Джулиана Багът

Сраснати

Чисти #2

На баща ми Бил Багът.

С благодарност за помощта в създаването на нови светове, и най-вече на съкровения свят на моето детство.

Пролог

Уилда

Легнала на тънката снежна пелена, тя оглежда сивата земя, преливаща в сиво небе, и осъзнава, че се е върнала. На хоризонта стърчат остри нокти, но това са дънерите на три недоразвити дървета. Разположени са в една линия, сякаш защипали небето за земята.

Изведнъж ахва — закъснял изблик. Някой като че се опитва да открадне дъха й и тя го всмуква в гърлото си.

Сяда. Все още е само на десет години. Обзема я чувството, че е изгубила много време, но не е така. Не е толкова много. Не са минали години. А само дни, може би седмици.

Загръща се с палтото си. То е доказателство. Докосва сребристите му копчета. На врата си има шал, увит два пъти. Кой я е облякъл? Кой е увил шала така? Поглежда обувките си — тъмносини с дебели връзки, нови — а после и ръцете си с ръкавици — всеки пръст е обвит в стегнато пашкулче.

Тъмночервена къдрица е полегнала на палтото й, косата й блести. Всеки кичур е плътен и съвършен, като че ли наскоро е била подстригана.

Навива ръкава на палтото и поглежда ръката си. На силната светлина се вижда, че костта вече не е безформена. Няма ги тънките пластмасови жилки, от които кожата й изглеждаше на вълнички. Вече не е надупчена с парченца пластмаса. Не се вижда никакъв белег, нито дори петънце. Кожата й е бяла като снега, като зимата. Никога не е виждала сняг. Тънките вени синеят под белотата на кожата й. Тя прокарва ръка по нежните си страни, а после и по устните. Усещане за гладка кожа, допираща се до гладка кожа.

Оглежда се и разбира, че са близо; долавя трептящото електричество на телата им. Припомня си обзелото я чувство, когато от всички безпризорни деца взеха точно нея; кръгли сираци, те спяха под грубо скован навес близо до пазарищата. И досега недоумява защо избраха нея. Вдигнаха я, сякаш бе приклещена в желязна хватка. Един от тях я притисна в обятията си и се понесе сред руините, а останалите притичваха наоколо. Дъхът му свистеше с механично пухтене. Движеше се ритмично. Виждаше мъгляво ъгловатото му лице, защото очите й сълзяха от вятъра. Тогава не изпитваше страх. Но сега бе различно. Те са тук, а яките им тела жужат като гигантски пчели, докато се отдалечават. Чувства се като героиня в приказка. Навремето майка й й разказваше — някога имаше майка — за ловеца, който трябвало да отнесе сърцето на едно момиче на злата кралица, но просто не могъл да го стори. Друг ловец пък разпорил търбуха на вълк, за да избави хората, погълнати от него. Ловците бяха силни и добри. Ала понякога те изоставяха горките деца в гората и те трябваше сами да се грижат за себе си.

Снегът се сипе бавно. Тя се изправя полека. Светът се килва на една страна, сякаш внезапно натежал. Пада на колене. От гората се разнасят гласове. Двама души се приближават. Дори от това разстояние успява да различи алените белези по лицата им. Единият накуцва. Носят чували.

Придърпва шала към носа и устата си. Няма да я подминат. Нали е безпризорна; спомня си, че бяха използвали тази дума в стаята с ярката светлина. „Искаме да изглежда безпризорна.“ Гласът, вибриращ по високоговорителя, бе мъжки. Явно беше висшестоящият, макар никога да не го бе виждала. Уилъкс, Уилъкс, шушукаха си хората — кожата им бе гладка, нямаха никакви сраствания. Сновяха с лекота край леглото й, опасано с метални стойки, от които висяха прозрачни торбички, пълни с нещо течно, което се процеждаше през тръбите сред всички онези малки пиукащи апарати и жички. Като че ли имаше майки и бащи, всъщност твърде много, за да ги запамети.

Спомня си ослепителната крушка, толкова ярка и близка, че усещаше топлината й. Спомня си първия път, когато прокара ръка по кожата си и поглади корема си — той също бе гладък. Пъпът й — онова нещо, за което майка й обичаше да казва, че е копчето на корема й, и което гласовете в стаята наричаха умбиликус — вече го нямаше.

Тя мушва ръка под палтото, а сетне и под блузата, и прокарва длан по корема си. Също като преди, кожата там е опъната.

— Излекувана е — казваха гласовете зад белите маски, ала звучаха угрижено. — И все пак е успех — добавяха те. Някои настояваха да остане под наблюдение.

Понечва да отвори уста, за да извика хората в далечината, нарамили чували, ала устата й не се отваря докрай. Като че ли е зашита от двете страни, в самите ъгълчета.

И какво ще им каже? Нищо не й хрумва. Думите се тълпят в ума й. Кръжат безразборно. Не може да ги подреди, нито да ги изрече. Накрая успява да извика, ала единствените думи, които излизат от устата й, са: Ние искаме!

Не разбира защо. Понечва отново да извика за помощ, но изрича все същото: Ние искаме!

Приближават — две млади жени. Берачки — познава се по брадавиците и белезите по пръстите им. Явно са докосвали отровни грудки, горски плодове и гъби. На мястото на двата си пръста едната има сребърни зъбци, като тези на стара вилица. Тъкмо тя е недъгавата. Въпреки нездравата червенина, плъзнала по лицето й, в него се долавя странна хубост. Това се дължи най-вече на очите й, които искрят със златистооранжевите отблясъци на течен метал — това е от ослепителните бомби. Сляпа е. Държи другата за ръка.

— Коя си ти? — пита жената. Гласът й звучи като цвъртене на птичка.

В ярко осветената стая момичето чуваше птичи звуци, които пускаха на запис по невидими високоговорители. Гукайки замислено, долавя отклика на птиците в гората. Ала звуците са същите, които познава от малка — не звънките и сладостни трели от ярката стая, а нескончаемо крякане и глъч.

Младите жени се страхуват от нея. Дали не долавят, че е различна?

Иска да им каже името си, но не го помни. В ума й се въртят единствено думите „огнено цвете“. Така я наричаше понякога майка й; рожба на огъня и разрухата, тя пусна корени и израсна. Не познава баща си, но е сигурна, че е бил погълнат от огъня и разрухата.

И тогава името изведнъж изниква в съзнанието й: Уилда. Казва се Уилда.

Слага ръце на студената земя. Иска да им каже, че е нова, че светът се е променил завинаги.

— Искаме си сина — отронва се от устата й. Стряска се от собствените си думи. Защо каза това?

Младите жени се споглеждат.

— Какво беше това? — пита по-младата. — Чий син?

Другата — с белег на бузата, сякаш с лицето й се е сраснала покрита с кожа плитка, отвръща:

— Май не е наред.

— Коя си ти? — пита сляпата.

Този път момичето отвръща:

— Искаме си сина. — Това са единствените думи, които може да изрече.

Берачките внезапно се озъртат, дори сляпата. Долавят електрическите импулси, разсичащи въздуха. Съществата, които я прибраха, са неспокойни.

— Много са — казва жената с белега плитка, ококорила очи. — Закрилят я. Усещаш ли ги? Пратили са ги нашите — да я бранят.

— Ангели — изрича сляпата.

Жените отстъпват.

Тогава Уилда дръпва ръкава и показва ръкава си — толкова бяла, че чак блести.

— Искаме — започна бавно тя — да върнете сина ни.

Преша

Нощни пеперуди

Преддверието в щабквартирата на ОСР е осеяно с няколко мъждиви, ръчно изработени, маслени лампи, провесени от голите греди на високия таван. Оцелелите лежат на одеяла и черги, свили се плътно един до друг, за да се топлят. Телата им излъчват влажна топлина, въпреки че високите прозорци, чиито рамки са обточени с ефирни останки от пердета, не са заковани с дъски. Вятърът навява облаци сняг през тях, подобно на стотици нощни пеперуди, примамени от неустоимата светлина на лампите, в които да се блъскат.

Навън е тъмно, макар утрото да наближава, и някои от най-ранобудните вече се размърдват. Преша не е лягала през цялата нощ. Понякога така се улисва в работа, че губи представа за времето. Държи механична ръка, която току-що е изработила от всевъзможните вехтории, които Ел Капитан й носи — сребристи клещи, метално коляно с топка, овехтял електрически шнур за пристягане и кожени ремъци, взети по мярка, така че да обхващат плътно бицепса на момчето с ампутираната ръка. Той е на девет години и петте пръста на ръката му, сраснали като плавник на животно, са напълно безполезни. Тя прошепва дрезгаво името на момчето:

— Перло! Тук ли си?

Промъква се сред оцелелите, които се размърдват с мърморене. До слуха й достига внезапно съскане.

— Шшт! — обажда се една жена. Преша забелязва, че нещо се движи под палтото на жената. До врата й се показва коприненочерна котешка главичка. Проплаква бебе. Някой изругава. Някой запява приспивна песен:

„Момичета призрачни, сенки прозрачни,

момичета призрачни.

Кой ще ги избави от света ужасен?

От света жесток?

Реката е широка, течението се извива и зове,

извива се, зове…“

Бебето притихва. Музиката върши своето, утешава хората. — Може да сме клетници презрени, но песента и досега се лее от душите ни.

Как й се иска хората от Купола да проумеят това.

Може да сме озлобени, но в нас е стаена смайваща нежност, доброта и красота. Ние сме човеци и въпреки недъзите имаме добри сърца.

— Перло? — извисява отново глас, притиснала протезата към гърдите си. Понякога сред множества като това има навик да търси с поглед баща си — въпреки че дори не помни лицето му. Преди да умре, майка й й показа пулсиращите татуировки на гърдите си — една от които бе принадлежала на баща й, доказателство, че е оцелял след Детонациите. Разбира се, той не е тук. Вероятно дори не е на този континент — или на това, което е останало от него. Ала тя не може да се сдържи да не изучава лицата на оцелелите, търсейки някого, който поне малко да прилича на нея — с очи като бадеми и лъскава черна коса. Не може да спре да търси, колкото и налудничава да е идеята, че един ден би могла да го открие.

Прекосявайки преддверието, тя стига до облепена с афиши стена. Ала вместо черния нокът, всявал някога ужас сред оцелелите, пред очите й изниква плакат на Ел Капитан — стиснал строго устни. Оглежда афишите, от които той отвръща на погледа й, а брат му Хелмут е като гърбица на тила му. Отгоре са изписани думите: „ТИ СИ СПОСОБЕН И СИЛЕН. ПРИСЪЕДИНИ СЕ КЪМ НАС. ДА БЪДЕМ СПЛОТЕНИ — ТОВА Е НАШЕТО СПАСЕНИЕ.“ Ел Капитан измисли този лозунг и се гордееше с него. Отдолу надписът с дребен шрифт обявяваше край на лова на хора — дело на войниците на ОСР, натоварени със задачата да избиват най-слабите и да откарват мъртвите във вражеските територии — и задължителната мобилизация на шестнайсетгодишна възраст. На доброволците Ел Капитан обещаваше храна без страх. Страх от какво? ОСР има тъмна история. Арестуваха и затваряха хората, принуждаваха ги да забравят всичко научено, превръщаха ги в живи мишени…

Ала това е минало. Плакатите дадоха резултат. Новобранците са повече откогато и да било. Прииждат от центъра на града, окъсани и гладни, обгорели и обезобразени. Понякога идват цели семейства. А Ел Капитан спомена на Преша, че ще се наложи да отпрати мнозина от тях. „Не сме социални грижи. Опитвам се да събера армия.“ Но досега бе успявала да го убеди да остави новодошлите.

— Перло! — прошепва тя, поемайки покрай стената, и плъзга ръка по неравните краища на афишите. Къде ли е той? Завесите се издуват от вятъра. Вътре нахлува сняг, сякаш огромното помещение си поема дълбоко дъх.

За да се предпази от вятъра, едно семейство бе закрепило одеялото си на висока тояга, оформяйки по този начин малка палатка. Като дете тя също си правеше палатки в задната част на изгорялата бръснарница, като разпъваше чаршаф на един стол и на бастуна на дядо си. С Фандра, най-добрата й приятелка, си представяха, че това е домът им. Дядо й наричаше палатката им „кучешка колибка“ и тогава двете почваха да джафкат като палета. А той се смееше така силно, че вентилаторът на гърлото му се завърташе шеметно. Пронизва я остра болка — заради загубата на дядо си и на Фандра и заради детството си, което също е мъртво.

Навън, около щабквартирата на ОСР, вардят стражари на разстояние от петдесет стъпки, тъй като Специалните сили, изпратени от Купола, стават все повече. Преди няколко седмици бяха забелязани да препускат сред горите. Бяха огромни, с тела, напомпани с животински мускули, и носеха дрехи от синтетична камуфлажна материя. Те са ловки, почти безшумни, невъобразимо бързи и силни и добре въоръжени; оръжията са вградени в телата им. Профучават през руините, тичат между дърветата, носят се по тихите улички — безшумни и неуловими, кръстосват неумолимо града надлъж и шир. Защото търсят Партридж — полубрата на Преша. В момента е под закрилата на майките заедно с Лайда — която също е Чиста и е изпратена като примамка извън Купола — и с Илиа, омъжена за подлия шеф на ОСР, когото тя уби със собствените си ръце. Получават оскъдна информация от докладите на войниците в ОСР, които ужасно се страхуват от майките. В един от докладите пишеше, че майките учат Лайда да се бие. Тя е най-обикновено момиче от Купола, напълно неподготвено за потъналата в пепел пустош навън, и още по-малко за живота с майките, които могат да бъдат любещи и предани, но и безмилостни. Как ли се справя? Според друг доклад Илиа не се справяше. След всички тези години в стерилната среда на фермерската къща сега дробовете й агонизираха под наплива на стелещата се пепел.

Всички, които бяха там в смъртния час на майката на Преша, трябва да бъдат внимателни. Те знаят истината за Уилъкс и за Купола и вероятно притежават нещо, към което Уилъкс продължава да се домогва — мускалите. След смъртта на майка й Брадуел и Ел Капитан ги изнесоха от бункера, почти всичките. Сега мускалите са у Партридж и тя се надяваше, че брат й ги пази на сигурно място. За Уилъкс те означаваха много — в комбинация с още една съставка и с формулата за смесването им можеха да спасят живота му. Мускалите на майка й са мощен лек, ала тук, навън, използването им би могло да се окаже опасно и непредсказуемо. Освен това те са и спомен.

Колко ли дълго майките можеха да крият Партридж? Достатъчно, за да дочакат смъртта на баща му? Това бе голямата им надежда — че Елъри Уилъкс скоро ще умре и Партридж ще превземе Купола отвътре. Понякога на Преша й се струва, че всички са замръзнали в очакване с ясното съзнание, че нещо ужасно трябва да се случи, преди бъдещето да придобие по-ясни очертания.

Фридъл потрепва с крилца в джоба на пуловера й. Тя мушва ръка и прокарва пръст по механичното гръбче на цикадата.

— Шшт — прошепва му. — Всичко е наред. — Не искаше да го оставя сам в малката спалня. А може би не искаше тя да остава сама.

— Перло! — извисява отново глас. — Перло!

И тогава момчето най-сетне се обажда:

— Ето ме! Тук съм! — То се спуска към нея, провирайки се между оцелелите. — Готова ли е?

Преша се отпуска на колене.

— Да видим дали е по мярка. — Тя наглася кожените ремъци на ръката му и пристяга протезата с помощта на електрическите жички. Момчето едва-едва движи осакатената си ръка. Преша го подканва да опита със съвсем лек натиск.

Перло изпълнява заръката й. Клещите се разтварят и после пак се затварят.

— Работи. — Той продължава да ги отваря и затваря.

— Не е идеална — казва Преша, — но е по-добре от нищо.

— Благодаря ти! — казва той толкова високо, че от пода долита ядосано шъткане. — Сигурно можеш да измайсториш и нещо за себе си — прошепва той и поглежда куклената глава. — Исках да кажа, че може би има начин да…

Тя вдига ръка и куклата примигва с очи — едното по-бавно, тъй като е пълно със сажди.

— При мен няма какво да се стори — отвръща тя. — Но и така се справям.

Майката на момчето го виква шепнешком. То се обръща, вдига тържествуващо ръка и се спуска към нея да й покаже протезата.

В този миг отеква далечен изстрел, последван от пулсиращо ехо. Преша се свива инстинктивно на пода и мушва ръка в джоба си, за да предпази Фридъл. Изважда цикадата и я притиска към гърдите си. Майката на Перло дръпва детето към себе си. Преша си дава сметка, че най-вероятно някой войник от ОСР е стрелял по раздвижилите се сенки. Случайните изстрели не са нещо необичайно. Но въпреки това сърцето й се свива. Перло, майка му и този изстрел връщат спомена за тежестта на пушката в ръцете й, за това как вдига оръжието, прицелва се и стреля. Дори сега ушите й звънтят и вижда кървавата мъгла, която изпълва полезрението й. Пред очите й лумват червени петна, подобно на цветята сред руините. Беше натиснала спусъка, ала вече не помни дали това бе правилното решение. Този въпрос не й дава мира. Майка й е мъртва. Мъртва. И Преша бе натиснала спусъка.

Тя поема с бързи крачки край облепените с плакати стени на преддверието. Държи нежно Фридъл в ръцете си. Стига до един прозорец и поглежда предпазливо навън.

Вятър. Сняг. Облаците се носят бързо по небето като прашинки пепел, вижда се ярка звезда — нещо необичайно — а отдолу очертанията на гората, приведените и изгърбени силуети на хилави дървета. Успява да различи униформите на войниците и тук-там проблясъка на оръжия, чийто дъх трепти като тънък воал в студа и се извива нагоре по хълма. Вижда лицето на майка си, която лежи на голата земя, но образът й изчезва. Нея я няма.

Далече напред тя заопипва с поглед притихналата гора. Да не би там да се спотайва нещо — нещо, готово да нападне? Представя си Специалните сили, залегнали в снега. Дали изобщо се нуждаят от сън? Дали не са студенокръвни, с кожа, покрита с тънка ледена коричка? Навън е тихо, но някак зловещо, усеща се стаената енергия. Снегът заваля преди три дни — отначало като фин прашец, но после се усили — сега моравата е замръзнала, тъмна и лъскава като стъкло, дебела близо десет сантиметра, а снегът още прехвърча.

Усеща, че някой я хваща за лакътя. Тя се обръща. Оказва се Брадуел — с двоен белег, открояващ се на бузата му, тъмни мигли и плътни устни, напукани от студа. Поглежда ръката му, зачервена и загрубяла. Едрите кокалчета са издрани и прекрасни. „Как е възможно кокалчетата на ръцете да са прекрасни?“ — недоумява Преша. Сякаш Брадуел ги е измислил.

Ала отношенията им вече не са същите.

— Виках те, не чу ли? — попита той.

Гласът му звучи, сякаш е под вода. Веднъж пред лумналата в пламъци фермерска къща Преша го бе накарала да обещае, че ще намери дом за двамата, но само защото не вярваше, че имат бъдеще.

— Какво има?

— Добре ли си? Изглеждаш замаяна.

— Тъкмо давах протезата на едно момче и чух изстрел. Но се оказа фалшива тревога. — За нищо на света не би признала за червените петна пред очите си, не би признала и страха си, че се влюбва в него. Ако знае нещо със сигурност, то е, че всички, които е обичала, са мъртви. Тогава как да си позволи да обича Брадуел? Докато го гледа, думите отекват в главата й: „Не се влюбвай в него. Не се влюбвай в него“.

— Цяла нощ ли си будна? — попита той.

— Да. — Забелязва, че косата му стърчи в пълен безпорядък. И двамата имат навика да изчезват в продължение на дни. Брадуел е напълно обсебен от шестте черни кутии, които изпълзяха от овъглените останки на фермерската къща и прекарва дни наред, затворен в старата морга в мазето на щабквартирата, където живее напоследък. А Преша е погълната работата си с протезите. Брадуел все още е твърдо решен да проумее миналото, докато тя е посветена на идеята да помага на хората тук и сега. — И ти ли си буден цяла нощ?

— Ами, да. Предполагам. Сутрин ли е вече.

— Почти.

— Значи, отговорът е да. Направих пробив с черните кутии. Една от тях ме ухапа.

— Ухапа ли те? — Фридъл потрепва неспокойно в ръцете й.

Брадуел й показва малката дупчица на палеца си и казва:

— Нищо особено. По-скоро предупреждение. Но вече ме харесва, така мисля. Върви по петите им из моргата като кученце. — Преша продължава нататък край афишите на Ел Капитан за набор на нови попълнения, а Брадуел поема подире й. — Разглобих ги до една, после отново ги сглобих. Доколкото разбирам, съдържат информация за миналото, само че не са настроени да предават. Отхвърлих предположението, че са шпиони на Купола. Дори да са били, вече са изгубили тези функции. — Брадуел говори разпалено, ала Преша не проявява интерес към черните кутии. До гуша й е дошло от опитите му да докаже теориите на родителите си за конспирациите на Купола, неговата собствена версия за истината, така наречената „История на сенките“. — А тази кутия — не мога да го обясня — е различна. Сякаш ме познава.

— Какво направи, за да те ухапе?

— Говорех.

— За какво?

— Едва ли искаш да знаеш.

Тя спира и го поглежда. Той пъха ръце в джобовете. Птиците на гърба му започват да пърхат с криле.

— Разбира се, че искам да знам. Нали така си отключил кутията? Изглежда, е важно.

Той поема дълбоко дъх, задържайки го за миг. Сетне свежда поглед и вдига рамене.

— Добре тогава — казва той, — бръщолевех нещо за теб.

Двамата с Брадуел никога не бяха говорили за случилото се във фермерската къща. Но тя помнеше начина, по който я държеше в обятията си, и вкуса на устните му. Ала такава любов не би могла да оцелее. Любовта е лукс. Той я поглежда с наведена глава, впил очи в нейните. По тялото й полазват горещи тръпки. „Не се влюбвай в него.“ Непосилно й е дори да го гледа.

— О! — възкликва тя. — Разбирам.

— Не, нищо не разбираш. Ела с мен. — Повежда я по един коридор, описващ завой накрая. И там, току до вратата, търпеливо стои една черна кутия. Голяма е колкото кученце — като онези, които дядо й наричаше териери, дето убивали плъхове.

— Казах му да чака тук и той ме послуша — обяснява Брадуел. — Казва се Фигнан.

Фридъл подава главичка от шепата й.

— Знае ли да сяда и да подава лапа? — пита Преша.

— Мисля, че знае доста повече.

Партридж

Бръмбар

Избата мирише на застояла дъждовна вода и плесен. Стените и мръсният под са осеяни с яркочервените спори на мухъла. Покрай стените са наредени буркани със странни зеленчуци, мариновани с оцет. Въоръжена до зъби, Майка Хестра върви начело. Всяка нейна стъпка му напомня, че е затворен под земята. Понякога му се струва, че стъпките й отекват като удари на сърце, а той е затворен в гърдите на огромен звяр.

Не е виждал Лайда от шест дни. Изгубил е представа за времето, Партридж седи сам, приведен над безкрайните карти на Купола, които не спира да чертае, и отмерва дневната светлина по един процеп във вратата на избата, прекъсвайки работа от време на време, за да изгълта оскъдната храна, която майките му носят — белезникави бульони, лепкави буци от бели корени и в редки случаи парченце месо, което може да се изяде на една хапка.

Напомня си, че над земята е също толкова зле — там са жалките останки на предградията, много от които са напълно заличени. Но, господи, чувства се сякаш е в капан, а по-лошо от това е само скуката. Майките му дадоха една стара лампа, за да има достатъчно светлина, докато работи, а също и огромни листове хартия, моливи и парче шперплат, което бе поставил на пода и използваше като писалище. Чертае карта след карта, като се опитва да си припомни всички детайли от скиците, които бе запаметил, за да се измъкне от Купола, и да приключи работата си възможно най-бързо. Ала след всички тези часове, минути и стъпки, отекващи над главата му… скуката става непоносима.

Истината е, че е принуден да разчита на закрилата на майките, поне докато не измисли някакъв план. Част от него иска да изчака, докато баща му умре. Състоянието му се влошава с всеки изминал ден. Продължилото десетилетия наред мозъчно стимулиране е довело до паралитично трептене и линеене на кожата. Майката на Партридж бе казала, че това са симптомите на ускорена клетъчна дегенерация. Скоро баща му ще си отиде и това ще бъде идеалният момент да се завърне. Куполът най-вероятно ще го приеме като законен наследник. Все пак баща му управлява като монарх.

Ала друга част от него копнее да отнеме властта на самодържеца, докато е още жив, да го разобличи, и то не без основание. Нима хората от Купола не заслужават да научат истината за стореното от баща му? Достатъчно е да им разкрие истината и да им покаже, че могат да живеят и другояче — вместо да изпълняват заповедите на властника с покорно овчедушие и да гледат на оцелелите като на злонамерени отрепки, които заслужават участта си — и те ще изберат новия живот пред владичеството на баща му. Партридж е убеден в това.

Трябва да намери време да направи план с помощта на Лайда. Двамата ще се завърнат заедно в Купола и това му се струва неизбежно.

Междувременно решава да се съсредоточи върху завършването на картите, примирявайки се със самотния си затвор, с разяждащата го скука, с мухъла и спорите, с оскъдните порции храна и останал без никакво оръжие, с непоносимото чувство, че е зависим от майките, които го третират хем като малко дете, хем като опасен престъпник. Смятат го за враг по простата причина че е дошъл от Купола; той е палач — мъж, дори по-лошо, мъж от Купола — не заслужава доверие.

Ала майките го хранят, защото искат да се доберат до картите, които Партридж подготвя за Ел Капитан. Това е единственият подарък, който може да му направи. Макар че не е изключено да се окажат безполезни; каква е вероятността Ел Капитан да сформира достатъчно силна армия, способна да превземе Купола? И все пак е някакъв принос. Докато чертае картите, отмята едно по едно нещата, които майка му бе казала, преди да умре. Записал е всичко, което успя да си спомни; във всяка дума долавя скрит смисъл, кодиран подтекст.

Той оставя молива, след което раздвижва пръсти. Ръката му е схваната, дори и наполовина отрязаното кутре, лъскаво червено чуканче. Разтрива длани, усещайки мазния восъчен серум, с който майките го накараха да се изкъпе като подготовка за предстоящото пътуване. Целта на восъчния серум, извлечен от камфорово дърво и пчелен восък, е да притъпи миризмата му и да я прикрие. Кожата му е твърда и лъскава. Според сведенията Специалните сили имат отличен нюх за миризма, също като някои зверове и пясъчни създания. Майките никога не оставят Партридж и Лайда задълго на едно място. Несъмнено са грижовни, ала Майка Хестра му бе казала, че не могат да си позволят риска Специалните сили да го надушат — ще бъде твърде опасно за всички. Номадският живот е най-доброто решение.

Пита се дали не са накарали и Лайда да се изкъпе в същия серум. Живее в постоянен страх, че един ден ще заминат за следващото място без нея. Засега винаги ги е придружавала. Опитва се да си представи каква е на допир кожата й, покрита със същия восък.

На мръсния под стои металната музикална кутийка на майка му, която бе открил в чекмеджето й в Архива за лични загуби; Брадуел я бе запалил в мазето на месарския магазин. Но все пак се постара Партридж да си я получи обратно. Другото момче се оказва по-сантиментално, отколкото е предполагал, а споменът от родителите, несъмнено докосва чувствителна струна в душата му. Партридж бе избърсал саждите от музикалната кутийка, но така и не успява да отстрани чернилката от механизмите. Тъй като всичките й части са от метал, кутийката все още работи, макар че мелодията й вече звучи фалшиво и леко приглушена. Това е единствената вещ, която майките му позволиха да запази — по простата причина че самите те също са майки. Той взима кутийката, навива я и тя започва да свири — тоновете звънтят във влажното затворено пространство. Майка му му липсва. Липсва му толкова отдавна, че е овладял до съвършенство чувството. Може би тъкмо затова усеща липсата на Лайда с всяка брънка на съществото си. Защото се упражнява от години.

Щом мелодията замира, той свежда поглед към последната начертана карта, напречно сечение на трите най-горни нива на Купола — първо, второ и трето ниво — и трите подземни етажа — първо, второ и трето подниво, където се намира отсекът с огромните електрически генератори. Наземното ниво, известно като нулево, е дом на академията, където Партридж прекарваше по-голямата част от времето си.

Изпитва непреодолим копнеж по живота си в академията. Не може да си обясни защо иска да е отново в стаята на общежитието, да кисне заедно с Хейстингс, да моли Арвин Уийд за записките му и да стои далече от стадото — група момчета, които го мразят — но е така. Липсват му дори учебните занятия. Замисля се за онзи момент, в който Гласингс, учителят по история, го дръпна в коридора към балната зала. Партридж тъкмо се канеше да открадне ножа. Връщайки се назад, това бе мигът, в който можеше да се откаже и да продължи с добре познатия си живот.

Ала това не се случи. И по стечение на обстоятелствата сега се намира тук, напълно безпомощен.

Иронията е в това, че всемогъщите мускали, най-важното дело в живота на майка му, са у него. Заради тях баща му бе убивал хора, сред които приемния дядо на Преша, първородния си син и жената, която може би обичаше — майка му.

Мускалите му напомнят за нейната мечта — един ден синът й да стане революционер и водач.

Партридж се приближава до бурканите с туршия на майките и взима третия откъм ъгъла. Под него се открива тясна, дълбока дупка, откъдето се разбягват буболечки. Бръква в дупката и изважда плътно увит вързоп, покрит с влажна пръст. Отнася вързопа на койката и развива скътаните мускали на майка му; към четири от тях са прикрепени спринцовки с пластмасови капачки на иглите. След като фермерската къща изгоря, Брадуел и Ел Капитан ги взеха от бункера на майка му заедно с всичко друго, което би могло да бъде от полза — компютри, радиоапарати, лекарства, провизии, оръжие и амуниции. Решиха да разделят групата на две — Ел Капитан, Хелмут, Брадуел и Преша отидоха в щабквартирата; а Лайда, Партридж и Илиа се присъединиха към майките, които осигуряваха добро укритие и въоръжена охрана. В случай че Специалните сили откриеха едната група, останалите щяха да бъдат в безопасност. Брадуел и Ел Капитан прибраха повечето от вещите на майка му, ала Партридж бе скрил мускалите под якето си.

Проверява ги един по един. Всичките са студени на допир. Още пеленаче, майка му го взе със себе си в Япония по настояване на баща му, тъй като японците бяха водеща сила в разработването на биомедицински нанотехнологии за лекуване на причинени от взрив травми и най-вече в създаването на възпроизвеждащи се клетки, които след инжектиране в тялото започват да го лекуват.

Още като съвсем млад бащата на Партридж използваше мозъчни стимуланти — толкова много, че в главата му пламваха възбудени синапси. Сега проявява признаци на ускорена клетъчна дегенерация: паралитично трептене и линеене на кожата, а после отказ на органи и смърт. Ала той не е единственият. Партридж си спомня, че в Купола всички болни, стари или анемични хора светкавично бяха отвеждани в едно отцепено крило на медицинския център. През последните няколко седмици той проумя мрачната истина: ускорената клетъчна дегенерация накрая ще засегне Специалните сили и всички момчета от академията, подложени на мозъчна стимулация, в това число и самия Партридж.

Преди да умре майка му му каза, че ако съдържанието на тези мускали се смеси с друго вещество, приготвяно по формула — вече изчезнала — полученото съединение може да направи обратима ускорената клетъчна дегенерация. Но тогава той бе обзет от силни чувства — не бе виждал майка си от малък — и не разбра напълно смисъла на думите й. Сега обаче, припомняйки си всичко това, се опитва да се съсредоточи върху трите основни компонента, които могат да направят обратима болестта: съдържанието на мускалите, другата съставка, върху която, по думите й, някой работел, и формулата за смесването на тези два елемента.

Освен това майка му му показа и списък на хора, живеещи в Купола, които бяха на нейна страна, в това число родителите на Арвин Уийд, бащата на Олгрин Фърт и дори Дюран Гласингс — част от някаква мрежа в Купола. Когато извеждаха Лайда оттам, за да я използват като примамка за залавянето на Партридж, един от членовете на тази мрежа прошепна в ухото й: „Кажи на лебеда, че ние сме готови.“ А щом Партридж предаде Посланието на майка си, тя прошепна: „Сигнус“ — дума, чието значение все още не разбира.

От нея знаеше, че течността в мускалите съдържа мощно вещество за самовъзпроизводство на клетките. Но също, че серумът е неустойчив, несъвършен и опасен.

Взима един от мускалите и го разглежда на оскъдната светлина. Пита се защо тази течност е толкова неустойчива, несъвършена и опасна. Например какво ще стане, ако влезе в контакт с кожата на някое живо същество? Иска му се да провери. Тази мисъл се е загнездила в ума му и просто не може да се отърси от нея. За начало има нужда от нещо живо, върху което да я изпробва.

Бръмбарите.

Връща се при бурканите и взима нетърпеливо един. Буболечките отново се разбягват, ала Партридж улавя един в шепата си. Тя е с лъскаво гръбче и яркочервена главица с бодливи рогца. Разперва крачка, осеяни с остри шипове. Партридж го държи, но усеща, че насекомото запълзява по пръстите му.

— Съжалявам — прошепва той. — Наистина съжалявам.

После го отнася при шперплата, отваря музикалната кутия на майка си, внимателно го слага в нея и затваря капака. Отвътре се чува драскане. Ще му се Арвин Уийд, геният на академията, да е тук. Господи, как съжалява, че не е внимавал по време на лабораторните упражнения.

Партридж взима една от спринцовките и отстранява капачето. Иглата проблясва на светлината. Дава си сметка, че ще изхаби капка от течността. Само една, казва си той. Една-единствена.

Повдига капака на музикалната кутия. Буболечката се втурва по шперплата, ала Партридж я спира. Докато размахва яростно крачка, изпод крилата й се подава извита нагоре опашка, разкривайки люшкащо се насам-натам жило. Малките черни очички на буболечката изглеждат влажни. Когато отмества поглед към иглата и започва да натиска буталото, Партридж усеща убождането. Пареща болка полазва по палеца и показалеца му, с които придържа буболечката от двете страни на хитиновата обвивка. Огънят плъзва нагоре по ръката му. Надава вик на изненада, ала не пуска насекомото.

Партридж бързо насочва иглата към него, ала го пуска, тъй като ръката му е вцепенена от болка. Буболечката започва да ситни по шперплата, но от иглата се отцежда капчица гъста течност, която се отронва на задното й краче, и то се отпуска. Но тя продължава да се влачи напред.

Викът е разтревожил Майка Хестра. Тя почуква на вратата на мазето.

— Какво става там?

— Нищо! — Партридж увива спринцовките с вече подутата си ръка, повдига буркана и мушва вързопа в дупката. А буболечката се шмугва в мрака под шперплата.

Вратата на мазето се отваря с трясък. Силуетът на Майка Хестра се очертава неясно на прага.

— Каква е тази врява? — пита тя.

— Просто една песен, която научих в академията. Тук е дяволски тихо — отвръща, разтривайки пламналата си от болка ръка, но веднага спира. Не иска повече въпроси.

Майка Хестра е доста пълна. Синът й, петгодишно момченце на име Сайдън, ще остане завинаги прикован към крака й. Жената е облечена с парчета кожа, зашити едно за друго и скроени по тялото й; малко над бедрото й е оставена дупка за пъпчивата глава на момчето. Повечето майки са групита, сраснали се с децата си, и Партридж така и не можа да свикне с вида им. По време на Детонациите майките са държали децата в обятията си или приведени над тях са ги пазели от ярките пламъци. Партридж изобщо не може да си представи какво е да бъдеш замразен в това състояние, без никакви изгледи да пораснеш, впримчен завинаги в затвора на майчиното тяло. Лицето на Сайдън е започнало да съзрява. Нима ще остарее така?

Майка Хестра поглежда ядосано Партридж. На едната й буза личат дамгосани думи — обърнат наопаки надпис, отпечатан на кожата й по време на Детонациите; приличат на татуировка. До този момент Партридж не е успял да ги разчете, тъй като не си позволява да се взира прекалено дълго в тях. Просто не иска да бъде груб.

— Е, стига толкова — отсича тя.

— И без това смятах да си лягам.

— Хубаво. Сутринта заминаваме. Ще те събудя рано.

— Лайда и Илиа също заминават, нали? — Макар че би предпочел Илиа да не идва с тях. Тя е луда. Нещо, за което не може да я вини. Бе живяла под ключ във фермерската къща, непрестанно малтретирана от мъжа си и принудена да крие белезите си под найлоновата материя, превърнала се в нейна втора кожа. Наскоро е започнала да увива тялото си с парчета плат — може би защото се срамува от кожата си. Или просто по навик. Илия бе убила съпруга си, забивайки скалпел в гърба му, и бе превъртяла. Така че Лайда е единственият човек, когото иска да види. Лайда.

— Лайда, да. Но за Илиа не знам — отвръща Майка Хестра.

— Къде отиваме? — пита Партридж.

— Не мога да ти кажа. — И с тези думи изчезва от погледа му. Вратата на мазето се затръшва подире й. За миг Партридж се чувства замаян от новините. Край на заточението. Утре ще види Лайда. Скоро всичко ще бъде различно; съвсем скоро. Вече го усеща. Боже, колко му липсва тя.

В този миг чува, че нещо стърже. До слуха му достига шум, сякаш в пръстта се забива лопата. Не, не е това — звучи повече като дращене.

Обзема го чувството, че не е сам.

Музикалната кутия на майка му е на земята. Пресяга се да я вземе, но съзира дълъг черен нокът, стърчащ от тъничка клечка — крак на насекомо, огромно насекомо — да се подава изпод шперплата. Изглежда твърде голям, за да е кракът на бръмбара. Отново се разнася стържещ звук.

Партридж посяга към шперплата и го повдига. Кракът се свива и изчезва от погледа му.

Поема дълбоко дъх и отмята рязко шперплата; понякога забравя, че е програмиран да има огромна сила.

Буболечката изниква пред погледа му. Опашката му потраква по собствената му хитинова обвивка, крилата потрепват безпомощно с конвулсивни движения. Опитва да си поеме дъх и в същия миг се разнася силно стържене.

От тялото на насекомото стърчи здрав и масивен крак с шипове.

Значи течността в мускала е подействала. Тъй като клетките на крака не са увредени, вместо да лекува стара травма, е изградила нова тъкан и кост; дори шиповете изглеждат естествено наредени. Това му се струва познато — деликатната работа по реконструирането на малък крайник. Чувал ли е някога за подобно нещо?

Партридж няма желание да го докосва. По ръката му все още пълзят горещи тръпки. „Неустойчив, несъвършен и опасен.“ С тези думи майка му бе описала серума. Кракът на бръмбара дращи в пръстта, обхванат от неконтролируеми спазми.

Изведнъж Партридж усеща, че го връхлита чувство на всемогъщество. Това е негово дело, постигнато с една-единствена капчица от течността. Кръвта нахлува в главата му, ушите му зазвъняват, замисля се за властта на баща си. Какво ли е изпитвал старецът по време на Детонациите — взрив след взрив с ослепителна светлина, пълзяща по цялото земно кълбо?

Боже мили, мисли си Партридж. Ами ако баща му е бил обсебен от идеята за подобна власт? Ами ако това го е довеждало до състояние на опиянение? Ами ако е изпитвал чувството, че този кратък миг се разширява у него линейно, до безкрайност?

Крилата на буболечката се прибират. Кракът се свива конвулсивно още няколко пъти, след което тя забива мощния си крайник като кинжал в пръстта и се изправя. Изтласква се с малките си крачка, а масивният крайник се свива и изпъва. Ето че отскача и размахва крила. Ала кракът е твърде тежък, за да се задържи. Тупва на земята, но кракът омекотява удара. После се свива отново, насекомото отскача, размахва крила, тупва на земята, свива се, отскача…

Малката твар не е същата, каквато е била преди минути.

Вече е нов вид.

Ел Капитан

Новак

Снегът ту вали, ту спира. Сега отново прехвърча, носейки се леко сред тъмните силуети на дървета и храсти, и се трупа по чепатите клони. Заради студа тази есен много от тях са покрити с дебела козина. Ел Капитан прокарва пръсти по дългия и тънък клон на една фиданка и веднага я усеща — това не е мъхестото покритие, характерно за някои растения. А истинска козина, каквато можеш да видиш на коремчето на котка.

— Ще оцелеят само най-приспособимите — подхвърля той на брат си Хелмут, когото винаги ще носи като товар на гърба си.

— Най-приспособимите — прошепва Хелмут. Той надзърта над едното рамо на Ел Капитан, след което люшва глава към другото. Днес е неспокоен.

— Престани да се въртиш! — скарва му се Ел Капитан.

— Да се въртиш — повтаря Хелмут.

Ел Капитан е дал на брат си разни неща, които да държи в ръцете си. Хелмут винаги е имал нервни ръце. Преди време плетеше скришом въже, с което да удуши Ел Капитан, ала в крайна сметка бе спасил живота му. След тази случка Ел Капитан реши, че трябва да му се довери. Нямаше друг избор. Даде на Хелмут джобно ножче и предмети за дялкане, за да прави нещо.

— Сигурен ли си, че можеш да му имаш доверие? — попита го веднъж Брадуел.

А Ел Капитан му отвърна:

— Разбира се. Все пак е мой брат!

А може би иска просто да го изпита, предизвиквайки го: „Искаш да ме убиеш ли? Давай тогава. Няма да ти преча.“ Понякога, когато се навежда напред, Ел Капитан забелязва стелещите се дървени стърготини. Днес обаче Хелмут дялка с ножчето като обезумял.

Ел Капитан присяда на огромното коренище на едно дърво и отпуска пушката на ботушите си. Тъй като тръгнаха, без да закусят, сега е гладен. Той развива загънатия във восъчна хартия сандвич от крайшници хляб. Обича крайшниците, защото са твърди. Накрая подхвърля на брат си:

— Да хапнем, братле.

Ел Капитан е свикнал с неизменния навик на Хелмут да повтаря думите му; нищо повече от глуповато ехо. Този път Хелмут повтаря репликата с друга интонация:

— Да хапнем, братле — казва той, сякаш се кани да погълне Ел Капитан. Просто лека закачка, колкото да го държи нащрек.

— Е — казва Ел Капитан, — не е ли вкусно?

— Не е ли вкусно? — повтаря Хелмут.

— Знаеш ли, че изобщо не съм длъжен да деля този сандвич с теб? — Преди да срещне Преша, дори нямаше да му хрумне да го направи, ала оттогава се бе променил. Усеща промяната с цялото си тяло, сякаш протича клетка по клетка. Пита се дали Хелмут също не я забелязва, след като имат толкова много общи клетки. Не че изведнъж е станал самарянин. Дори напротив, Ел Капитан още усеща в гърдите си изпепеляващ гняв. Разликата е, че сега има цел — нещо, което да брани. Дали това не е самата Преша?

А може би става дума за нещо много по-голямо.

Ел Капитан отхапва залък хляб с късче месо, пъхнато между крайшниците. После подава сандвича на Хелмут. Трябва да дели всичко с брат си. Все пак във вените им тече една и съща кръв и ако иска да помогне за превземането на Купола — а той държи да доживее този ден — Хелмут трябва да е на негова страна, при това жив и здрав. Да му навреди, означава да навреди на себе си. Може би тъкмо това е разковничето. Открай време Ел Капитан таи омраза към себе си, но след срещата си с Преша усеща, че чувството е някак смекчено. Преди гледаше на себе си като на изоставено дете. Първо го изостави баща му — бивш пилот, изгонен от военновъздушните сили, защото бе откачил. Ел Капитан искаше да бъде като него — да научи всичко за реактивните самолети — сякаш това щеше да го направи достоен да има баща. После умря майка му. Изглежда, изобщо не бе достоен да има родители. Самият той също донякъде бе превъртял, но какъв смисъл има да тъпче на едно и също място. Нали? Преша съзира у нещо него, което си струва, и може би не греши.

— Виждаш ли колко съм добър? — подхвърля на Хелмут.

— Колко съм добър — казва брат му.

Тази сутрин Ел Капитан излезе по-рано от обикновено, за да тръгне по следите на електрическите импулси. Притеснява се, че се навъртат все по-близо до щабквартирата. Изплъзват му се. Но сега е сигурен, че усеща нещо. Макар да не може да ги разчете, долавя, когато импулсите се предават на по-висока честота, а това означава, че някой изпраща съобщение, а останалите отговарят.

Той загъва остатъците от сандвича в хартията, прибира ги в раницата и поема към импулсите. Забелязва следи в снега, като всяка стъпка е пресечена с коловоз. Съзира фигури далече напред. Тръгва подире им на подобаващо разстояние.

Достига до една просека и спира. Неколцина от Специалните сили са се скупчили. Изглеждат красиви и силни — почти царствени. Някои са едри, други — жилави. Изглежда, студът не им влияе — сигурно фината втора кожа, в която са обвити, е изработена така, че да ги предпазва. Имат изключително обоняние. Един вдига глава и надушва Ел Капитан и Хелмут; ноздрите му се разширяват, а когато погледите им се срещат, Ел Капитан застива на място, но без да се вцепенява. Не иска да изглежда изплашен.

През последните няколко седмици стига до заключението, че индивидите от новата група не са така енергични като онези, с които двамата с Хелмут се бяха сражавали в гората рамо до рамо с Брадуел и Лайда. Изглеждат някак недооформени, сякаш промените в телата им са били ускорени. Не притежават нужната ловкост. Случва се дори да залитнат. Очевидно не се чувстват удобно с вградените в ръцете им оръжия. А когато се скупчват по този начин, изглежда, се нуждаят един от друг, от близостта си — също като хората.

Останалите трима насочват поглед към Ел Капитан и Хелмут, известени по невидим начин от първия. Въпреки че могат да говорят, не казват нищо. Сякаш приемат присъствието му като част от околната среда, подобно на пронизителните крясъци на птица с деформирани крила и метален клюн или на напомнящото плач на дете скимтене на животно, попаднало в някой от капаните на Ел Капитан. Не търсят него. Не затова са тук. Търсят Партридж — сигурен е в това. И Ел Капитан се страхува, че ще проявят интерес и към Преша, която е кръвно свързана с брат си и може да се окаже полезна за Купола — най-вече, за да отведе Партридж там.

Ел Капитан иска да говори с тях. Знае, че са програмирани да бъдат лоялни към Купола, но в схватката край бункера един от тях бе изменил на господарите си и това беше Седж, братът на Партридж. Все пак са човешки същества, макар на най-ниското възможно ниво. Достатъчно е да направи връзка с тях. Отдавна чака подходящ момент за това.

Ел Капитан напуска прикритието зад дърветата и коленичи в снега, усещайки студа и влагата през панталоните си. Той вдига умолително ръце. После свежда глава в знак на смирение.

Долавя заглъхващия шум от стъпки и пропукването на сухи клонки. Щом вдига поглед, тях вече ги няма.

Отпуска се на пети.

— По дяволите.

— По дяволите — отронва Хелмут.

— Не говори така — скастря го Ел Капитан. — Това е лош навик.

Става. Долавя шум зад себе си. Притегля бавно пушката към гърдите си. Обръща се.

Насред пътеката, на не повече от двайсет стъпки, стои самотен войник от Специалните сили. Ел Капитан не го е виждал досега. Явно не изпраща нискочестотни импулси, с които да привлече вниманието на останалите Специални сили в района. Интересно. Може би иска да скрие местоположението си от другите.

На ръст е висок и е най-слабият войник, когото Ел Капитан е виждал. Всъщност лицето му още не е изгубило човешкото си излъчване — и това личи не само в очите, защото Специалните сили винаги запазват човешкия израз в очите си, а също и в деликатната извивка на челюстта, в малкото носле и ноздри. Раменете и бедрата му изглеждат силни, но не така обемисти. В предмишниците му са вградени две смазани до блясък оръжия — все още неизползвани.

Този войник е съвсем ново попълнение.

Следи предпазливо Ел Капитан с поглед.

Ел Капитан вдига бавно ръце и казва:

— Слушай, няма защо да бързаме, така че спокойно.

— Спокойно — повтаря Хелмут и продължава нервно да дялка зад гърба на брат си.

— Какво искаш? — пита Ел Капитан.

Съществото надига глава и подушва въздуха.

— Гладен ли си? Ако знаех, че ще те срещна, щях да взема повече храна.

Съществото поклаща глава. Сетне се навежда и започва да разчиства мъртвите листа от пътеката, разкривайки голата пепелява пръст. После се изправя и вдига единия си крак. От върха на ботуша му изскача масивен нож. Ел Капитан трепва в очакване да бъде изкормен, но тогава съществото забива ножа в пръстта, след което вирва брадичка, поглежда към гората и започва да дълбае някаква дума в твърдата земя. Ел Капитан е сигурен, че съществото има бръмбари в очите и ушите си — също като Преша преди време. Така че познава добре тази игра. Войникът иска да му каже нещо, без да бъде записано.

Точно под думата издълбава някакъв символ. Ала Ел Капитан е твърде далече, за да го прочете. Освен това написаното е наопаки.

Съществото отстъпва назад и с няколко скока се оттегля в гората, след което се изстрелва нагоре, обхващайки с ръце дънера на едно дърво без корона и с проядена от насекомите кора.

Ел Капитан пристъпва предпазливо напред. Вдига поглед към съществото, което продължава да се взира в гората. Ел Капитан заобикаля думата и я прочита — „ХЕЙСТИНГС“. Да не би да е име? Или пък място? В съзнанието му изплува думата „битка“. Може би името Хейстингс е свързано с някоя война? Ел Капитан е достатъчно съобразителен, за да не изрече думата на глас. Приковава очи в символа. Представлява кръст. Като онзи, с който завършваше Посланието на Купола, написано на малки листчета, които заваляха от небето точно след Детонациите. Кръст, пресечен в центъра с кръг.

— Нямам представа какво иска от мен — казва Ел Капитан на Хелмут.

Войникът скача от дървото и хуква. Ала после спира.

— Иска да тръгнем след него — казва Ел Капитан.

— След него — повтаря Хелмут.

Ел Капитан кима и почти два километра следва с бърза крачка войника през гората. Накрая стигат до просека, от която се открива изглед към града или по-скоро към онова, което е останало от него. От тази височина ясно се виждат пораженията — руините, черните пазари, опустошените конструкции на сградите, гъстата мрежа от алеи и безименни улици. Ел Капитан остава без дъх. Пулсът на брат му също е ускорен, което вероятно се дължи на силата, с която сърцето му изпомпва кръвта.

— По дяволите — измърморва Ел Капитан. — Защо ме доведе тук?

— Доведе тук — повтаря Хелмут.

Оттук се вижда белият овал на Купола, очертан на хълма в далечината, и кръста, проблясващ на фона на пепелявото небе.

— Да не би да смята, че не знам откъде е дошъл? — Разтрива очи с кокалчетата на ръцете си.

— Откъде е дошъл — казва Хелмут и посочва отвъд запустелите полета, опасващи Купола, група хора, които влачат дървени трупи и ги подреждат на замръзналата земя.

— Някакви безумци, които се опитват да строят нещо пред Купола.

— Пред Купола — повтаря Хелмут.

Но защо там? Това ли искаше да му покаже войникът? И с каква цел? Ел Капитан наблюдава как се движат хората. Изглеждат организирани и в стройни редици пренасят разни неща като усърдни мравки.

— Това не ми харесва — казва той. — Имам чувството, че искат да запалят огън.

— Огън — отронва Хелмут.

Ел Капитан поглежда Купола.

— Но с каква цел, по дяволите?

Преша

Седем

Моргата е студена. Има само дълга стоманена маса. От последното й идване тук преди две седмици Брадуел е натрупал още книжа. Незавършеният ръкопис на родителите му е подреден на купчини. На стената е залепено Посланието — оригинал, който дядо й бе пазил години наред. Преша го даде на Брадуел, след като той се върна в бръснарницата, за да прибере каквото бе останало. Все пак той е историкът.

Братя и сестри, знаем, че сте тук.

Един ден ще излезем от Купола и ще дойдем при вас с мир.

Засега ще бдим отдалече с чувство на милосърдие.

Когато Посланието е било хвърлено от някакъв летателен апарат в дните след Детонациите, навярно е звучало като обещание. Сега обаче звучи като заплаха.

Брадуел плъзга тежкото резе на вратата — ръчно изработен лост, закован за стената.

— Каква уютна бърлога си спретнал тук — казва тя.

Той спира до дъсчената платформа и оправя завивките.

— Никакви оплаквания.

Преша пристъпя до масата и взима камбанката, която му бе дала във фермерската къща. Беше я намерила в опожарената бръснарница в деня, в който си тръгна. Още тогава клепалото липсваше. Камбанката стои върху изрезка от вестник, останала невредима след Детонациите, най-вероятно скрита в сандъка на родителите му. В сравнение с другите книжа не изглежда така обгоряла и опърпана. Очевидно е била грижливо пазена. Всъщност Брадуел съхранява всички вещи от миналото. Когато родителите му били убити непосредствено преди Детонациите — разстреляни в съня си — Брадуел намерил сандъка, зазидан в тайно помещение с подсилени стени. В него държи незавършения ръкопис на родителите си, които се опитвали да разобличат Уилъкс, както и най-различни неща: стари списания, вестници, опаковки. Сандъкът е натикан под ръждив чугунен умивалник. Камбанката закрива първата част от заглавието. Втората гласи: „ОБЯВЯВАТ ЗА ЗЛОПОЛУКА УДАВЯНЕТО“. На изрезката се вижда снимка на млад мъж в униформа, взиращ се с каменно лице в обектива. Брадуел използва камбанката като преспапие. Само толкова ли означава за него?

Преша се сеща за Фридъл. Изважда го от джоба си и го оставя на масата. Насекомото отваря очи и се оглежда.

Черната кутия изтрополява край нея.

— Наистина прилича на кученце — казва Преша. — Беше прав.

— Навремето имах куче — отвръща Брадуел.

— Не знаех.

— Разказах за него на Партридж, докато обикаляхме Разтопените земи да те търсим. Един приятел на семейството, Арт Уолронд, убеди родителите ми да ми вземат куче. Каза им, че то е необходимост, когато си единствено дете. Нарекох кутрето Арт Уолронд.

— Странно име за куче.

— Бях странно хлапе.

— Само когато Арт Уолронд, семейният приятел, и Арт Уолронд, семейното куче, се намираха в една и съща стая, ти казваше: „Седни, Арт Уолронд“. Кой от двамата сядаше?

— Това философски въпрос ли е?

— Може би. — Ето че отново общуват с лекота. Вероятно е възможно да бъдат приятели, които се шегуват.

Той се пресяга, потупва черната кутия по главата, сякаш е куче, и казва:

— Не го помня по този начин.

Преша се опитва да си го представи — странно хлапе с куче. Опитва се да си представи и себе си като дете. Почти цялото й детство бе преминало в усилия да си спомни неща, които никога не са се случили — измисляше ги дядо й. Ала той дори не беше неин дядо; той бе непознат, който я спаси и я направи своя внучка. Дали му е било трудно да живее с тази лъжа? Може би е имал жена и деца, които са загинали, и тя е трябвало да запълни тяхната липса. Но него вече го няма и тя никога не ще узнае истината.

Ако не бяха Детонациите, щеше да се радва, че е срещнала Брадуел — реалност без куклени глави вместо ръце, белези и сраснали се с плътта птици, преди понесените загуби. Тогава можеше да преживеят своята първа целувка под имела — история, която дядо й веднъж й разказа.

В другия край на помещението се виждат три редици квадратни вратички, три от тях са вградени в стената — общо девет. Тя се приближава с любопитство. Докосва една от дръжките.

— Там са държали труповете — обяснява Брадуел. — А металната маса е служела за аутопсии.

Мъртвите. Преша си представя лицето на майка си, което изплува в съзнанието й и мигом изчезва. Пуска дръжката на вратичката и поглежда към отсрещната пропукана стена от керамични тухли, чиито процепи са запълнени с проникваща отвън сгурия.

— Та това е морга. Естествено, че са държали тук телата на мъртвите — казва тя по-скоро на себе си, отколкото на него.

— Понякога все още се използва с тази цел.

— Все едно имаш съквартирант — опитва се тя да разведри обстановката.

— Общо взето — отвръща Брадуел. — Досега съм имал само един.

— Кой?

— Едно момче, загинало в гората — казва Брадуел. — Искаш ли да го видиш?

Сякаш изведнъж се бе появил натрапник.

— Той тук ли е?

— Намерили са го патрулиращи войници. Кап донесе тялото тук. Искаше да разбере от какво е умрял. Сега се опитват да издирят семейството му, за да бъде идентифициран.

— Ами ако няма семейство?

— Предполагам, че някой новобранец ще трябва да го погребе. — Той дръпва една от дръжките. В този миг Преша очаква да зърне тялото на момчето. — Освен това моргата се оказа идеалното място, където да държиш заключени черни кутии. — Щом дългият контейнер се отваря, Преша вижда останалите пет черни кутии. Стоят неподвижно с изгасени лампички. Срещу всяка има листче със записки, залепено за дъното на контейнера. Всяка бележка има заглавие; Брадуел е кръстил кутиите — Алфи, Барб, Чамп, Дикенс, Елдърбъри — и то по азбучен ред. Фридъл хвръква от масата и започва да кръжи около Финън. От горната част на кутията се появява малка ръчка с фотообектив и започва да снима летящия Фридъл.

— Защо си им дал имена?

— Така ми е по-лесно да разговарям с тях. Израснах сам. Така че няма нещо, с което да не мога да завържа разговор — казва той. Това даде възможност на Преша да надникне в детството му. На десет е живял в мазето на един месарски магазин, грижейки се сам за себе си. Бил е много самотен. — Но няма значение как съм ги нарекъл. Тези пет кутии са с напълно еднакво устройство, проектирани са така, че да издържат на топлина, налягане и радиация. Имат по няколко куплунга. — Той показва на Преша малките дупчици. — Успях да извадя куплунгите с помощта на един от самоделните поялници на Кап и тогава… — Взима три парчета тел и ги пъхва в дупчиците, деликатна операция. — Ето какво. — Капакът на черната кутия се отваря с жужене и отдолу се вижда нещо червено и овално от тежък метал.

— Какво е това?

— Тук се съхранява цялата информация. Това е мозъкът. Реагира на прости команди — додава той. — Яйце, отвори се.

От червеното яйце се разнася бръмчене. Малките плъзгащи се метални вратички се отварят, откривайки чипове и жички, сложна мрежа от синаптични връзки.

— Красота! — възкликва той и подхвърля яйцето. — Съдържа цяла библиотека с информация.

— Библиотека ли? — възкликва Преша възторжено. — Това е сграда, пълна с книги, безброй помещения с книги; имало е хора, които са се грижели за книгите.

— Библиотекари.

— Чувала съм за тях. — Идеята за това бе трудно възприета. — Било е разрешено да взимаш книги вкъщи, стига да обещаеш да ги върнеш.

— Точно така — отвръща Брадуел. — Като малък имах карта за подобна библиотека. Името ми бе изписано с печатни букви точно до снимката. — За миг погледът му изглежда замечтан. Преша му завижда за този спомен. Бе съградила представата за детството от нещата, които дядо й бе разказвал, но сега трябва да заличи този свят, да изтрие подарените спомени. Мечтата й е да си спомни картата за библиотека с името и снимката й. Замисля се за истинското си име. Еми — кратък звук, който трепва за миг на устните й. Бриджит — като мост, който се извива над голямо и студено езеро. Иманака — звук на тракащи пръчици. Каква ли е трябвало да стане Еми Бриджит Иманака?

Може би тази Еми щеше да се влюби до полуда в Брадуел. Но Преша не би могла, защото това ще означава да го изгуби.

Брадуел отново насочва вниманието й към кутиите:

— Наложи се да я отворя, за да активирам яйцето, но сега може да отговори на всеки въпрос, който ти хрумне, без да го вадиш. — Той пъха яйцето в черната кутия. — Затвори се. — Вратичките на яйцето се плъзват обратно и капакът на кутията се спуска на място.

— Ти какво го попита?

— Първо го попитах какво представлява?

— И?

Той се навежда над кутията и казва:

— Какво си ти?

От вътрешността на кутията се разнася продължително щракане и на повърхността й се подава подобна на камера механична очна ябълка. От нея изскача лъч светлина и тогава над кутията изниква образът на яйцето и се завърта във въздуха. Мъжки глас започва да представя кратка история на записващите устройства, в това число и черните кутии, които обикновено се боядисвали в червено или оранжево за по-лесно откриване на катастрофата.

— Тази кутия е част от серията напълно идентични черни кутии, разработени във връзка с одобрения от правителството и финансиран с федерални средства проект за събиране и запис на данни в областта на историята на културата в случай на масово изтребление — с ядрен или друг характер. — След това гласът говори за точните мерки на алуминиевия корпус, високотермичната изолация, обвивката от неръждаема стомана и устойчивите на радиация нанотехнологични тръби.

— Леле! — възкликва Преша.

— Съдържат картинна информация в областите изкуство и кино, наука, история, попкултура. Всичко.

Зави й се свят от мисълта за мащабите на всичко това.

— За времето Преди — казва Преша със страхопочитание.

— Съдържат версия на живота преди. Идеализирана дигитална версия. Информацията не е непременно достоверна.

— Дядо ми обясняваше как работи вселената, като движеше в кръг камъчета по пода — слънцето, планетите, звездите. Преструваше се, че знае всичко, защото виждаше, че ставам неспокойна, когато няма отговор за нещо.

— Какво представлява вселената? — попита Брадуел черната кутия.

Появява се нов разширяващ се лъч, в който се показват планетите и луните, въртящи се в орбита около слънцето, съзвездия изпъстрят въздуха. Преша понечва да докосне една луна, ала пръстите й преминават през нея. Фридъл полита нагоре, пресича безплътната картина и се приземява на металните си крачка, взирайки се объркано в нея.

— Точно това се опитваше да обясни дядо ми. Вселената.

— Трудно ще схванеш идеята с наредени на пода камъчета.

Преша се чувства изгубена. Има толкова неща, които не знае, и дори не може да си представи.

— Удивително! С какво количество информация разполагаме! Това може да промени живота на хората. Ще имаме достъп до медицинска, технологична, научна информация. Ще можем наистина да променим нещата.

— Дори повече, Преша.

— Какво искаш да кажеш? Как е възможно да има нещо повече от всичко?

— Тези кутии пазят единствено информацията, с която са били захранени, и всички са поставени на една и съща диета. Освен Финън. Той е различен. — Брадуел взима мотаещата се в краката му кутия. — Всяка има сериен номер на дъното. Но Финън има само знак за авторски права. — Той обръща кутията обратно и й показва оградената в кръг грубо начертана буква „С“.

Преша прокарва пръст по знака.

— Какво е авторски права?

— Това е знак за собственост. Бил е широко използван преди Детонациите, но обикновено след него се е изписвала някаква година. Тук обаче няма.

Преша завърта кутията на деветдесет градуса.

— Може да е буквата „U“, оградена в кръг. — Завърта я отново, този път на сто и осемдесет градуса. — А също и незавършен квадрат или пък маса.

— Понятието „черна кутия“ не означава просто кутия, боядисана в черно. С този термин се назовава всичко — било уред или процес — проектирано с цел записване и предаване на информация, когато не виждаш как се обработва тя, какво става вътре. А така наречената бяла или стъклена кутия е устройство, в което можеш да записваш данни и да виждаш какво става вътре.

— Значи Куполът е черна кутия — заключава Преша.

— Да, от наша гледна точка — съгласява се Брадуел. — А също и човешкият мозък.

„Както и ти самият — мисли си Преша. — И аз.“ Пита се дали има поне двама души, които да са бели кутии един за друг.

Той слага Финън на масата.

— Финън е шарлатанин. Създаден е с цел да се вписва, но е предназначен за различна публика. Не предоставя информация на всекиго. Но някаква дума го накара да се включи и тогава той проговори. — Мушва ръце в джобовете си и свежда глава. — Трябва ли да цитирам дословно какво му говорех? Беше за теб. Искам да кажа, никой друг, освен нас не се опитва да разнищи този въпрос. Нали?

— Да, така е. — Опитва се да печели време. — Казваш, че се е включил и е проговорил. Какво каза?

— Каза седем.

— Числото седем ли?

— Повтори го няколко пъти, след което спря и се чу пиукане, сякаш очакваше да получи отговор. Секундите се изнизваха неумолимо и накрая замлъкна. Времето изтече, като в телевизионна игра.

— Телевизионна игра ли? — пита тя, досещайки се, че това е нещо от времето Преди, макар и да не знае точно какво.

— Онези телевизионни предавания, в които хората отговарят на въпроси, задавани от водещ, който има микрофон и раздава награди като например комплект куфари и водни ски, а публиката крещи и аплодира въодушевено. Имаше едно предаване, в което при грешен отговор участниците получаваха електрошок. На хората това им харесваше.

— А, онези предавания — отвръща тя, сякаш помни нещо. Какво представляват водните ски? — Но какво значение има дали тази кутия се отваря? Нали можем да научим каквото поискаме от останалите пет!

— Финън знае много тайни — казва Брадуел. — Програмиран е да ги пази ревностно.

Преша поклаща глава и казва:

— Значи, става дума за търсене на истината, за миналото, за още лекции по История на сенките? Нима не знаеш достатъчно?

— Разбира се, че не знам достатъчно! Колко пъти да ти повтарям, че трябва да разберем напълно миналото, ако не искаме да допуснем същите грешки? А успеем ли да разберем Уилъкс, врага, тогава…

Обзета от ярост, Преша отвръща:

— Съдържанието на тези кутии може да ни помогне да подобрим живота на хората, но ти все трябва да търсиш загадката, все да си на обратно. Е, добре. Направи го отново. Накарай го пак да стори онова нещо от телевизията.

Брадуел поклаща глава и прокарва ръце през косата си.

— Ами това е всичко. Не помня какво точно казах. Може би трябва да възпроизведа същия монолог. Имаш ли нещо против?

— Разбира се, че не. — Да не би да се занасяше с нея?

— Всъщност аз… бръщолевех нещо… за теб. Беше посред нощ и аз, ъ… те описвах… Говорех за това как изглеждаш — за тъмните ти очи, за формата им и как понякога ми се струва, че мога да потъна в тях, говорех за блясъка на косата и за белега от изгаряне на едното ти око. Споменах и ръката, тази, която си изгубила, но не в буквалния смисъл на думата, защото тя е още там, вътре в куклата… куклата, която е неделима част от тялото ти.

Преша се изчервява. Защо му е било да говори за белезите й, за деформациите? Ако беше влюбен, не трябваше ли да е сляп за недостатъците й? Не трябваше ли да съзира единствено представата за нея? Тя извръща лице и започва да разглежда кутиите. Лампичките им светят мъжделиво, примигвайки монотонно.

— Може да съм споменал и устните ти — додава той.

Настъпва мълчание.

Руменината по лицето й плъзва към гърдите. Тя посяга към лебедовия медальон и започва да го върти нервно с пръсти.

— Добре де, казала е седем. И какво от това? Да се съсредоточим върху читавите кутии. А тази нека си пази тайните.

Брадуел пристъпва към нея и я хваща за китката. Впива очи в огърлицата. На допир ръката му е груба, но топла.

— Почакай — казва той. — Споменах и медальона, който стои точно в ямката на ключицата ти. Лебедовият медальон.

Черната кутия се включва. Издава кратко и тревожно накъсано пиукане, след което проговаря:

— Седем, седем, седем, седем, седем, седем, седем. — И двамата я зяпат стреснато. Пиукането продължава, докато механизмът тиктака, и накрая замлъква.

— Това има нещо общо с майка ми — отбелязва Преша. Майка й бе споменала много неща, които тя не разбра. Говореше бързо, сякаш стенографираше. Преша не я помоли за обяснение, тъй като смяташе, че по-късно ще има достатъчно време, за да научи всичко, което я интересува. Но си спомняше ясно, че майка й говореше за значението на лебеда като символ и за седмината избраници. — Най-добрите от най-добрите — казва Преша. — Става дума за мащабна програма от огромно значение, набираща деца с необикновен интелект. От състава на тази група е създадена друга, по-елитна група, от двайсет и двама души, а от нея Уилъкс е сформирал вътрешен кръг от седем души. Тогава са били на нашата възраст. Било е в самото начало.

— Седемте избраници — отбелязва Брадуел.

— Лебедът е бил техен символ. — Преша крачи из стаята. — Нали помниш, разказах ти за татуировките, които си направили, докато били още заедно, млади идеалисти — шест пулсиращи татуировки точно над сърцето, пулсът на седмината. — Три от тях бяха спрели, но не и този на баща й. Би трябвало да намира утеха във факта, че е жив. А не да копнее да ги види, ала това е по-силно от нея. Понякога й идва да зареже всичко и да тръгне да го търси. Дори сега мисълта за него кара сърцето й да тупти неудържимо, също като онези пулсиращи татуировки.

Брадуел, Ел Капитан и Партридж бяха заинтригувани от идеята за тях. Това означаваше, че отвъд Мъртвите полета има други оцелели, може би други цивилизации. Но къде точно? За Преша това е въпрос от личен характер.

Тя се връща при кутията и се взира в нея.

— Лебед — казва тя и кутията се включва отново, повтаряйки седем пъти думата седем, след което почва да пиука. — Иска от нас парола — а може би седем пароли.

— Знаеш ли имената им? — пита Брадуел.

Тя поклаща глава.

— Не всичките.

— Лебед — казва Брадуел.

Черната кутия отново подхваща думата седем и щом започва да пиука, Брадуел изрича: — Елъри Уилъкс. — Една от лампичките до окото на камерата примигва в зелено. — Арибел Кординг. — Втора лампичка светва в зелено.

— Хидеки Иманака — добавя Преша и кутията приема името. Толкова рядко е изричала името на баща си на глас, че тази зелена светлинка й се струва като потвърждение. Той наистина съществува. Той е неин баща. За първи път я изпълва надежда.

— Ами другите? — пита Брадуел.

Тя поклаща глава.

— Карузо щеше да ни помогне. Сигурно е знаел имената. — Карузо бе живял заедно с майка й в бункера. Когато фермерската къща изгоря, Брадуел и Ел Капитан се върнаха в бункера с намерението да го убедят да тръгне с тях. Ала мъжът се бе самоубил. Брадуел не каза как го бе направил, а и Преша не попита. — Само да знаеше колко много се нуждаем от помощта му. Ако знаеше, може би нямаше да…

— Карузо един от тях ли беше? — пита Брадуел.

— Не.

— Опитай се да си спомниш — подканя я Брадуел.

— Не мога! — Тя сбърчва чело. — Дори не съм сигурна, че майка ми спомена всички имена. — Съзнанието й е заето единствено от смъртта на майка й — черепа й, плисналата кръв.

— Ако се доберем до паролите, кой знае до каква информация ще получим достъп!

— Остави това! — отвръща ядосана Преша. — Трябва да се съсредоточим върху това, което можем да направим за хората тук и сега. Те страдат. Имат нужда от помощ. Ако се оставим миналото да ни погълне, значи да обърнем гръб на оцелелите.

— Миналото е нещо повече от минало — казва Брадуел разгневен. — То е равносилно на истината! Куполът трябва да понесе отговорността си за стореното. Истината трябва да излезе на бял свят.

— И за какво? Защо ни е да се бием с Купола? — Преша вече не вярва в истината. — С какво ще ни помогне истината, когато има толкова много страдание и мъка?

— Преша — подема Брадуел вече по-меко. — Родителите ми загинаха, опитвайки се да разкрият истината!

— Моята майка също е мъртва. И аз трябва да го приема. — Пристъпва към Брадуел. Ти също трябва да се примириш със загубата на родителите си.

Той тръгва край редицата контейнери и спира пред най-крайния.

— Трябва да видиш мъртвото момче.

— Не, Брадуел…

Той хваща дръжката и казва:

— Държа да го видиш.

Преша поема дълбоко дъх. Брадуел натиска дръжката и носилката се плъзва навън. Тя се приближава.

Момчето е около петнайсетгодишно, с голи гърди и чаршаф, увит около долната част на тялото му. Кожата му е посиняла, а устните му са морави, сякаш е ял боровинки. Ръцете му са свити около врата със сгърчени пръсти, а единият му крак се подава от долния край на чаршафа. Има къса тъмна коса. Но най-голямо удивление предизвиква преминаващата през гърдите му сребриста на цвят рамка, която стърчи от двете страни на ребрата му. Бил е още дете по време на Детонациите, дете на триколка. Дръжките са покрити с ръжда. Рамката с форма на дъга, прилича на допълнителни ребра. Кожата около метала е тънка, почти като дантела.

Преша затваря очи. Обвива ръце около себе си.

— Какво се е случило с него?

— Никой не знае. — Брадуел повдига долния край на чаршафа. Момчето има само един крак. Наскоро е изгубило другия. Стърчащата кост е така назъбена, че Преша ахва от ужас. — Кракът е му експлодирал — добавя Брадуел — и момчето е умряло от загуба на кръв. — Сетне отива до един шкаф, встрани от умивалника, взима малка картонена кутия и се връща обратно. Единственото, което Преша си представя в този момент, е все още туптящо човешко сърце.

Той повдига капака. Кутията е пълна с късове метал и пластмаса. Единият представлява метална скоба, свързваща две по-малки парчета отчупен метал — всяко с дължина около два сантиметра. Брадуел казва:

— Тези неща са намерени близо до тялото. Някои отломки все още са били забити в онова, което е останало от крака му.

— От какво са?

— Не знаем. — Той затваря кутията и поглежда към мъртвото момче. — Това е дело на Купола. И те няма да се оттеглят. Специалните сили стават все по-агресивни и ненаситни. Разбери, че на никого не обръщам гръб. Но трябва да намерим начин да ги отблъснем.

Лайда

Метални вани

През изпотрошените прозорци на просторното помещение, в което няма нищо друго, освен две огромни индустриални на вид метални вани и два стола, нахлува приглушена слънчева светлина. Къпят се нощем, ала през изминалата нощ стояха затворени. Специалните сили кръжаха наоколо, така че къпането бе отложено.

Бяха пуснали Илиа в помещението, тъй като тя не иска да се съблича пред никого. Не обича да разголва дори лицето си, покрито сега със сиво сукно, докато зъзне, свита в едната вана. Когато довеждат Лайда, Илиа казва:

— Още си тук.

— Ти също — отвръща Лайда, имайки предвид не само физическото присъствие, но и емоционалното. Отначало принуждаваха Илиа да взима вана. Пепелта на Разтопените земи се бе натрупала в джобовете, в белите дробове, а бактериите бяха пуснали корени. Майките се тревожеха. Илиа се нуждае от почивка и специални грижи.

Ала преди пет нощи в същите тези вани се случи нещо невероятно. Илиа, която бе толкова безучастна и мълчалива, изведнъж дойде на себе си, сякаш обзета от треска. И тогава започна да разказва на Лайда истории — странни, безименни и безадресни истории за мъжа и жената, вероятно легенди или случки от собственото й детство.

Лайда разказа на Майка Хестра за промяната у Илиа и Хестра нарече този процес оздравяване. Лайда смята, че това е чудесно. В рехабилитационния център никога не използват думата оздравяване. За разлика от собствената й майка, тези майки тук са безпощадни, но и безпощадно обичащи. По ирония на съдбата за първи път през живота си се чувства в безопасност както никога досега, дори в защитения балон на Купола.

От първия миг на оздравителния процес се надяваха, че той ще продължи. И наистина продължи. Денем Илиа прилича на бледа сянка, задушавана от кашлица в усамотението на стаята си, ала щом влезе във ваната, се променя.

— Тази вечер твоята е пълна с нещо друго — казва Илиа. Гласът й е нежен и слаб, леко дрезгав от дългото мълчание.

Една от майките каза на Лайда, че е добре да се натопи цялата.

— Серумът трябва да покрие всеки сантиметър от кожата ти, всеки косъм на главата ти. — Въздухът мирише на сироп и на болница. Лайда смъква пелерината и я премята на облегалката на един стол. Потапя пръсти в топлата, изпускаща пара течност. Те стават хлъзгави и изсъхват бързо, покриват се със странна ципа.

— Казват, че прикрива човешката миризма — обажда се Илиа. — За да пътувате утре по-безопасно.

— Какво е усещането?

— В моята има вода. Не мога да замина с вас, пък и не искам.

— Нито пък аз! — Лайда иска отчаяно да зърне Партридж, въпреки че тук й харесва. Бе започнала да се учи как да се бие и да ловува. Мускулите й бяха заякнали. Имаше добър мерник. Беше се научила да лежи притихнала в засада. Опасно е, но и странно умиротворяващо. Докато се съблича, няма и следа от стеснението, което бе изпитвала в момичешката съблекалня на академията. Чувства се добре в кожата си. Лайда сгъва дрехите си на стола и се потапя в странната смес.

— Предпочитам да умра тук — казва Илиа.

— Вярно, че си болна, но не умираш. — Лайда няма желание да говори за смъртта. В Купола рядко я споменаваха. Сама по себе си думата бе неуместна. При първите симптоми на болестта бяха завели баща й в медицинския център, в крилото за изолация, и тя никога вече не го видя. Болестта и смъртта се смятат за позор и сега Лайда се пита дали баща й, също като Уилъкс, е взимал стимуланти, които накрая са започнали да разяждат тялото му. „Баща ти си отиде — бе казала майка й. — Почина.“

— Разкажи ми някоя история! Цял ден чакам този момент. — Това не е съвсем вярно. Защото историите я плашат. В тях се долавя чувството на обреченост — краят няма да е добър.

— Не и тази вечер.

— Миналата нощ ми разказа, че жената работела като пазителка на познанието в онова тихо място, а мъжът дошъл при нея и я помолил да съхранява семето на истината — семе, което щяло да покълне в света, който очаквали да се роди. Но какво става после?

— Споменах ли, че жената се влюбва в мъжа?

— Да. Каза, че сърцето й сякаш се завъртяло. — Лайда познава това чувство. Изпитва същото, когато мисли за Партридж и особено когато си представя, че той я целува.

— А споменах ли, че мъжът също е влюбен в нея?

— Да. Точно на това място спряхме. Искал да се ожени за нея.

Илиа поклаща глава.

— Това е невъзможно.

— Защо?

— Защото ще умре.

— Ще умре ли?

— Но тя не може да умре с него. Жената трябва да продължи да живее, защото е пазителка на познанието и на семето на истината. А семето пази много тайни.

— Какви тайни?

— Тайни, които могат да спасят всички.

Истинска ли е тази история? Действието не се ли развива във времето Преди?

— А той как умира?

— Той вече е мъртъв. И тя също умира, вътрешно.

— Какво става със семето на истината? — У Лайда се надига тревога. Опитва се да се убеди, че това е само история, но всъщност не вярва в това.

— Жената се омъжва за човек, който е избран да оцелее, за да може семето на истината да бъде съхранено. Омъжва се за човек с връзки. Вече сме близо до края.

Ледени тръпки преминават през тялото на Лайда. Илиа разказва за себе си. А човекът с връзки сигурно е Ингършип — съпругът й, когото тя уби със собствената си ръка. Но Лайда се опасява, че назове ли Ингършип по име, Илиа отново ще се затвори в себе си. Не разказва ли историята по този начин, защото няма сили да погледне истината в очите и може би тъкмо затова разказването има оздравителен ефект върху нея?

— Разкажи ми за края — прошепва Лайда.

— Слънцето избухва. Всичко наоколо засиява с цветовете на дъгата. Всичко пламва, сякаш хора и предмети излъчват светлина. Това е най-яркото проникване в мрака.

— И пазителката оцелява?

Илиа поглежда към Лайда през савана пред очите си.

— Нали аз съм тук? Тук съм.

Лайда кима. Разбира се. Но щом Илиа знае, че тя е пазителката, защо разказва историята по този начин?

— Илиа — захваща Лайда. — Защо просто не кажеш: „Аз се влюбих в един мъж“? Защо не ми разкажеш всичко? Нямаш ли ми доверие?

— Ами ако не съм тази, за която ме мислиш? Една невзрачна домакиня, обвита в своя найлонов пашкул. Една невзрачна, повехнала домакиня, която нищичко не знае, без минало, любов и власт. — Тя вдига свити в юмруци ръце с блестяща и мокра кожа. — Не би могла да направиш разлика между тези белези, нали? Не знаеш нищо за белезите. — Ръцете й са надупчени и обгорели — едната е покрита със следи от изгаряния, а другата — с късове стъкло и метал.

— Не, не знам — поклаща глава Лайда.

— Аз съм пазителката! Тогава къде е семето? А? Хайде кажи! Къде е проклетото семе? — Илиа е обзета от ярост. Юмруците й разсичат въздуха.

— Не знам — отвръща Лайда. — Съжалявам. Не знам за какво говориш. Не знам накъде биеш. — Впива ръце в ръба на ваната. — Кажи ми. Кажи за какво намекваш.

— Не можех да предам истината на мъртвите. Наложи се да продължа да я пазя. — Гласът й звучи далечен и чужд.

— Какви мъртви? Кои са те?

— Имаше толкова много…

— Илиа! Искам да знам за какво намекваш. Искам да ми разкажеш истинската история. Чуваш ли? Заради себе си и заради мен. Излей душата си. Разкажи ми всичко.

— Не мога да умра, без да съм изпълнила дълга си, без да съм предала семето. Лайда, дотогава не мога да умра. — Извръща очи към нея — в тях се чете желанието й да умре. Лайда не я разбира. — Не мога да умра — добавя тя, сякаш признава най-дълбоката си мъка. — Още не.

— Ти не умираш, Илиа. Разкажи ми какво си преживяла. Моля те. Недей да говориш за смърт.

— Да не говоря за смърт? Искаш да говоря за любов. Та това е едно и също, дете. Едно и също.

Стаята потъва в тишина. Лайда се свива във ваната и затваря очи, но единственото, което вижда, са мокрите ръце на Илиа — безразборно пръснатите късове метал и стъкло по едната и странно правилната редичка изпъкнали белези на другата. Притесняват я равномерните следи от изгаряния. Детонациите причиняваха случайни сраствания и белези, но не и такива, подредени в спретнати редички. Замисля се за Ингършип. Въпреки всичко прави разлика между двата вида белези. Едните са от Детонациите. А другите — от физически тормоз, деветгодишен тормоз.

Чува, че Илиа мърмори нещо под нос. Поема дълбоко дъх и шалът хлътва в устата й. Отначало нарежда:

— Липсва ми истината. Липсва ми изкуството. Липсва ми изкуството. Животът щеше да е различен, ако имаше изкуство. — Дали не е била художничка? Лайда обича изкуството. Веднъж бе направила птичка от тел. В този миг Илиа започва да мърмори за смъртта: — Искам да умра! Мечтая за смъртта. Но пазителката не може да умре. Пазителката не може да умре, преди да е изиграла ролята си. Пазителката трябва да намери семето. — В този миг то престава да бъде легенда или просто история; превръща се в нещо като мантра или молитва.

Само че мрачна молитва, от която те побиват тръпки. Лайда затваря очи — серумът трябва да покрие всеки сантиметър от тялото й, всеки косъм на главата й, бе заръчала майката. Тя се плъзва надолу, триейки гръбнак в металната повърхност на ваната. Цари пълна тишина. Има чувството, че серумът и ваната я обгръщат. Дробовете й започват да горят. „Само още секунда покой — мисли си тя. — Само секунда.“

Партридж

Студ

Партридж е готов за път. Картите са свити на руло в раницата му, музикалната кутия е в джоба на палтото му, а мускалите са увити около кръста му с парче чаршаф. И все пак, когато на сутринта вратата на мазето се отваря с гръм и трясък, той е замаян от нахлулата прашна светлина и студения въздух.

— Време е! — извисява глас Майка Хестра.

Почти не е мигнал. Буболечката се бе дотътрила до единия ъгъл, където, разтърсвана от гърчове, най-сетне откри миша дупка и изчезна в нея. Масивният крак се загнезди в съзнанието му. И макар вече да не усеща пулсиране зад клепачите, той се бои да заспи, тъй като веднага ще му се присъни как отново и отново открива майка си в академията; окървавеното й ампутирано тяло лежи под трибуните на спортното игрище, в притихналата библиотека и, което бе най-лошо, в научната лаборатория — сякаш е обект, който учителят му очаква да подложи на дисекция. Знае, че тя е мъртва, но окото й ще вземе да потрепне. Най-добре да не спи.

Поема нагоре по тесните дървени стъпала. Вятърът духа на пориви. Небето е прорязано от тъмни надвиснали скелети на сгради. Навремето тук е имало хубав квартал — редици кремави къщи, които сега приличат на избелели кости.

Зърва Лайда, застанала на ъгъла на срутена къща. Пелерината й пада на дипли около тялото й, а в ръцете си държи копие с тънко острие на върха. Отначало долавя в очите й страх, ала щом го вижда, усмивка озарява лицето й. Кожата й блести от восъчния серум. Сините й очи са насълзени — но дали защото се радва да го види, или заради вятъра? Косата й е поизраснала, покривайки главата й с мек пух, и подчертава красивите черти на лицето й. Изпитва желание да се спусне към нея, да я вдигне и целуне. Ала Майка Хестра ще го разбере погрешно, ще сметне това за проява на агресия и може да го нападне. Не е позволено да остава насаме с Лайда. Това бе едно от многото условия — пълна закрила над момичето.

Той се усмихва и й намига. Тя също му намига в отговор.

Лайда се приближава към Майка Хестра и разрошва косата на Сайдън.

— Ще пътуваме в колона — казва Майка Хестра.

— Илиа няма ли да дойде? — пита Партридж.

— Развила е инфекция от пепелта в дробовете. Затова ще остане тук и да се надяваме, че ще се оправи.

— Прегледа ли я лекар? — пита Партридж.

— Какъв лекар очакваш да повикат? — отвръща остро Лайда.

— Тя е поредната жертва на кръвопийците — отбелязва хладно Майка Хестра, измервайки с очи Партридж. — Те създадоха пепелта, от която дробовете й са болни. Един ден това ще стане причина за смъртта й. Поредното убийство.

— Аз не съм палач — отвръща Партридж отбранително. — По време на Детонациите бях дете. Знаеш добре това.

— Палачът си остава палач — заявява Хестра. — Подредете се в колона.

Лайда застава зад Майка Хестра, а Партридж се нарежда най-отзад, на три стъпки от Лайда. Усеща лекота в стомаха си. Сърцето му бие учестено.

— Здрасти — прошепва той.

Лайда извива ръка зад гърба си и му махва.

— Липсваше ми — прошепва той.

Тя го поглежда през рамо и се усмихва.

— Без приказки! — кресва Майка Хестра. Как изобщо го е чула?

Копнее да разкаже на Лайда за мускалите, за крака на буболечката, за странното усещане, че това му е познато отнякъде. „Трябва ни план“ — иска му се да й каже. Нали тъкмо това ги бе събрало — планът му да открадне нож от изложбената зала и ключовете й от витрината с ножовете. Немислимо е да остане под опеката на майките до края на живота си. Но от друга страна, двамата с Лайда просто няма къде да избягат. В безизходица са. Дали и тя си мисли същото? Вероятно.

Канят се да напуснат Разтопените земи, насочвайки се към Мъртвите полета, които са пусти, ветровити и опасни. Представя си как изглеждат отстрани — Майка Хестра, облечена в кожи и накуцваща под тежестта на сина си, Лайда с широката си пелерина и самият той, озъртащ се нервно наоколо.

Без оръжие се чувства уязвим и безполезен. Майка Хестра носи кожена торба със стрели, преметната на гърба й. Ще му се и той да разполага с нещо, каквото и да е. Беше свикнал с всевъзможните месарски ножове и куки на Брадуел. Всъщност изпитва странно облекчение от факта, че в Купола бе подложен на специално кодиране на мускулите за сила, бързина и ловкост. Стомахът му се обръща от странната признателност, която изпитва към баща си за приеманите стимуланти.

Мъртвите полета, ширнали се пред тях, са изпепелени по време на Детонациите. Оттогава са голи — без дървета и нова растителност, прорязани единствено от останките на разбития магистрален път, гниещи ръждясали автомобили, разтопена гума, сринати магистрални будки.

Партридж разтрива премръзналото си лице. Свива ръце в юмруци. Ужиленото от буболечката място е все така болезнено. Студът го пронизва до кости, чак до върха на отрязаното кутре, което звучи абсурдно, но е самата истина.

Сега трябва да са предпазливи. Тук-там в пясъка, който се вдига на спирали, различават очертанията на заоблен гръбнак. Пясъчните създания са твари, сраснали се по време на Детонациите със земята или със самите руини, и сега ловуват наоколо. Бронирани с пръст, камък и пясък, те се срещат във всякаква големина и форма. Дебнейки от земята, обграждат жертвата си и нападат. Но пясъчните създания познават майките. И се боят от тях.

Лайда забавя крачка — изостава от Майка Хестра и се приближава до Партридж. Нарочно ли? Той ускорява темпо.

— Имаше ли такъв кучешки студ като бяхме малки? — обажда се той.

— Навремето имах синьо палтенце и ръкавички, свързани с връвчица, която се промушваше през ръкавите, за да не ги изгубя. Трябва да се държим един за друг — казва тя, — за да не се изгубим. — После спира. Той продължава да върви към нея. Лайда се озърта към Майка Хестра и се обръща към него. Той я целува. Това е по-силно от него. Тя докосва набързо бузата му — кожата им, покрита с восъчния серум, е странна на допир. — Случи се нещо — добавя тя — с Илиа.

— Какво? — пита Партридж.

— Знае много тайни. Казва, че може да умре, преди да е изпълнила дълга си. Не спира да говори за семето на истината.

— Да не би да има халюцинации? Какво означава всичко това?

— Не знам — отвръща Лайда и преди да са дали повод на Майка Хестра да ги смъмри, се обръща и поема бързо напред да заеме мястото си в колоната.

Майка Хестра спира в подножието на възвишение. Долу се вижда разрушена бензиностанция и наполовина затънал в пясъка билборд.

— Стойте тук. Ще ви повикам, когато е безопасно да ме последвате.

Партридж проследява с поглед главичката на детето, подскачаща на хълбока й, докато жената се спуска по една стръмнина, водеща към разрушената магистрала.

— Още не мога да свикна.

— С кое?

— С децата, сраснали се с телата на майките си. Това ме изнервя.

— Аз пък мисля, че е хубаво наоколо да има деца — отвръща Лайда. Заради ограничените ресурси в Купола само определени двойки получават правото да се възпроизвеждат. Тази размяна на думи сякаш отваря пролука помежду им. — Във времето Преди имаше толкова много деца — добавя тя. — Но не и сега. — Времето Преди е израз, използван от несретниците. Нима вече е започнала да възприема привичките и езика на майките? Промяната го изпълва с безпокойство. А тя е единственият човек тук, който наистина го разбира. Ами ако се превърне в една от тях? Ненавижда се за начина, по който разсъждава — това разграничаване на ние и те — но то е втъкано в самата му същност.

— Щастлива ли си тук? — пита той.

Тя го поглежда през рамо.

— Може би.

— Нямам предвид точно тук. А по принцип. Като онези хора, които започват да си подсвиркват, щом се събудят. — Не е възможно да е щастлива затова че е тук, нали?

— Не умея да свиря с уста.

— Лайда — казва той толкова настойчиво, че сам се учудва — не искам да се връщам. Само че е неизбежно. Няма такова място у дома. — В мислите си Партридж чува гласа на баща си: „Всичко свърши, Партридж. Ти си един от нас. Върни се у дома.“ Вече няма дом.

— Какво има тогава?

Опитва се да си представи как е изглеждало това място, преди да бъде изпепелено и завзето от пясъка.

— Усещане — отвръща Партридж.

— Усещане за какво?

— За нещо съвършено, което не можеш да имаш. Което е било откраднато. Домът е бил нещо съвсем обикновено. — В този миг вижда как Майка Хестра и Сайдън се катерят по следващото възвишение. Жената би могла всеки миг да им махне да я последват. — Знам какво има в мускалите — додава той. — Направих малък експеримент.

— Експеримент ли?

— Видях как веществото в тях кара клетките да растат. Капнах мъничко върху крака на една буболечка и той взе да расте, да расте, да расте. Баща ми иска съдържанието на мускалите, чието действие е изключително мощно.

— Също като онова момче, което спечели първа награда на научното изложение миналата година.

— Какво? За кого говориш?

— Не знам името му. Но той е победител всяка година.

— Арвин Уийд ли?

— Да! Точно така се казва.

— И за какво толкова е спечелил наградата Уийд?

— Ти беше ли там?

— Да. Смътно си спомням как обикаляме павилионите с Хейстингс.

— Аз бях в отбора, който разработи почистващ лосион за чувствителна кожа.

— Браво!

— Не се дръж снизходително.

— Извинявай. Не исках да прозвучи така. Все пак аз не направих нищо, дори вулкан с готварска сода.

— Но Арвин Уийд беше документирал как е регенерирал крака на една мишка, изгубила крайника си в капан.

— Шегуваш ли се? — Ала изведнъж си спомня, че Хейстингс бе подхвърлил нещо саркастично: „Отлична работа, Уийд, открил си мишката с три и половина крака. Удивително“. — Уийд го бе изгледал ядосано и щом Хейстингс се отдалечи, той хвана Партридж за ръка и му каза, че би трябвало да е заинтригуван от експеримента му, защото може да спаси много хора. „Ще спасяваш хора с помощта на мишки с три и половина крака?“ — бе попитал Партридж.

Споменът за това го разстройва.

— Божичко — прошепва Партридж. — Вече го е открил! Значи Куполът е имал достъп до съдържанието на мускалите. А когато баща ми е наредил да ме проследят до бункера на майка ми, е търсел другите две, липсващата съставка и формулата. Още тогава е бил крачка напред. Вече притежава едно от трите неща, за да обърне процеса на ускорената клетъчна дегенерация и да спаси живота си. — Изведнъж всичко се превръща в състезание, в което води баща му. А той е знаел, бе казала майка му, че мозъчните стимуланти накрая ще го погубят, само че се е надявал да намери решение и щом го намери, да живее вечно. — Ами ако баща ми никога не умре?

— Всички бащи умират.

Партридж се замисля за масивния крайник на буболечката.

— Но моят баща не е като другите. — Той се пресяга и улавя ръката на Лайда. Тя изглежда изненадана от неочаквания жест. — Нужен ни е план как да се върнем в Купола и когато това стане, как да се доберем до истината.

Тя се взира в него с насълзени от страх очи.

— Ще намерим начин — казва той. — Всичко ще е наред.

— Седж не извади този късмет — отвръща тя.

Години наред баща му го бе оставил да живее с убеждението, че по-големият му брат Седж се е самоубил. Но истината е, че бащата на Партридж уби първородния си син. Колко пъти Партридж си бе представял как Седж пъха дулото на пистолета в устата си? Всичко е било лъжа. Но сега брат му е наистина мъртъв. „Всичко свърши, Партридж. Ти си един от нас. Върни се у дома.“ Отвращава го най-вече начинът по който баща му бе изрекъл тия думи — с една особена топлота в гласа, сякаш обича сина си, сякаш изобщо познава това чувство. Нищо не е свършило. Той не е един от тях. За него дом не съществува.

— Той може да те убие — казва Лайда. — Знаеш това.

— Да, знам — кимва Партридж.

Едно пясъчно създание внезапно се надига от земята толкова близо до Лайда, че пясъкът се раздвижва и тя губи опора под краката си.

Усъвършенстваното зрение на Партридж се изостря. В мига, в който съществото разтваря челюсти, той отскача и още във въздуха нанася ритник в каменната глава на звяра. Със задоволство усеща как главата му издрънчава при сблъсъка с крака му.

Лайда става, стиснала копието в ръка.

Пясъчното създание приковава поглед в Партридж.

— Хайде — подканя го той. — Ела тук!

Тялото му гори от нетърпение да влезе в схватка. Сърцето блъска в гърдите му; усеща мускулите си напрегнати, преливащи от енергия.

Но тогава Майка Хестра надава вик от възвишението отвъд магистралата, привличайки вниманието на пясъчното създание. Точно когато звярът се обръща, тя грабва стрела от кожената торба, изстрелва я сръчно въпреки огромното разстояние и го уцелва в слепоочието. Пясъчното създание рухва на земята.

— Защо го направи? — кресва Партридж. — Бях го приклещил!

Лайда се приближава към пясъчното създание, докато живата съставка на организма му се отцежда в пясъка, след което изважда стрелата и изтрива тъмната кръв в полата си.

— Наистина ли го беше приклещил?

— Разбира се.

Тя поклаща укорително глава.

— И сама щях да се оправя.

Партридж въздъхва дълбоко.

— Добре ли си?

— Добре съм. — Тя изтупва пясъка от пелерината си. В погледа й се долавя непознато изражение.

Майка Хестра им махва да тръгват и когато наближават, Лайда виква:

— Още колко остава?

— Около четири километра. Не разваляй колоната. И без приказки.

Вървят, потънали в мълчание, както им се струва, часове наред. Накрая стигат до редица разрушени затвори, два от които все още се издигат на мястото си. Железните им скелети и части от основата са непокътнати, но всичко останало е пометено. Отвъд затворите се виждат останките на фабрика. Единият комин все още стърчи на покрива, ала другите два са повалени като отсечени дървета.

Майка Хестра спира пред дълга назъбена пукнатина в пръстта и парче ламарина, захваната за земята с две ръчно изработени панти. Тя оглежда далечните скелети на сградите. Навярно там има друга майка, застанала на пост, защото Майка Хестра вдига ръка в очакване на знак. Партридж обхожда с поглед цялата конструкция, но не зърва жива душа.

Накрая Майка Хестра е доволна. Вероятно е получила отговор в знак, че наоколо е чисто. Не след дълго тя казва:

— Пристигнахме. — Сетне под силния напор на вятъра повдига металния капак на земята.

Отворът отвежда в тъмен тунел.

— Какво има долу? — пита Лайда.

— Подземно влакче — отвръща Майка Хестра. — Разбрахме, че е тук, след като проследихме маршрута на метрото към предградията. По време на Детонациите тунелите са се извили нагоре. — Партридж си представя как мотрисите изтласкват тонове земя, образувайки това възвишение. — Разбрахме какво представлява дългата пукнатина в земята още щом я открихме, и тогава започнахме да копаем.

— Имаше ли хора долу? — пита Лайда, надничайки в дупката.

— Бяха умрели много преди да ги открием. Погребахме ги както подобава. Нашата Добра майка искаше да им отдадем почит, задето ни дадоха това, от което се нуждаем. В Мъртвите полета има много такива. Но в повечето случи се налага да копаеш, за да стигнеш до тях.

Лайда пропълзява вътре на четири крака. Ала Партридж не е така нетърпелив. Онези, които не са загинали от сблъсъка, са били погребани живи.

— Първо дамите.

Майка Хестра поклаща глава и отсича:

— Влизай.

Партридж коленичи на студената твърда земя. А Майка Хестра влиза след него в прохода и затръшва вратата след себе си. Обвива ги плътен мрак.

Неочаквано в края на тунела грейва ярка светлина. Лицето на Лайда изплува пред очите му, окъпано в златисти отблясъци.

— Изглежда идеално — казва тя и за миг Партридж си представя, че в края на тунела го очаква цялото му детство — шарени великденски яйца, бебешки зъбки, баща му, претрепващ се от работа архитект, чиновник на средна възраст, и майка му, която тъпче мокро пране в сушилнята. Домът, който бяха откраднали от него. Съвършен, като че ли някога е имало нещо съвършено.

Ел Капитан

Клада

Ел Капитан се спуска задъхан по хълма. Къпиновите храсти закачат панталоните му като с мънички нокти, но крачи неумолимо. Духа бръснещ вятър, но той усеща прилив на енергия. Хейстингс. Може би не е никаква битка, нито пък призив, а нещо съвсем простичко като името на войника. Отначало това не му хрумна, тъй като в съзнанието на Ел Капитан Специалните сили не са съхранили достатъчно от човешката си природа, за да имат имена, макар че някога са били обикновени деца — всъщност нещо повече от обикновени. Както се оказа — най-привилегированите деца в света.

Дали пък не трябваше да търси някакво скрито значение? Хейст — значението му е известно, да бързаш. А тайдингс ще рече приветствия. Но приветствията са винаги радостни, а не враждебни, което в този случай би било по-уместно. Хейст и тайдингс е равно на Хейстингс. Ел Капитан никога не е бил добър с думите. Негова страст са оръжията, двигателите и електричеството.

— Хейстингс — казва на глас. Хелмут не се обажда; Ел Капитан предполага, че брат му спи. Когато е студено, той се сгушва на завет зад раменете на брат си и, свил дългите си кльощави ръце зад гърба му, се унася в дрямка. Отдалече Ел Капитан изглежда сякаш е напълно сам. Представя си, че Преша го вижда по този начин. Когато разговаря с нея, се случва тя да хвърли поглед на Хелмут, но не като другите, които виждат само уродливостта му. Преша поглежда брат му, сякаш е участник в разговора. И все пак му се иска поне веднъж Преша да вижда само него. Единствено него.

Чуди се дали Хейстингс няма да се появи отново, дали няма да му предложи истинска информация. „Проклятие — мисли си Ел Капитан, — ами ако се снабдя с информатор? С човек отвътре?“ Хрумва му да сподели това с Брадуел и Преша, въпреки че му харесва да знае нещо, което те не знаят — леката възбуда от чувството за власт.

Наближава мястото, където оцелелите издигат клада и забелязва, че са събрали сухи клони, довлекли са разцепени дънери, подредили са тънките цепеници по такъв начин, че да могат да разпалят голям огън, макар гората да изглежда зелена и влажна. Виждат се неколцина мъже с ръчни колички. Всички те го стрелкат с коси погледи, но без да се откъсват от работата си.

На земята са насядали три момиченца и пеят някаква песен. Родени са след Детонациите, но като всички деца, родени по това време, не са лишени от деформации. Детонациите увредиха клетките в самите спирали на ДНК. Никой не бе пощаден — дори следващите поколения. Едно от момичетата е обръснато почти нула номер, сякаш е въшлясало, и възлестите кости на черепа й са изложени на показ — от едната страна е издут, като че ли вътре е натъпкан повече от един мозък. Рамото на второто момиче стърчи през дрехата, извито напред. Кожата и на трите е на петна. Учите им са уморени.

Щом го забелязват, те стават и свеждат глави. Униформата на ОСР дълго време е била символ на страх и тъй като не е по силите му да промени този факт, Ел Капитан използва този страх. Страхът може да бъде предимство.

— Свободно — казва той. Момичето с изкълченото рамо вдига поглед и потръпва, изплашено от Хелмут, който сигурно е подал глава. — Това е брат ми.

Към тях приближава мъж с издут торс може би от някакво образувание, довело до разширяване на гръдния кош.

— Не правим нищо лошо. Всичко е в името на доброто.

— Просто се чудя какво става тук — казва Ел Капитан, прехвърляйки пушката на гърдите си.

— Дадохме дума — отвръща мъжът.

Една висока млада жена с очертаваща се плитка под кожата на лицето казва:

— Истинска е! Те могат да ни спасят. Тя е живото доказателство. Аз я намерих. Това е всичко. Не е далече оттук.

— По-полека — спира я Ел Капитан. — Струва ми се, че вдигате клада.

— Клада — повтаря Хелмут и всички го зяпват с опулени очи.

— Искаме да разберат, че сме я намерили и сме готови да принесем в жертва трите момичета — обяснява младата жена с плитката на лицето. — Ще ги качим горе и ще чакаме.

— Онази в средата е дъщеря ми — казва мъжът с широкото туловище и посочва момичето с обръсната глава.

— Кого сте намерили? — пита Ел Капитан. — Някакво момиче?

— Някакво момиче?

— Момичето с новото послание — отвръща жената. — Доказателството, че могат да спасят всички ни!

— Кога намерихте това момиче?

— Оттогава има три дни — казва жената.

— И кой е този, който ще ни спаси? — пита Ел Капитан, въпреки че знае отговора. Куполът е изпратил послание по някакво дете. Това ли е причината Хейстингс да го доведе тук?

Младата жена се усмихва и плитката на лицето й се извива. Тя вдига ръце към Купола и казва:

— Милосърдните. Онези, които бдят.

Ел Капитан и преди бе чувал подобни брътвежи — тези хора са поклонници на Купола, смятащи Уилъкс и хората му за богове, а Купола за рай.

Той потрива цевта на пушката си само да им напомни, че освен Купола има и други авторитети, с които да се съобразяват.

— Не мисля, че това е добра идея — отбелязва той спокойно. — Ще трябва да ви помоля да се разотидете.

— Но ние подготвяме момичето с новото послание за кладата — възразява младата жена. Лицето й е пламнало, сякаш е болна. Погледът й е разфокусиран.

— Да не се каните да я изгорите?

— Да я изгорите? — прошепва Хелмут. Ел Капитан долавя звука от разтварянето на джобното му ножче.

— Искаме да й се поклоним и да я почетем. Така се надяваме да приемат и другите. — Докато говори, тя се олюлява и полата се люшва край пищялите — бледи и пепеляви.

Ел Капитан отново хвърля поглед към трите момичета. Те присвиват очи и накланят глави настрани. Дори не изглеждат изплашени, което го кара да се чувства неспокоен.

— Ангелите — казва мъжът с широкото туловище — никога не са далече.

— Не чуваш ли жуженето на свещените им духове? — пита младата жена.

— Специалните сили ли? Това не е никакво свещено жужене, със сигурност.

— Със сигурност — повтаря Хелмут.

— Не ни вярваш — казва младата жена. — Но това ще се промени.

Той насочва пушката към мъжа с ръчната количка.

— Какво ще кажете някой да доведе момичето, веднага!

— Веднага — прошепва Хелмут.

Младата жена поглежда мъжа с ръчната количка.

Той кимва.

— Тя е в града, където я пазят — отбелязва жената. — Ще те заведа. — Отправя се към другия край на гората. Ел Капитан тръгва след нея. Тя поглежда през рамо, обръщайки към него очертаващата се под кожата й плитка и казва: — Тя е истинска, честна дума. И е доказателство. Ще го чуеш от самата нея.

Но в мига, в който завършва изречението си, тя стрелва поглед зад Ел Капитан и очите й се разширяват. Прошепва със страхопочитание:

— Погледни!

Но Ел Капитан няма желание да гледа нататък. Има лошо предчувствие. Хелмут се извива, за да види какво има зад тях. Накрая Ел Капитан поема дълбоко въздух и се обръща.

Огромният Купол се издига на хълма отвъд кладата, масивният му корпус се извисява властно над тях, кръстът му пронизва смолисточерните облаци. Отначало не забелязва нищо необичайно, с изключение на няколко малки черни точици. Но после разбира, че точките се движат. Те имат крака. Всъщност това не са точки, а ситни черни паякообразни същества, които пропълзяват навън през малък отвор в основата на Купола. Лъскави и механични, плъпват в безпорядък.

— Изпращат ни дарове! — възкликва младата жена.

— Аз не мисля така. Не, това не са дарове — отвръща Ел Капитан.

— Не са дарове — повтаря Хелмут.

Дори от това разстояние Ел Капитан може да се закълне, че чува потракването на металните тела и хрущенето на пясъка под шиповете на крайниците. Зли твари, създадени от Купола. Незабавно трябва да извести Брадуел и Преша.

— Не разполагаме с много време — подхвърля на младата жена. — Да побързаме.

На път за града Ел Капитан научава, че младата жена с плитката на лицето се казва Маргит. Тя не спира да говори — как, докато беряла пумпалки, се натъкнала на момичето и на слепия му приятел — но Ел Капитан почти не я слуша. А случва ли се да забави темпо, той я смушква с пушката в гърба. С колко време разполагат преди паяците роботи да стигнат до града? Крачката им са малки, но бързи.

Ел Капитан и Маргит преминават бързо по уличките с мрачни колиби, построени от камъни, шперплат и брезент. В града се долавя неизменната смрад на нещо гнило — натрапчивия лъх на смърт, сладникаво-киселата воня на разлагащи се тела и на цвъртящо на шиш месо.

Заобикаляйки руините, Ел Капитан брои по навик стълбчетата пушек. Всяко просмукващо се сред отломките стълбче дим идва от пещера, пълна с пясъчни създания или зверове, които повличат надолу оцелелите и се хранят с тях. Ел Капитан бе изгубил доста войници сред руините.

През цялото време се оглежда за Специалните сили, които непрекъснато кръстосват града. Но от тях няма и помен, което го изпълва с безпокойство. Дали не са се евакуирали, защото знаят за паяците?

Маргит го отвежда до дренажна тръба, пред която на пост стоят групита — двама мъже със съединени торсове и една жена, сраснала се наполовина за гърба на единия мъж. Не е изключено да са били непознати, пометени от Детонациите, докато са чакали на автобусната спирка или на гишето в банката. Ел Капитан поне се е слял с някого, когото познава. С човек от семейството.

Единият мъж е въоръжен с верига, другият — с камък, а жената го гледа свирепо изпод тъмната си качулка. Щом зърват пушката и униформата, те отстъпват леко назад.

— Иска да я види със собствените си очи — казва Маргит.

Групитата кимват и го пропускат.

Дренажната тръба е огъната от едната страна, но иначе изглежда здрава. Тъй като са прекалено високи, за да стоят изправени, Ел Капитан и Маргит поемат навътре приведени. Гърбът на Хелмут се трие в горния край на тръбата. Той изскимтява.

— Не мрънкай — сгълчава го Ел Капитан.

— Не мрънкай — отвръща Хелмут.

Ел Капитан зърва една ръчно изработена маслена лампа и неколцина души, сгушени около нея. Той спира и се обръща към Маргит:

— Искам да я видя насаме. Всички да излязат.

— Но тя е прекалено ценна — възразява Маргит.

— Това не е мой проблем.

— Не може ли двама от нас да останат? Само ние, които я открихме? Ще стоим тихо.

Ел Капитан оглежда обвитите в сенки лица.

— Добре, но другите да излязат.

— Другите — казва Хелмут, сякаш е по-добър от тях, понеже остава. Но къде би могъл да отиде?

Маргит пристъпва към скупчените отпред хора. Завързва се кратък спор, след което те се оттеглят, като се шмугват покрай Ел Капитан и хукват надолу по тръбата.

Освен Маргит той различава две фигури, седнали на пода, едната по-едра от другата — сляпата берачка на гъби и момичето.

Щом се приближава към тях, Маргит казва:

— Този човек иска да говори с теб. Иска да научи истината.

Ел Капитан премята пушката на гръб и коленичи. На светлината успява да разгледа по-добре очите на сляпата берачка — обгорени от Детонациите. Има много слепци като нея. Катарактите не са помътнели както бе при баба му от времето Преди. Не, очите на тази жена блестят, приличат повече на котешки, отколкото на човешки.

— Това момиче е свещено — казва сляпата жена. — Ангелите я пазеха, докато не се появихме ние, и тогава я повериха на нашите грижи. — Тя протяга ръка и докосва бледото лице на момичето.

Гърлото на момичето се свива и то заплаква.

— Гласът й… — продължава сляпата берачка. — Гласът й не е като нашите. Той е пречистен. В него няма никаква дрезгавост. Звучи като пеещи камбани!

— Защото тя е Чиста! — казва Маргит. — Тя е момичето на новото послание и ще ни донесе спасение!

— Мисля, че мога да ти помогна — обръща се Ел Капитан към момичето. — Или поне се надявам.

Момичето вдига поглед към него и отмята косата от лицето си, което е бяло като мляко.

— Казвате, че е Чиста? — подхвърля Ел Капитан.

— Чиста? — повтаря Хелмут, привеждайки се напред, за да погледне по-добре.

— Вдигни й ръкавите — отвръща Маргит. — Щом трябва, увери се с очите си.

— На мен не ми трябва — заявява с гордост сляпата берачка.

Ел Капитан поглежда момичето, после я хваща за ръка. Изглежда, не се бои от него. Всъщност в очите й се чете молба. Той дърпа нагоре ръкава, разкривайки съвършената й кожа. Онемял от изненада, вдига и другия ръкав. Кожата на тази ръка също се оказва безупречно чиста.

— Казвате, че не е родена в Купола? Тя не е Чиста.

— Преди беше обезобразена и живееше с други безпризорни деца. Част от сираците я разпознаха — обяснява Маргит.

— Как се казваш? — Ел Капитан пита момичето.

Тя не помръдва, не обелва нито дума.

— Името й е Уилда — обажда се Маргит. — Научихме го от сираците и тя се обръща на него.

— Кажи му новото послание — подканя я сляпата берачка, след което протяга ръка и докосва лъскавата коса на момичето. — Хайде, кажи го.

Момичето сплита пръсти под брадичката си и се затваря в себе си.

Ел Капитан се обръща към нея:

— Има ли нещо, което искаш да ми кажеш?

На рамото му изниква ръката на брат му. Хелмут държи малка лодчица, издялана от дърво. „Проклятие — мисли си Ел Капитан, — това Хелмут ли го е направил?“ Предметът изглежда толкова изящен и красив, че Ел Капитан усеща как гърлото му се стяга. Очите му се насълзяват.

Лодката е подарък. Момичето я приема и я обгръща в шепи.

— Кажи ми — изрича Хелмут. — Кажи ми.

Преша

Кадет

— Задавал ли си лични въпроси на кутиите? — интересува се Преша. — Да кажем, за родителите ти? — На разчистения край на металната маса ядат белезникаво месо от консерви.

— Да — кимва той.

С прибрани ръце и крака Финън е притихнал на пода до един радиатор, който от време на време излъчва слаба топлина. Лампичките му светят приглушено. Тя се приближава и коленичи до него.

— Обича ли да стои на топло?

— Всъщност мисля, че се зарежда с енергия. Изглежда, го привличат електрическите контакти, лампата, която използвам за четене, и радиаторът, когато започне да бръмчи. Нямам представа как точно извлича енергията от тях, но това обяснява оцеляването му.

— Ами другите?

— Пусна ли ги от контейнера, правят същото.

Щом Брадуел споменава контейнера, в съзнанието й незабавно изниква образът на обезобразеното мъртво момче с велосипедна рамка през гърдите му. Не може да се отърси от представата за тялото му, проснато на масата за аутопсии. Вижда като на лента всички смъртни случаи, които бе видяла през последните месеци.

— Значи още мислиш за родителите си?

— Повече от всякога.

— Защо?

— Защото с времето се доближавам до тях. Ингършип каза, че Уилъкс е познавал родителите ми. Те все още са част от този свят — чрез усилията си да спрат Уилъкс и чрез мен. Също като майка ти, нали? Тя е още тук. Лебедът, седемте избраници. В цялата тази бъркотия има някакъв смисъл.

— Така е.

— Аз не съм като Ел Капитан. Той иска да срине Купола със земята. Партридж иска да отмъсти на баща си. А аз искам просто всички да научат истината.

— Съжалявам за онова, което казах. Знам, че родителите ти са рискували всичко заради истината. Аз също искам да правя разлика между реалните факти и измислиците, които са поднесени като истина. — Но не в смисъла, който Брадуел влага в това. Той иска да знае истината за света. А тя се интересува единствено от истината за себе си в този свят. Желанието й изглежда егоистично — дребнаво и жалко. Еми Бриджит Иманака. Само три думи. А Преша Белс е просто измислица.

— Добре — отвръща той. Преша вижда, че я наблюдава така, сякаш не й вярва. — Може би той знае каквото те интересува. Хайде, давай. Попитай Финън за родителите си.

Тя поставя леко ръка върху кутията.

— Може ли?

— Само ако искаш.

— Това ми прилича на лъжа. — Отдръпва ръката си. — Искам сама да си спомня, но ми се струва невъзможно. Защо не помня Детонациите? Или пък нещо повече от живота преди?

— Искала ли си го наистина?

— Налага се — отвръща тя. — Ще трябва да премина през тази част, ако искам да се добера до спомените си от времето Преди. Струва ми се като заключена таванска стая. Отворя ли я, ще открия ужасите на Детонациите, които мозъкът ми е изтрил, и може би чак след това спомените за майка ми и баща ми, заровени в най-скритото кътче на тавана.

— Всъщност онзи ден си мислех за това; сигурно си говорила свободно японски — отбелязва Брадуел. — Живяла си там, отгледана си от баща си и от леля си. Езикът е някъде дълбоко в теб.

— Може би е заключен в подсъзнанието ми като всичко останало.

— Вероятно това е част от проблема, липсата на езикови средства за ставащото около теб. Просто не си успяла да обработиш цялата информация.

— Но си спомних думите на песента, която майка ми пееше за момичето с развяващата се рокля на онази веранда.

— Този спомен е безопасен — казва Брадуел.

— Да не искаш да кажеш, че не ми стиска да си спомня трудното?

— Искам да кажа само… — Някой тропа на вратата. Лампичките на Финън светват, моторът му се събужда с ръмжене.

— Брадуел! — вика някакъв мъж.

Брадуел се приближава до вратата.

— Кой е?

— Имам новини от Ел Капитан. Важно е.

Брадуел повдига резето и излиза в коридора.

По припрените гласове Преша се досеща, че съобщението не може да чака. Нещо се е объркало. Стомахът й се обръща. Поглежда към светещите като очички лампички на гръбчето на Финън. „Плуват седем лебеда“ — казва си тя, но няма представа откъде са се взели думите. Финън се взира в нея като кученце, което знае само един номер.

Тя коленичи и прошепва:

— Ще ми разкажеш ли за родителите ми, ако реша да попитам? — В същия миг си задава въпроса дали не се бои да узнае истината за тях. Дали след това няма да й липсват още повече? Има ли неща, които не иска да знае? Все пак е извънбрачно дете и това е тайна.

Финън се изправя. Стрелва напред ръка, сграбчва кичур коса и го изтръгва с рязко движение.

— Ох! — извиква тя. Става и разтрива мястото. — Това пък защо го направи? — Косата изчезва бързо в кутията като навита с моторче нишка. Тя се дръпва стресната, блъска се в металната маса и събаря камбанката, която се търкулва по масата и издрънчава на пода.

Преша понечва да я върне на мястото й и съзира изрезката от вестник. Сега се вижда цялото заглавие: „ОБЯВЯВАТ ЗА ЗЛОПОЛУКА УДАВЯНЕТО НА МЕЖДУНАРОДЕН КАДЕТ“. Името на момчето е написано под снимката му: „КАДЕТ ЛЕВ НОВИКОВ“. Взима изрезката, в която се обяснява, че тренировъчната операция е международен проект. „Най-добрите от най-добрите“ от няколко държави са повикани да участват в дипломатическа кампания за културен обмен. От статията се разбира, че става дума за клон на „Най-добрите от най-добрите“, включващ най-интелигентните младежи от цял свят. Ето защо баща й е бил поканен от Япония. Лев Новиков е бил от Украйна. Лицето на момчето излъчва печал, но може би й се струва така, защото е наясно, че не е сред живите. Изглежда красив и сериозен. Под изрезката има още една. „КАДЕТ ПОЛУЧАВА СРЕБЪРНА ЗВЕЗДА ЗА ХРАБРОСТ.“ Тук също е поместена снимка на кадета, но този път тя разпознава лицето, въпреки че е по-млад и очите му изглеждат по-тъмни и живи. „КАДЕТ ЕЛЪРИ УИЛЪКС.“ Преглежда набързо статията.

Деветнайсетгодишният Уилъкс се опита да спаси кадет Новиков, претърпял злополука по време на тренировъчна кампания. Наистина е жалко, защото от доста време момчето [Новиков] не се чувстваше добре — заяви офицер Декър. — Тъкмо беше започнал да се оправя. Това беше първото му плуване за сезона. Организирано е погребение и по-късно същия ден — церемония за присъждане на медала.

Тя изчита статията, но един цитат приковава вниманието й.

Това е тъжен ден, но храбростта бе възнаградена — отбеляза кадет Уолронд.

Уолронд, като Артър Уолронд, семейният приятел, убедил родителите на Брадуел да му вземат куче — куче на име Арт Уолронд. Той също ли е бил част от „Най-добрите от най-добрите“? Дали този тренировъчен лагер е мястото, където Уилъкс, майка й и баща й се срещат за първи път? Дали е било преди и след превръщането им в седмината избраници? И защо Брадуел не й е споменал нищо за това?

Тя връща двете статии там, където ги бе намерила, и поставя камбанката отгоре. Финън тръгва към нея с тихичко бръмчене. Тя отстъпва заднешком. Той спира и лампичките започват да примигват закачливо. Тогава от него се разнася вой. Звучи почти жаловито. Да не би да се извинява?

Тя накланя глава и вдига поглед.

— Какво искаш от нас?

Черната кутия не обелва нито дума. Може би не е програмирана да иска. Преша се пита дали кутията прави разлика между желанието и страха.

Брадуел се връща и казва:

— Говориш си с кутия? Става за компания, нали?

Преша се чувства неловко и сменя темата:

— Какво е съобщението от Ел Капитан?

— Имаме среща близо до руините. Имало някакво момиче. Странен случай. А също и паяци. Споменал е нещо за паяци.

— Не иска ли и аз да дойда?

— Там е твърде опасно.

— Идвам с теб. Искам да помогна.

— Кап ще ме убие, ако те пусна навън.

— Не мога да разбера дали съм тук за собствената ми безопасност, или защото съм затворничка?

— Много добре знаеш отговора. Кап иска само…

— Щом се чувствам като затворничка, значи съм такава.

Брадуел пъха ръце в джобовете си и въздъхва.

— Не съм от порцелан. — Но не е сигурна дали казва истината. Нима нещо в нея не се бе пропукало, след като натисна спусъка на пушката; майка й е мъртва — дали пукнатината някога ще заздравее?

Той вдига очи и среща погледа й.

— Прекалено скоро е.

— Забравяш нещо. — Познава добре този глас — кротък, но твърд.

— Какво?

— Сама взимам решенията си, така че не зависи от теб.

Лайда

Мотриса

Като малка Лайда никога не се бе качвала на метрото. Подземното влакче се използваше от престъпни типове — нарушители на обществения ред, преносители на инфекции и бедняци, които Господ не обичаше достатъчно, за да ги благослови с богатство. Филмите за Праведната червена вълна показваха сцени на преследване, а не престъпни елементи в метрото. Баща й обичаше тези филми, както и направените по тях видеоигри.

Никога не бе предполагала, че мотриса от метрото може да изглежда така. Подът е наклонен и осеян с натрошено стъкло и боклуци. Прозорците са покрити с плътна мрежа от пукнатини. Останалата част от вагона е непокътната — оранжевите пластмасови седалки, сребристите лостове, картите на метрото и обявите, разлепени под разбития плексиглас. Фенерът хвърля игриви отсенки, сякаш зад седалките се мяркат привидения.

— Значи, това ще е домът ни за известно време — казва Лайда. — Колко ще останем тук?

Майка Хестра се опитва да нагласи коледните лампички, закачени от другите майки. Лампичките примигват.

— Не се знае. Дни, може би седмици. Докато е безопасно.

Партридж и Лайда се разминават толкова близо, че лактите им се докосват. Лайда проверява дали Майка Хестра не е забелязала. Не е.

— Какво ще ядем? — пита Лайда.

— Донесла съм провизии за няколко дни. След това ще ни доставят още.

Лайда се бои да говори с Партридж. Той иска да се върнат в Купола, да направят план за действие. Но това означава връщане назад, тъй като за нея Куполът е нещо в миналото, друг свят. Как би могла да се върне? Но Партридж я привлича. Пристъпва към него, повдигайки фенера към реклама на серия почистващи продукти — „ИЗЛЪСКАЙТЕ ДОМА СИ ДО БЛЯСЪК!“ — и на газирана вода с лимонов вкус. На афиша се вижда млада жена, зареяла поглед през прозореца. „ИМАТЕ НУЖДА ОТ ПОМОЩ?“ Отдолу е изписан телефонен номер.

— Мислиш ли, че изглежда депресирана? Сякаш би се самоубила?

— Или пък бременна и неомъжена? — прошепва Партридж. Лайда се изчервява. Невъзможно е да си бременна и неомъжена. Нали? — Може би операторите на горещата линия не ги е било грижа. Предлагали са един отговор за всичко.

— Приютите — прошепва Лайда. — Какво мислиш за Илиа? Разказа ми история за мъж и жена и за семето на истината. Звучи като измислица, но не е. Сигурна съм… — Партридж плъзва поглед по лицето й. — Какво? — пита тя.

— Боже. Докога ще бъдем тук? Няма да издържа — не и когато си до мен.

Забележката му я жегва.

— Какво искаш да кажеш?

— Толкова си близо — казва той, — а не мога да те целуна.

Стомахът и се обръща. Покрива лицето си с ръце и прошепва:

— И аз се чувствам по същия начин. — През целия си живот са били под наблюдение, броени като овце, строявани в редици, обучавани да четат в хор, да обръщат страниците едновременно — както във времето Преди, така и в Купола. Струва й се ужасно несправедливо, че веднъж озовали се в този пущинак, вместо да бъдат себе си, отново са под наблюдение.

Тя слага ръка на плексигласа и той прави същото. Кутрето й докосва ранения му пръст — доказателство за дивата природа на майките. Макар да съжалява, че е изгубил пръста си, тя се възхищава на варварската им същност. Харесва й да усеща тежестта на копието в ръката си, да го хвърля с все сила и да чува плътния звук, когато се забива в мишената. В детството си бе принудена да потиска гнева си, да отрича страха и да приема любовта със стеснение, затова варварската природа на майките й се струва честна и открита.

— На три стъпки един от друг, моля — казва Майка Хестра. — Три стъпки!

Партридж вдига ръце, сякаш казва: „Без контакт. Обещавам!“ И двамата отстъпват встрани.

Майка Хестра я бе предупредила, че остане ли насаме с Партридж, той може да предприеме „нежелани опити за сближаване“ и дори „да й навреди“. На Лайда й се щеше да обясни на Майка Хестра, че изобщо не е права. Винаги бе харесвала Партридж — дори повече, отколкото той нея. Копнее да остане насаме с него, да целува устните му, да гали кожата му и той да гали нейната. Наясно е какво правят омъжените двойки, когато са насаме — или поне бе чувала да се говори. В училище внимават такава информация да не стига до момичетата. „Щастливо сърце е здравото сърце“ — ето какво е здравното образование по въпросите за тялото.

— Да поработим върху картите — предлага Партридж. — Трябва да ги завършим преди…

Преди какво?

— Майко Хестра — извисява глас Партридж, — може ли Лайда да ми помогне с картите?

Майка Хестра пъха залък в устата на Сайдън. Замисля се за момент и кимва.

Партридж изважда картите от раницата си и ги разгръща на пода.

— Може би трябва да направиш своя карта — казва той. Взима няколко парчета плексиглас, хваща ъгълчето на рекламата за почистващите препарати и го издърпва. Подава го на Лайда. Обратната му страна е чиста.

Тя го поглежда. „Трябва ни план как да се върнем в Купола.“

Това бяха точните му думи. „Трябва ни, на нас.“ Двамата заедно. В известен смисъл тъкмо това бе чакала да чуе. Бе отгледана да стане съпруга, част от това ние; и нима ще намери по-добър от Партридж? Ала сега, докато го гледа, й хрумва, че понятието ние не съществува. Всеки е отделен индивид. Странно, че осъзнава този факт именно тук, сред майките, сред хора, чиито тела са сраснати. Но това е самата истина: човек остава сам през целия си живот, което може би не е чак толкова лошо.

Изведнъж усеща тялото си вкочанено, като че ли студът се е просмукал в гръдния й кош. Взима афиша. Обзема я чувството, че вагонът също е гръден кош, затвор на туптящо сърце. Бои се, че може да умре тук. Затворена и туптяща. Ето защо стъклата са напукани — хората са блъскали по тях с юмруци с надеждата да се измъкнат оттук.

Ала изход нямаше.

Преша

Снежен човек

Брадуел шофира, приведен напред, за да не притиска птиците, пърхащи на гърба му. Обича да гледа ръцете му на волана, зачервени и издрани. Той завърта копчетата за отоплението, но напразно. Включва чистачките, за да отстрани пепелта и ситния снежец от предното стъкло. Работи само едната. Мята се по стъклото като прекършена опашка. Финън, който кротува на седалката между тях, повдига ръчица и започва да я движи в ритъм с чистачката, сякаш й маха в отговор. Преша проверява как е сгушения в джоба й Фридъл.

Потрива с ръка главата на куклата, след което се обръща към Брадуел и зърва белега на лицето му.

— Откъде са тези белези?

Той вдига ръка и докосва бузата си.

— Групита — отвръща кратко. — Хванаха ме неподготвен, едва не ме убиха. Но дядо ти свърши добра работа.

— Ще ми се да бе закърпил мен — казва тя.

— Теб ли? — учудва се Брадуел и поглежда главата на куклата. — О!

— Ами твоите птици? — пита тя. — Не ти ли се е искало някой да ги махне като с магическа пръчка?

— Не.

— Никога ли? Нито веднъж? Никога не си искал да се отървеш от тях?

Той поклаща глава.

— Само хората, които загинаха мигновено, и онези, които умираха бавно от изгаряния, зарази и отравяне, се отърваха от всичко това. А птиците означават, че съм жив. Така че нямам нищо против тях.

— Не ти вярвам.

— Не си длъжна.

— Може би при теб е различно, защото не ги виждаш. — Замисля се за момент, след което пита: — Виждал ли си ги някога?

— Не се случва често да се събличам пред огледало.

— Поне знаеш ли какъв вид са?

Той поклаща глава.

— Водни птици — отвръща Брадуел. — Рибарки, мисля. Но не съм сигурен.

Тя си отдъхва. Брадуел също не е наясно с основни неща за себе си. Непознати са не само един за друг, но и за самите себе си.

— Това ми харесва — казва тя.

— Кое ти харесва?

— Това, че има нещо, което не знаеш. Трябва да го правиш по-често.

— Да не искаш да кажеш, че съм всезнайко?

— Ако беше всезнайко, трябваше да знаеш, че си такъв.

— Което е доказателство, че не съм.

Той свива по една алея недалеч от стария й дом. Преша обичаше да излиза на лов за вехтории, да разменя продукти на черните пазари и изобщо всичко, което би могло да я изкара от задната стаичка на бръснарницата, където живееше с дядо си. Ала откритите пространства вече не я съблазняват. Карат я да се чувства разголена. Всичко й се струва измамно. Момичето, което някога бродеше по тези улици, вече не е същото.

От алеята завиват по една улица. Бръснарницата е право напред. За първи път се връща тук след смъртта на майка си. Стъписана е от липсата на промяна тук — животът й се бе променил из основи. Една простичка мисъл я изважда от равновесие: дядо й го няма, а тя още е тук. Чувства се виновна, че е жива.

Минават край взривената фасада на бръснарницата. Отпред има снежен човек, целия в сажди и всевъзможни отломки — парчета метал, стъкло, камъчета. Снегът е започнал да се топи и човечето се е килнало настрани.

— Спри за момент — обажда се тя.

— Какво има?

Свива ръката си на фуния и се взира през изтърбушената фасада на бръснарницата — старата реклама е разкривена, огледалата и столовете, с изключение на един, са изпочупени.

Спомня си натрапчив сън от детството: брои телеграфни стълбове. Ала вместо „едно, две, три“, тя броеше: „Коляното сърби. Слънцето го няма.“ Но защо пък я сърби коляното? И защо слънцето го няма? Може да е сънувала затуленото от пепелта слънце след Детонациите. Някои стълбове горят, други са паднали на земята с изпокъсани жици; тя знае, че не бива да ги докосва. Но един човек ги докосва и мигом пада вдървен. В съня си вижда обезглавен труп. Има и куче без крака. А също и обгоряла овца без руно. Всъщност вече не прилича на овца.

— Последния път, като бях тук, намерих камбанката, която ти подарих — казва тя. — Защо я използваш като преспапие?

— За да пази неща, които са важни за мен. Искаш да я използвам, нали?

Погледът й е прикован върху топящия се снежен човек.

— Неща, които са толкова важни, че ги пазиш в тайна — подхвърля тя, играейки си с копчето на разваленото радио.

— Какво имаш предвид?

— Артър Уолронд, Уилъкс, мъртвия кадет. — Поглежда го косо.

— Просто статия, на която се натъкнах, но още не знам какво означава. — Въздъхва. — Сега може ли продължим? Ел Капитан ни очаква.

Тя поглежда снежния човек — безформено тяло от сняг, метал, стъкло и камъчета — едното му око се е плъзнало по лицето му.

— И той е като нас — казва Брадуел.

Все още се взира в топящата се фигура. Умее да вижда красотата дори в най-дребните неща в този мрачен свят.

— Кара ме да си мисля за дома.

— Не разбирам от изкуство — казва Брадуел, — но ми се струва, че понякога предназначението му е тъкмо такова.

В този миг Преша вижда, че нещо пълзи по снежния човек.

— Какво е това?

— Паяк — отвръща Брадуел.

Втори паяк — метален и тлъст — се стрелва пред пикапа.

— Още един — казва тя.

— И още — добавя Брадуел, сочейки два паяка, които пъплят по разбития тротоар, а после и трети, полазил на една дренажна тръба.

Той включва рязко на скорост и колата се изстрелва.

— Това ли е имал предвид Ел Капитан? Паяци роботи?

Виждат и други, които пълзят по перваза на разрушен магазин.

— Всички са еднакви, явно са направени скоро — отбелязва Преша. — Сигурно идват от Купола. Няма друго обяснение. — Колата минава през дупка и тя се хваща за седалката.

— Досещаш се какво правят, нали? — казва мрачно Брадуел.

На Преша й прилошава. Веднага разпознава черния метал и механичните стави на краката им.

— Мъртвото момче в моргата.

— Едно от тия неща е взривило крака му.

— Ел Капитан можеше да ни каже повече за паяците — отбелязва Преша.

— Вероятно не е знаел на какво са способни. — Той я поглежда. — Доволна ли си, че дойде?

Предпочита да е тук, отколкото в щабквартирата. Трябва отново да започне да излиза. Да докаже, че не е толкова крехка — може би най-вече на себе си.

Брадуел спира на един коловоз и паркира колата. Ел Капитан стои до срутена тухлена стена, а Хелмут е впил кльощавите си ръце в раменете му.

Преша и Брадуел излизат от колата. Оглеждат се за паяци.

Улицата е съвсем пуста, като изключим едно групи — двамина едри мъже и една жена, застанала до Ел Капитан. Мястото й се струва познато — навесите и покритите с мушама колиби, задименият въздух, прехвърчащата пепел. Мирише като у дома — онзи тръпчив вкус на сяра, полепващ по гърлото. Мирише на детството й и тя тъгува за него; човек изпитва носталгия дори по отровеното си, нещастно детство.

— Защо, по дяволите, Преша е тук? — избухва Ел Капитан.

— Преша — изрича Хелмут с усмивка.

— Здравей, Хелмут — казва Преша, след което се обръща към Ел Капитан: — Благодаря, че ни осведоми за паяците. Май ще трябва да ни дадеш повече информация другия път.

— Моля? Да не очакваше бал с маски? — отвръща Ел Капитан, съзнавайки, че се държи грубо. Преша знае, че той се опитва да стане по-добър, но никак не е лесно. — Съжалявам.

— Бал с маски! — повтаря възторжено Хелмут.

— Те са опасни, Кап — обажда се Брадуел. — Знаеше ли това?

— Опасни ли?

— Момчето, което откриха в гората — казва Брадуел. — Помниш ли в какво състояние бе кракът му? Металните скоби, забити в плътта му? Може да е убит от прототип, малка експериментална машинка.

Хелмут се навежда напред, изучавайки лицето на брат си, вероятно да прецени дали го е страх.

— Само че има и друг проблем. — Ел Капитал драсва клечка кибрит и я хвърля в една метална кофа, пълна с дрехи. — Погрижете се да изгорят докрай — подхвърля на групито. После се отправя към отвора на дренажната тръба. — Без резки движения. Озъртайте се за паяци. Още не са стигнали дотук, но са близо.

Щом влиза в отводнителната тръба, Преша си спомня мястото. В една дъждовна нощ дядо й я доведе тук и й каза да се скрие, щом излезе през задния панел в шкафовете. Трябваше да се скрие тук в нощта, когато отиваше към квартирата на Брадуел и когато срещна Партридж — или по-скоро бе отведена при него. Ако бе намерила убежище в тръбата, може би щеше да си остане момиче, което кръстосва града на лов за вехтории. Дали дядо й щеше да е още жив?

— Добре ли си? — прошепва Брадуел. Май си личи, че не е на себе си.

— Добре съм — отвръща тя и излиза от вцепенението си.

— Момичето е от оцелелите — обяснява Ел Капитан. — Отведена е в Купола, там е пречистена и после е върната обратно. Носи послание.

— Пречистена ли? — прошепва Преша. — Това е невъзможно.

— Но е истина — отвръща Ел Капитан.

— Истина! — повтаря Хелмут с блеснали очи.

По гърба на Преша плъзват тръпки. „Възможно ли е да те пречистят?“

Скоро от мрака изплуват две млади жени на възрастта на Преша и едно момиче, облегнало гръб на стената. Ел Капитан представя жената с набръчканата кожа на лицето — Маргит. Другата е приятелка на Маргит и е сляпа. Ел Капитан не я назовава по име.

— Поклонници на Купола — процежда той с погнуса.

— А пред какво да се прекланяме? — обажда се в своя защита сляпата.

Брадуел мрази поклонниците на Купола.

— Куполът е ваш враг, а не божество — отвръща ядосано.

— Щом чуеш новото послание — казва Маргит, — ще си вземеш думите назад.

Брадуел отваря уста, ала Преша го стисва за ръката.

— Остави. — Приближава се до момичето, за което бяха говорили — с бледа кожа, проницателен поглед и тъмночервена коса.

— Казва се Уилда — добавя Ел Капитан. — Изгорихме дрехите, в случай че има скрити подслушвателни устройства.

Уилда носи стара размъкната рокля с провиснало деколте и навити до лактите ръкави. Партридж и Лайда са единствените Чисти, които Преша е виждала. Заради крехката си възраст момичето изглежда много по-чисто и уязвимо. Обзема я желание да я закриля — момичето я гледа с дълбоко отчаяние.

— Значи тя е Чиста и в същото време не е? — пита Преша.

— Все едно, носи ново послание от Купола — отвръща Ел Капитан.

— Истината! — обажда се Маргит.

Уилда държи дървена лодчица.

— Какво е това? — пита Преша.

— Истината! — надава вик Хелмут.

— Това е лодка. Хелмут я издялка от парче дърво. И я подари на момичето.

Преша се вглежда в лодката.

— Хубава е — казва на момичето. — Чудесна работа, Хелмут. Не знаех, че си толкова сръчен.

Той обръща смутено глава.

Ел Капитан се навежда напред, изгубил равновесие под тежестта на Хелмут.

— Хайде, повтори. Нека и те да чуят.

Хелмут тръсва глава. Не желае да го чува отново.

Момичето се озърта.

— Искаме да върнете сина ни — изрича тя със свити устни, сякаш не може да ги отвори повече.

Преша кима, окуражавайки Уилда да продължи.

— Това момиче е доказателство, че може да спасим всеки от вас — изрича тя, след което стисва устни и свежда брадичка към гърдите си. Преша недоумява как е възможно толкова красиво лице да излъчва такова страдание. Страните на Уилда се зачервяват и изопват. Устните й изглеждат твърди като камък. Въпреки това промълвява: — Ако не изпълните молбата ни, ще убием хората, които държим за заложници… — Тя стисва отчаяно очи и тръсва глава. Не иска да каже нищо повече, ала думите напират на гърлото й и устните й сами се раздвижват: — Един по един. — Вдига ръка, но се възпира и горчиво заплаква.

— Всичко е наред — казва Преша, след което се обръща към Ел Капитан и Маргит. — Кажете й, че може да спре.

— Спри! — изрича Хелмут, разтривайки уши.

— Не може да спре — обажда се Ел Капитан. — Не е програмирана така.

Уилда се взира в Преша умолително, но въпреки това описва на гърдите си кръст, пресечен с окръжност.

— Новото послание — изрича уморено Ел Капитан.

— Но какво искат да кажат с това, че могат да спасят всички? — Преша никога не е била като това момиче — без белези, отпечатъци и сраствания. Лишена е от тази привилегия. Пречистили са момичето. Дали и тя би могла да си върне чистотата? Възможно ли е някога отново да зърне ръката си — такава, каквато трябва да бъде? Възможно ли е белегът с форма на полумесец да бъде изтрит от лицето й? Ами птиците на Брадуел? Ами ако Ел Капитан и Хелмут отново да станат отделни индивиди?

— Заложници, Преша! — прекъсва мислите й Брадуел. — Те са готови да убиват хора.

Разкайва се задето първата й мисъл бе да възвърне чистотата си, но й става неприятно от забележката на Брадуел. Той се подпира на тръбата и поклаща глава.

— Те ще ни спасят — обажда се Маргит. — Заложниците ще станат като нови.

— Нови — прошепва Хелмут на Преша. — Нови!

— Куполът не отвлича хора, за да ги прави нови и лъскави! — възразява Брадуел.

— Паяците — сеща се Преша. — Ето как хората ще бъдат убивани. Затова са тук.

— Ако им върнем сина, ще ни пречистят! — намесва се сляпата жена.

— Партридж — прошепва Ел Капитан.

Момичето става, олюлява се и се отправя към изхода.

— Уилда! — опитва да я спре Преша.

Маргит настига момичето и го сграбчва за лакътя.

— Никъде няма да ходиш — казва тя. — Трябва да им кажеш да ни спасят!

— Пусни я! — повишава глас Преша. — Не виждаш ли, че я плашиш?

Маргит пуска лакътя на Уилда. Тя свива ръка пред гърдите си, започва да я разтрива.

— Искаме да върнете сина ни! — кресва момичето. Но този път думите не звучат като послание, а като заплаха.

Сляпата жена се олюлява, сякаш е пияна.

— Можем отново да станем Чисти! Пише го в Първата библия. Бог ни изпрати единствения си син. И сега трябва да си го върнем!

— Спрете най-сетне да боготворите враговете си! — обажда се Брадуел. — Знаеш ли защо си ослепяла? Заради тях. Всичко е заради тях!

— Какви доказателства имаш? — изсъсква сляпата жена. — Моето доказателство е Куполът! И това момиче! Това Чисто момиче!

— Чисто момиче — обажда се Хелмут с надежда. Може би Хелмут вярва, че Куполът може да спаси и него? Да го отдели от брат му и да го пречисти. Преша също иска да повярва, че могат да я пречистят, да стане нова и лъскава, както каза Брадуел. — Чисто момиче!

— Млъкни, Хелмут! — прогърмява гласът на Ел Капитан. Всички започват да си крещят, думите им отскачат от стените на тръбата — дори Хелмут се развиква на брат си.

— Млъкни! Млъкни! Млъкни!

Уилда стиска очи и също крещи:

— Това момиче е доказателство, че можем да ви спасим! Ако не изпълните молбата ни, ще убием заложниците. — Впива пръст до болка в гърдите си и описва кръст, пресечен с окръжност. Настъпва тишина.

Уилда отваря очи. Преша пристъпва към нея и коленичи. Момичето забелязва главата на куклата. Обгръща я заедно с ръката на Преша и започва да я люлее, утешавайки самата себе си.

— Искаме да върнете сина ни. Това момиче е доказателството. — Накрая се отпуска в скута на Преша.

Преша започва да я люлее.

— Тихо, всичко ще се оправи. — Преша бе научила наизуст първото послание, написано на листчетата, които вид летателен апарат бе разпръснал. И започва да декламира: „Братя и сестри, знаем, че сте тук. Един ден ще излезем от Купола и ще дойдем при вас с мир. Засега ще бдим отдалече с чувство на милосърдие.“

Момичето кимва. Сега вече говорят на един и същи език.

— Какво става? — обажда се сляпата жена.

— Тихо — отвръща Маргит. — Не говори.

— Кръстът — обръща се Преша с тих глас към другите. — Пресечен от кръг по средата. Същият като този, който бе отпечатан в края на първото послание. — Тя поглежда Брадуел. — Двете послания много си приличат.

— И как точно? — пита Брадуел.

— Не знам. Но са еднакви по дължина и по форма. Разбираш ли?

— Двайсет и девет — казва Ел Капитан.

— Двайсет и девет какво? — пита Брадуел.

— Думи. Всяко послание съдържа точно двайсет и девет думи — обяснява Ел Капитан.

— Всичко ще е наред — Преша продължава да шепне на Уилда, разтривайки тясното й гръбче.

— Наред, наред — гука Хелмут.

Прегърнало куклата, момичето прошепва:

— Искаме да върнете сина ни.

— Да, знам — отвръща Преша. — Ние ще се погрижим за теб.

Ел Капитан

Паяци

Брадуел вдига момичето, което все още държи главата на куклата и ръката на Преша. Сляпата жена сипе проклятия и яростно го дращи.

— Тя е наша! Пусни я!

— Дръпни се! — кресва Преша и отблъсква сляпата жена. Двамата с Брадуел отнасят бързо момичето.

В същото време Маргит крещи на Ел Капитан:

— Искаме да станем Чисти! Ти познаваш сина им! Знам, че е така! Предай го! Ако не го предадеш, ние сами ще го заловим!

— Не ме заплашвай! — отвръща Ел Капитан.

— Това не е заплаха! — вика Маргит.

— Нима Посланието не докосна сърцето ти? — обажда се сляпата жена.

— Не намесвай сърцето ми! — казва Ел Капитан.

— Моето сърце! — обажда се Хелмут.

— Предай сина им! — настоява Маргит.

Тогава сляпата жена започва неистово да крещи:

— Чисти! Можем да бъдем Чисти!

— Чисти! Чисти! — подема Хелмут, сякаш това е птичи зов.

Маргит сграбчва Хелмут за ризата и дръпва с все сила. Ел Капитан грабва пушката и се прицелва в нея.

— Не ме предизвиквай. Обикновено стрелям, без много да мисля. Вразуми и приятелката си.

— Ако трябва, ще умрем за новото послание!

— Убий ни! — кресва сляпата жена.

— Това ли искате? — отвръща Ел Капитан и запъва ударника на пушката. Двете притихват. Сляпата жена познава добре този звук. Хелмут се свива на гърба на Ел Капитан, прилепил лице до тила му.

Маргит сграбчва приятелката си за ръката.

— Джазелия, ангелите ще бдят над всяка нейна стъпка! Имай вяра!

Откъм изхода отеква гласът на Брадуел:

— Паяците! Вече са тук!

Ел Капитани и двете жени се втурват навън. Навред гъмжи от паяци. От групитата няма и помен. Изгорените дрехи все още тлеят. Притиснал Уилда към гърдите си, Брадуел хуква заедно с Преша към колата. Издяланата от Хелмут лодка изхвръква от ръката на момичето и тупва в прахоляка. Невъзможно е да се върнат за нея. Вратата се затръшва, докато паяци трополят по капака на колата.

Един паяк пропълзява до Ел Капитан. Той стреля по него, но пропуска.

Сляпата жена надава писък.

— Тези същества са изпратени от Купола — казва Маргит. — Куполът е добър! — С ъгълчето на окото си зърва паяк, който пълзи бързо по един камък. Тя посяга към него.

— Недей! — кресва Ел Капитан.

Ала твърде късно. Паякът е свива и скача върху нея. Шиповете на краката му се забиват в ръката й. Очите й се разширяват, а една миниатюрна червена лампа, закрепена на топчестото му телце, започва да примигва. Разнася се пиукане — продължително и едва доловимо несекващо пиукане. Ръкавът се напоява с кръв. Лицето й побледнява.

— То избра мен! — В гласа й звучат радост и болка.

Друг паяк се промъква до крака на сляпата жена. Ел Капитан стреля по него и пак пропуска.

— Бягай! — кресва той. — Или ще те застрелям! Бягай, бягай, бягай!

— Бягай — повтаря Хелмут.

Сляпата жена дръпва Маргит и двете побягват. Ел Капитан се втурва обезумял към колата. На задната седалка Преша държи в скута си момичето, което не отделя поглед от очите на куклата; вероятно е в шок.

— Влизай! — изкрещява Брадуел от предната седалка. Включва двигателя.

Тогава Ел Капитан съзира падналата в прахоляка лодка. Ще успее, сигурен е в това.

— Хелмут, трябва да взема проклетата лодка. Тази красива проклета лодка си я направил ти!

— Влизай! — повтаря Хелмут, хвърляйки се с цялата си тежест към вратата.

Един паяк полазва по ботуша на Ел Капитан. Той подскача. Стреля. От удара на куршума се вдига прашен гейзер. В мига, в който сграбчва дръжката на предната врата, млад мъж се спуска към него с писъци. Един метален паяк е забил щипци в бедрото му; крачолът на панталона му е почернял от кръвта. „С теб е свършено“ — мисли си Ел Капитан. А може би с всички тях е свършено. Армията му още не е готова. А и няма да бъде. Куполът е изпратил паяците да ги избият.

Ел Капитан решава да остави мъжа. Какво друго да стори? Преша обаче изскача от колата и се спуска към човека.

— Остави го — извисява глас Ел Капитан. — Навсякъде гъмжи от паяци! — После подхвърля на Брадуел да остане с момичето и се втурва към Преша.

— Не можем да му помогнем — казва й Ел Капитан. — Трябва да се махаме оттук.

— Можем да му помогнем! — Тя прокарва внимателно пръсти по гърба на паяка, на който блести червен дигитален часовник: 00:00:06… 00:00:05. — Отброява времето назад!

— Назад! — крещи Хелмут, сякаш издава команда. — Назад, назад!

Ел Капитан сграбчва Преша през кръста и побягва. Хелмут се залавя за врата му. Паякът издава последно дълго пиукане. Ел Капитан се хвърля на земята.

Паякът, вкопчил се здраво за крака на мъжа, избухва.

Ушите му звънтят. Пред очите му е пълен мрак. Усеща раменете си, сякаш се е блъснал в стена. Не може да си поеме дъх. Хелмут стене.

Преша слага ръце на гърдите му.

— Ел Капитан? Чуваш ли ме? — Гласът й звучи слаб и далечен.

— Да — отвръща пресипнало Ел Капитан, докато лицето й — прекрасното й лице — изплува пред очите му. Тя се пресяга над рамото му и проверява как е Хелмут.

Опитва се да ги издърпа. Ел Капитан скача светкавично и за миг отново му причернява. Преша иска да го подкрепи, ала той я отблъсква.

— Добре съм.

Тя се втурва към колата, хвърляйки поглед назад, за да се увери, че той също идва. Ел Капитан се старае да не изостава, въпреки че краката му са натежали като олово.

— Не гледай! — чува той Брадуел, който крещи на момичето. — Не гледай!

Заровил лице в гърба на Ел Капитан, Хелмут подема:

— Не гледай! Недей! — Но Ел Капитан поглежда експлодиралия мъж — тялото му е овъглено, дрехите още горят, а във въздуха се извива струйка дим.

За да запази равновесие, Ел Капитан опира ръце на капака на колата. Само за миг притиска чело към студеното стъкло на прозореца.

— Побързай, Кап! — кресва Брадуел.

— Побързай — повтаря Хелмут.

Нещо се стрелва по ботуша на Ел Капитан. Зърва едва доловимо движение под крачола си — паяк. Смъква пушката от рамо и започва да налага прасеца си с приклада, ала паякът пронизва кожата му и се впива в мускула. Прилошава му, но става. Кръвта се процежда в ботуша му. „Не гледай — казва си той. — Не гледай.“ Другите са в пикапа и не спират да го викат. Явно не виждат долната част на тялото му. Той навива крачола и в най-плътната част на мускула, точно над ръба на ботуша, зърва паяка робот. На заобленото му черно гръбче има таймер, отброяващ оставащото време. 07:13:49… 07:13:48… 07:13:47. Остатъкът от живота му, а и от този на Хелмут, измерен в часове, минути, секунди.

— По дяволите! — ругае Ел Капитан.

— Боже — казва умоляващо Хелмут. — Боже, боже, боже!

Преша

Беседка

Градът сякаш се е сдобил с кожа — изопната черна обвивка, която скърца при всяко движение и покрива всичко наоколо — порутените сгради, рушащите се стени, шперплатовите покриви на грубо скованите навеси. Преша затваря очи, но звукът отеква като мигащите клепачи на хиляди кукли.

Брадуел кара, вперил поглед напред, а под колата се разнася пукане от смачканите паяци. За щастие не избухват; може би са програмирани да експлодират, когато са впити в човешка плът — нещо, което правят безпогрешно. Оцелелите се олюляват и молят за помощ. Някои бягат и се катерят, където сварят. Други мачкат тварите с тухли. А трети просто се предават, полазени от дузина паяци, впили шипове в телата им като тлъсти черни кърлежи.

Уилда седи сгушена на задната седалка между Преша, Ел Капитан и Хелмут. Както изглежда, Финън изнася светлинно шоу пред момичето, сякаш да отвлече вниманието му от прозореца. Преша я предупреждава, че понякога той хапе и скубе. И наистина, след малко Финън одрасква ръката на момичето, но не грубо, така че оставя само бледа следа. Уилда не възразява и продължава да гледа светлинното шоу.

— Куполът издирва Партридж. Искаме да върнете сина ни… Какво ще правим, по дяволите? — казва Ел Капитан.

— Партридж не може да се предаде — отвръща Преша. — Това означава смъртна присъда.

— Нали е син на Уилъкс — обажда се Брадуел. — Това има своите предимства.

— Каква е другата възможност? — пита Ел Капитан. — Да остави всички да умрат?

— Трябва да го намерим — казва Преша.

— Преди да са го пипнали поклонниците на Купола — отбелязва Ел Капитан. — Казаха, че искат да го предадат, но те не са в ред. Не е изключено да го предадат, като изгорят тялото му и разпилеят праха при първия порив на вятъра!

— Майките чуват всичко. Те имат очи и уши навсякъде — намесва се Брадуел. Паяците пукат под колата като натрошени кости. — Ще разберат, че го търсим още преди да сме се появили.

— Добре — отвръща Ел Капитан, който все още е блед от експлозията.

— Благодаря ти, че ме измъкна оттам — обажда се Преша.

— Няма защо. Хич не го мисли.

— Хич не го мисли — прошепва Хелмут.

Уилда вдига поглед към Преша.

— Искаме да върнете сина ни — изрича тя.

Преша се досеща, че момичето е изморено. Потупва рамото си и казва:

— Облегни се на мен.

Момичето отпуска глава на рамото й и протяга ръце. Преша й позволява да гушне главата на куклата и детето затваря очи. Спомня си приспивната песен, която майка й обичаше да пее — лицето на майка й изплува в съзнанието й. Кървавата мъгла. Замисля се за експлозията, от която Ел Капитан току-що я бе спасил. Защо не стори същото за майка си? Сигурно е можела да направи нещо. Преша се навежда към Уилда и запява песента, която бе чула в претъпканото и мразовито преддверие на щабквартирата на ОСР:

Момичета призрачни, сенки прозрачни,

момичета призрачни.

Кой ще ги избави от света ужасен?

От света жесток?

Реката е широка, течението зове, извива се,

зове.

Нагазват във водата, която ще ги изцери

и раните ще заличи.

Смъртта всяко петънце от кожата им ще изтрие

и тя ще заблести.

От дядо си знаеше, че като малка е посещавала девическо училище, облечена с плисирана пола на карета и бяла блузка със заоблена якичка като на Питър Пан. Преша знае кой е Питър Пан — едно момче, което никога не пораства. Такова ли е било нейното детство? Или дядо й е откраднал това детство от някого друг? В песента се разказва за момичета в пансион, които оцеляват след Детонациите и отиват край реката, пеейки химна на училището. Някои от момичетата ослепяват, защото лежат на тревата с поглед, зареян в облаците, когато небето пламва от Детонациите — или поне така се говори. Всички се събират на брега на реката. Някои нагазват навътре. Водата е топла заради Детонациите, но облекчава болката от изгарянията. Кожата им става като пергамент, бели се от ръцете им, къдри се като дантелена якичка на шиите им. Хората ги разпознават по ученическите униформи — или по онова, което е останало от тях.

Маршируват слепешката с песен жална,

гласове печални, песен жална.

Слушаме смирено, докато ушите ни не почнат да звънтят,

ушите ни пищят, ушите ни звънтят.

По-нататък песента разказва, че хората искат да ги спасят, ала момичетата отказват да бъдат спасени. Желаят да посрещнат смъртта заедно и го правят с песен на уста.

Светец им трябва и спасител, спасител и светец,

спасител и светец.

На този бряг ще дебнат и ще се скитат вечно,

ще дебнат и ще се скитат вечно.

В някои варианти на песента момичетата се сливат с дърветата, които и досега растат край реката. Според други се превръщат в пясъчни създания, скитащи по брега, и поглъщат всеки, който дръзне да се доближи. А в трети момичетата се срастват с животни и се превръщат в лисици или водни птици. Но във всички варианти никой не успява да ги върне.

Момичета призрачни, сенки прозрачни,

момичета призрачни.

Кой ще ги избави от света ужасен?

От света жесток?

Реката е широка, течението зове,

извива се, зове.

На възрастта на Уилда Преша често се замисляше за призрачните момичета, обитаващи речния бряг с окъсани униформи и дантелени якички от люспеща се кожа — толкова чудновата особеност, че не се съмняваше в реалността й. Замисля се дали не знае някоя по-весела история, която да разкаже на Уилда, но момичето диша дълбоко. Клепачите потрепват в съня й. Преша се пита как ли изглеждат сънищата й. Дали е била в Купола? Какво е видяла там? Устните й се извиват в мимолетна усмивка, която бързо се стопява. Ръцете й, обгърнали здраво главата на куклата, се отпускат. Преша слага ръка върху нейната и долавя лека вибрация. Не е от друсането на пикапа по пътя, а от някакво трептене в самата нея.

Сеща се за Уилъкс, който трепери в резултат от дългогодишно стимулиране на мозъка. А това, надява се тя, в най-скоро време ще доведе до смъртта му. Замисля се за бункера, където бе попитала майка си защо не я е имунизирала срещу кодиране на мозъка, защо не са разтворили в питейната вода създаденото от нея лекарство. Майка й бе обяснила, че дозата за възрастен може да убие дете. Освен това е имала възможност да имунизира Партридж срещу една-единствена форма на мозъчно стимулиране и тя е избрала поведенческото кодиране. Защото е искала да съхрани свободната воля на сина си. Но защо не е дала нищо на Преша? Ами защото е била прекалено малка. Било е твърде рисковано.

Но какво са сторили с Уилда, за да я пречистят? Дали пък лекът не е някоя нова болест като ускорената клетъчна дегенерация на Уилъкс? Дали не разрушава организма й? Дали това треперене не е първият симптом?

След час Брадуел паркира пикапа на един хълм между две разрушени къщи в покрайнините на Разтопените земи. Пред тях се откриват бетонни основи, прорязани от циментови изкопи за плувни басейни — кръгли, овални, извити като бъбрек — обгорени метални скелети на автомобили и разтопена пластмаса — някогашни люлки и пързалки. Мрежата от дъговидни улици плъзва като ветрило в пущинака на Мъртвите полета.

Брадуел излиза от колата и крачи насам-натам. Ел Капитан и Хелмут също слизат и присядат на капака. Преша остава при Уилда, която още спи, свила ръце до гърдите си, и потреперва лекичко. Ала неочаквано момичето се раздвижва, става рязко и казва:

— Доказателство, че можем да ви спасим. — Тя поглежда през прозореца.

— Чакаме да дойде помощ — казва й Преша. Момичето раздрусва дръжката на вратата. — Искаш ли да видиш къде сме?

Уилда кима.

Преша отключва. Двете излизат навън и отправят взор към Разтопените земи, където вятърът носи пепелта на тъмни талази.

— Някаква следа от тях? — пита Преша.

— Още не — отвръща Брадуел.

— Кой знае как ще се появят — като спасители или като врагове — отбелязва Ел Капитан. — Въпрос на късмет.

Уилда поема към един разрушен дом.

— Повикай ни, ако се появят — казва Преша и тръгва след момичето.

Двамата с Хелмут кимат, впили поглед в земите долу.

Преша следва Уилда, която я отвежда в задния двор на къщата. Там откриват останките на циментов басейн. Дълбоката му част е претъпкана с градински мебели и някогашна беседка — разкривена, очукана и покрита с пепел. Килната е на една страна като смачкан кринолин. Уилда присяда на ръба откъм плитката страна и скача в басейна.

— Почакай — казва Преша и се спуска след нея. Уилда отива до беседката и сяда по турски на дъното на басейна. Преша се настанява до нея. — Все едно си играем на семейство — подхвърля тя. — Харесваш ли тази игра?

Момичето кимва.

— Чудя се — продължава Преша, като изважда Фридъл от джоба си и го пуска да полети — дали децата в Купола играят на тази игра. — Ако не живееш в постоянно търсене на истински дом — сигурен и щастлив — ако имаш такова място, дали ще изпитваш нуждата да играеш на семейство? За миг си представя как готви в уютна кухня, а Брадуел се суети наоколо и й помага. Тя с ръка, сляла се с глава на кукла. И той с птиците, загнездени на гърба му. Не. Това е невъзможно. Всъщност тази представа я плаши. Сякаш предизвиква съдбата.

Уилда я поглежда стреснато.

— Ако не изпълните молбата ни, ще убием хората, които държим за заложници.

— Казваш, че са били лоши с теб? Страшно ли беше там?

Тя поглежда към другия край на басейна и тръсва глава.

— Беше ли хубаво?

Уилда поклаща глава отново.

— Не е било страшно, нито пък хубаво. Какво беше тогава?

Уилда ляга на земята и затваря очи, след което ги отваря и започва да примигва, сякаш я облива ярка светлина. Съединява палеца си с останалите пръсти и започва да ги разтваря и събира, показвайки, че някой над нея говори. Повтаря същото с другата ръка. Още един човек, който говори. Обръща ръце към себе си, после — една към друга. Разговорът продължава.

— Не си била заложница, а опитно зайче? Нещо, с което да експериментират?

Уилда кима. После става, свива крака към гърдите си и обляга брадичка на коленете си.

— Значи, не си видяла как живеят, какви са домовете им и всичко останало?

Уилда разтърва глава. Не. Изглежда, всеки миг ще заплаче. Преша сменя темата.

— Можеш ли да плуваш?

Момичето я поглежда учудено.

Преша ляга по гръб и започва да прави движения, сякаш плува.

— Нямам представа дали някога са ме учили да плувам — казва тя. — Смешно, нали? Сигурно си мислиш, че би трябвало да знам.

Уилда ляга по гръб и също се прави, че плува.

Чува се тупване — това е Брадуел, скочил в плиткия край на басейна. Той се приближава към тях.

— Забелязахме ги. Наблизо са. А вие какво правите?

— Плуваме. Какво друго? Намираме се в басейн — отбелязва Преша.

Брадуел наднича в беседката.

— Разбира се — отвръща с усмивка.

— А ти можеш ли да плуваш? — пита го тя.

Той кимва.

Тя става.

— Жалко, че кадетът не е умеел да плува.

Той я поглежда.

— Прочетох изрезките в моргата.

— Душиш ли, що ли?

— А ти криеш ли нещо?

— Не.

— Значи не душа — отвръща тя. — Защо си ги извадил?

Уилда скача и се спуска след Фридъл, който кръжи над главата й.

— Намерих ги след погребението на родителите си в торбичка „Зиплок“, прибрана в сандъка. Опитвали са се да съберат материали за съдебно дело и да разобличат Уилъкс. Смятали са, че са попаднали на улика.

— Но Уилъкс е получил сребърна звезда за това, че се е опитал да спаси кадета. Какво са очаквали да открият?

— Никога няма да разбера.

— В онази статия Уолронд определя постъпката на Уилъкс като проява на храброст. Може би Уолронд и Новиков са били част от седмината избраници. Майка ми спомена, че един от седморката е загинал млад, веднага след като направили татуировките.

— Не знам за Новиков, но Уолронд не е сред тях.

— Откъде знаеш?

— Просто знам.

— Да не искаш да кажеш, че се доверяваш на интуицията си, а не на логиката и фактите?

Той поклаща глава.

— Направих проучване. Когато убиха родителите ми, проверих всяка следа. В деня на Детонациите леля ми ме предупреди да не се отдалечавам от къщата. Чичо ми ремонтираше колата. Били са вътрешни хора и са чакали заповед. Но нямах представа какъв е бил залогът за тях през онзи ден. Обещах да не се отдалечавам, но отидох с колелото до старото спортно игрище. Ето къде ме завариха Детонациите. Защо мислиш, че имам на гърба си водни птици? Бягах от отразяващата се в реката светлина. Колелото ми се сля с дървото, до което го бях оставил. Изминаха часове, докато успея да се добера до дома на чичо ми и леля ми, където ги намерих ранени и умиращи. Отидоха си след четири дни. Останалото знаеш. За ужасното ми състояние, за мъртвата котка в кутията, за двигателя и как я молеше да завърти ключа на стартера.

— Да. — Представя си го сам край реката, заслепен от ярката светлина, раздиращата болка от изгарянията и от впилите се в гърба му кинжали. — Съжалявам.

— За какво? Не търся съчувствието ти, както и ти не търсиш моето.

— Добре — отвръща Преша, — кажи ми все пак защо смяташ, че Уолронд не е част от седморката.

— Защото ако беше един от тях, това би означавало, че се е сближил с родителите ми само за да изкопчи информация от тях. И че е двоен агент, който настройва двете страни една срещу друга, а това би застрашило живота на родителите ми. Всъщност дали репортерът е бил искрен в онази глупава вестникарска изрезка, или просто е изиграл всички? Наистина ли е било проява на храброст, или вече е знаел истината за кадета?

Преша го поглежда. Той е вперил поглед отвъд килнатата беседка. Очите му са зачервени, а страните — поруменели и покрити с пепел.

— Каква е истината?

— Било е убийство.

— Какво убийство?

— Извършил го е Уилъкс.

Преша си спомня неясната снимка на Лев Новиков във вестника — сериозното му, печално изражение. Въздъхва. — Новиков и Уолронд са били свързани с Уилъкс, когато седморката е била създадена, при това тясно свързани. Две много важни имена. Няма друго обяснение.

— Той бе добър с мен — казва Брадуел и вдига очи към нея. — Знаеш какво имам предвид, нали?

Тя кимва.

— Това не означава, че е бил добър винаги и с всеки.

— Трябва да тръгваме. Майките сигурно вече са тук.

Уилда държи Фридъл в шепите си. Подава цикадата на Преша, която я пъха в джоба си. После се измъкват от басейна. Преша хвърля поглед назад, опитвайки се да си представи как е изглеждало мястото преди Детонациите — синята вода, беседката, висока и бяла, обточена с тънки завеси. Кой ли е живял така изискано?

— Тук са — казва Брадуел.

— Един по един — обажда се Уилда и описва на гърдите си кръстния знак, пресечен с окръжност.

Ел Капитан е оставил пушката си. Коленичил е на земята, свел глава в краката им. На гърба му Хелмут се е свил на кълбо от страх. В този миг Преша получава отговор на въпроса си. Пред тях е една от майките — покрита се белези и следи от изгаряния, а детето се е сраснало с раменете й, краката му се размиват на кръста й. Изглежда изморена, слаба и жилава. Преди много време майките са живели изискано. Имали са къщи с басейни и беседки. Тази земя им е останала в наследство.

Уилда обгръща главата на куклата и прошепва:

— Искаме да върнете сина ни. Това момиче… — Но Преша е сигурна, че има предвид: „Коя е тази и какво ще стане с нас?“

Ел Капитан

Подземни момчета

Намират се в по-хубавата част на Разтопените земи. Тук руините на къщите са по-големи; на повечето места има плувни басейни, сега зейнали ями, покрити с ронещ се цимент. Майките се съгласиха да ги отведат при Партридж, но Брадуел и Ел Капитан трябваше да оставят оръжието си. Ел Капитан заключи пушката в колата. Майките разрешиха Брадуел да завърже Финън на гърба си, тъй като Преша ги убеди, че кутията не е бомба, а нещо като библиотека.

Ел Капитан усеща пронизваща болка в прасеца си. Паякът робот е впил крака до костта. Всеки път, щом раздвижи стъпало, нагоре плъзва пареща болка. Напомня му за агонията след Детонациите, когато Хелмут се бе сраснал с него. Болката нашепва: „Помниш ли ме? Помниш ли как страдаше?“ Нима бе забравил?

Мисли за деня на Детонациите. Брат му бе приказливо дете, умен и забавен — със сигурност по-умен от него. Беше му казал: „Не се дръж като идиот, Хелмут.“ Ел Капитан караше мотоциклета, а брат му Хелмут се возеше отзад. Щяха да ровят из боклука на малък търговски център. Хелмут бе обещал да отвлича вниманието на хората, като пее. Всъщност имаше прекрасен глас. Майка им казваше, че му е даден от Бога. По това време нея вече я нямаше.

А сега какво? Хелмут наистина е идиот, а всички тези години, изминали в борба за оцеляване, са към края си. Ще умрат след пет часа, двайсет и три минути и петнайсет секунди — толкова бяха последния път, когато провери. Какво странно усещане да знаеш точната секунда на смъртта си! Да ти отнемат дори мига на неизвестност.

В един момент двамата с Хелмут ще се отцепят от останалите като куче, което търси усамотено място, за да умре.

Майките спират и им махат да се приближат.

— Нещо не е наред.

Изведнъж ръчно издялана стрела се забива в пръстта до краката им. Втора стрела отскача от бетонна плоча.

— Подземни момчета! — надава вик тя. — Бягайте!

„Подземни момчета ли? Кои са те, по дяволите? И освен това — мисли си Ел Капитан — само не и бягане.“ Кракът му гори. Божичко. Няма да успее. Преша грабва момичето и се втурва напред. Брадуел е плътно до нея. Ел Капитан се старае да не изостава, но болката го забавя. Усеща бедрата на Хелмут — онова, което е останало от тях; мускулите се свиват, сякаш Ел Капитан е кон, който брат му с все сили се опитва да пришпори.

— За бога, Хелмут! По-полека!

— За бога! — повтаря Хелмут.

Далече напред майката се шмугва зад разяден воден резервоар, прекатурен настрани до нисък зид. Още няколко стрели изсвистяват във въздуха. Тя изважда парче тръба и кутийка с тънки стрелички, вероятно отровни. Прицелва се към повдигната капандура насред останките от къща от другата страна на улицата.

Той дотичва при нея, скрива се зад водния резервоар и казва:

— Какви са тези подземни момчета? — Сграбчва бедрото си, разтърсван от болка.

— Били са тийнейджъри по време на Детонациите — обяснява майката. — Прибрали се у дома след училище, докато родителите им били още на работа, и оцелели, скрити в мазетата, където играели видеоигри. Искахме да се грижим за тях, но те държат да са независими. Ръцете на някои са се сраснали с пластмасовите пултове за управление. Отчупиха по-голямата част от устройствата, но на дланите им останаха парчета. Имат самоделни оръжия.

— Аха.

— Призрачни стрелци, живеят под земята. Говори се, че сред тях има разбойници, които изтрепват неколцина дилъри на смърт и заграбват оръжието им. Сега са въоръжени до зъби.

— Дилъри на смърт ли? Имаш предвид Специалните сили. Много остроумно. — Сетне я поглежда чаровно и добавя: — Жалко, че трябваше да оставим оръжието.

Майката го поглежда подозрително.

— Какво друго да кажа? Искам само да помогна — отвръща с усмивка Ел Капитан.

Тя започва да тършува из невидимите кобури, скрити сред тежките дипли на дрехата й.

— Знаеш ли как се издухват стрелички?

— Това е изкуство. — Беше го усвоил по време на ловен сезон. — Но сигурно съм загубил форма.

Накрая майката изважда втора тръба и комплект стрели.

— Внимавай — предупреждава го. — Върховете са отровни. — Синеокото й момченце го гледа изпитателно.

— Ще бъда много внимателен!

— Много внимателен! — казва Хелмут.

Ел Капитан поглежда над резервоара и зърва сянка, която се мярка край бетонната плоча отсреща. Подава се призрачна глава. Той стреля и пронизва ухото на подземното момче. То притиска с ръка мястото, а по шията му се стича кръв. После изчезва.

— Добре — казва майката.

— Добре — отвръща Хелмут почти като поздрав.

Минавайки край едно старо джакузи, се промъкват първо до иззидана от павета и каменни плочи стена и сетне до един очукан и оголен миниван. Като отстрелват подземните момчета едно по едно, накрая успяват да се измъкнат от територията им. Ел капитан усеща крака си, сякаш в жилите му тече огън.

В това време Брадуел, Преша и момичето се крият зад рухнал двуместен гараж.

— Чисто е — казва майката.

Преша се обръща към Ел Капитан:

— През цялото време накуцваше. — Наблюдавала го е?

— Разтегнат мускул — обяснява той. — Добре съм.

— Добре съм — казва и Хелмут, сякаш го е попитала.

— Вървете само по тази пътека. Право на запад — казва майката.

— Няма ли да дойдеш с нас? — пита Ел Капитан. — Мислех, че сме добър екип.

Тя съблича якето си. Рамото й е одраскано.

— Не съм единствената, която знае как се използва отрова. Оставете ни. Така никога няма да успеем.

— Ще потърсим помощ! — обещава Преша.

Само че Ел Капитан не може да участва в това. Може да избухне. Времето му изтича.

— Не — отсича жената. — Майките ще дойдат да ни приберат.

— Фридъл — сеща се Брадуел. — Може да огледа околността отвисоко и да потърси други майки. Ще ги доведе.

Преша изважда Фридъл от джоба си.

— Да напишем ли бележка?

— Просто го пусни — казва майката и погалва детето си. — Те ще разберат.

Преша обхваща Фридъл с ръце.

— Доведи помощ. Намери майките, доведи ги тук — казва тя и вдига ръце. Фридъл размахва крилца и се стрелва в пепеливия въздух.

— А сега вървете. Ние ще се оправим — казва майката.

— Сигурна ли си? — колебае се Ел Капитан.

— В нищо не съм сигурна — отвръща тя, присвила очи.

Партридж

Две по две

През последните няколко часа Партридж и Лайда са работили упорито по картите. Лайда трябва да добави детайли за девическата академия, медицинския център и улицата, където живееше преди време.

Партридж лежи по корем срещу Лайда. Сякаш отново е дете, погълнато от разгърнатия на пода училищен проект. Иска му се този момент да не свършва — проблясващите коледни светлинки, Майка Хестра, която разказва на Сайдън приказка, и Лайда, приведена над работата си. Майка Хестра им позволява да си шепнат.

— Току-що осъзнах — обажда се Лайда, — че идва Коледа.

В Купола си разменят дребни подаръчета. Ресурсите и пространството са ограничени, така че е неразумно да се правят много продукти. Жените шият готварски престилки и ръкохватки (въпреки че почти никой не готви), плетат шалове (въпреки че температурата в Купола е контролирана) и изработват бижута от мъниста, които мъжете купуват от една жена и подаряват на друга — разменна търговия с еднакви колиета.

— За щастие ще я пропуснем — казва Партридж. — Миналата Коледа баща ми ми подари папки с различни цветове.

— Ще ми липсват снежинките, които децата изрязват от хартия и лепят на прозорците.

— Прекарах празника с учителя по наука, господин Холенбек, и семейството му. Отидохме в зоологическата градина.

— Не си се прибрал вкъщи?

— Баща ми винаги е зает. А и след изчезването на Седж нямаше смисъл.

Тя поглежда картата. Съжалява ли го? Всъщност той не желае съчувствие.

— Как изглежда зоопаркът на Коледа? — пита тя.

Толкова често ги водеха там, че Партридж започна да ненавижда това място. Дори децата на Холенбек го мразеха. Джулби се оплакваше заради ненадутия си балон, а госпожа Холенбек се опитваше да накара двегодишния Джарв да повтаря звуците на животните. „Лъвът казва хррр!“ — Ала Джарв се противеше — от инат, или защото не можеше. Партридж мразеше миризмата на препарати, унилите изражения на животните, пазачите и пушките им с упойващи вещества.

— На Коледа е най-зле — сякаш животните трябва да са весели. Но те никога не са весели, пък и какво разбират от Коледа? — Лайда кима. — Нали знаеш израза „две по две“? — Това бе намек за Ноевия ковчег. — Приятелите ми го промениха на „клетка срещу клетка“. Това е самата истина — животни в клетка се взират в други животни в клетка срещу тях.

— Една Коледа — казва Лайда — точно преди да ни напусне, баща ми ми подари снежна сфера с деца, пързалящи се на шейни. Каза ми да я разтърся. Когато го направих, снегът в сферата се изви във вихрушка. — Лайда притихва, умислена.

— Какво има?

— В онзи миг осъзнах, че съм момиче, затворено в сфера, което разтърсва сфера със затворено в нея момиче.

— Точно така се чувствах в зоопарка. Момче в клетка, което се взира в животни, затворени в клетка.

Тя накланя глава и се усмихва тъжно.

— Ще пропуснем зимния бал.

Партридж си спомня как танцуваха под лъскавите гирлянди и изкуствените звезди.

— Ще ми се да можех да ти предложа от онези кексчета — прошепва той.

— Мисля да ти направя подарък — казва тя.

— Какъв подарък?

— Имам нещо предвид.

От далечния край на тунела, в който се намира вагонът, се разнася почукване и Партридж разбира, че мигът е отлетял. Звукът отеква отривисто и настойчиво, лоши новини.

— Не мърдайте оттук — казва Майка Хестра. Отправя се, накуцвайки към тунела, а главицата на Сайдън подскача нагоре-надолу. Пропълзява навън.

Партридж се примъква напред на лакти. Лицето му е на сантиметри от това на Лайда. Накланя глава и я целува. Устните й са сладки и меки.

— Хартиени снежинки — прошепва той. — Това ли е всичко, от което имаш нужда, за да си щастлива? — Целуват се отново.

— Да — прошепва в отговор тя. — От теб също. — Продължава да го целува. — И от това.

Капакът се отваря; надолу плисва светлина. Разнася се шумолене. Лайда се отдръпва от него и се навежда с усмивка над картата си.

Майка Хестра се появява отново.

— Прихванали са съобщение — обявява тя, изтупвайки праха от дрехите си. — Вашите хора са тук.

— Нашите хора ли? — учудва се Партридж.

— В града е станало нещо. Някаква напаст, дошла от Купола. Налага се да ви оставя; трябва да повикам подкрепление.

— Ще ни оставиш ли? — възкликва Лайда.

— Кой още е тук? — пита Партридж.

Щом майката изчезва, в тунела отново се разнася шум. Някой казва:

— Къде, по дяволите, ще ни отведе това нещо?

А после и едно по-слабо ехо:

— Това нещо.

Първо се появяват ботушите на Ел Капитан.

— Успяхме — казва той, потънал в мръсотия и пепел. Опира се на един стол и се свлича на седалката.

— И кои сте вие? — пита Партридж. Не става ясно кого точно има предвид.

В този миг от тунела се показва Брадуел, следван от Преша.

Сестрата на Партридж. Неговата сестра!

Целите са в сажди. Дишат тежко.

Преша се обръща да помогне на някого. Момиченце. Изглежда бледо, с широко отворени очи и лъскава червена коса — дете от Купола? Чиста? За миг се пренася отново в Купола — под зоркия поглед на възпитателките момичетата от академията преминават по коридорите на момчешкото общежитие, пеейки празнични песни. Но всъщност не са дошли заради песните. Партридж усеща тръпки на възбуда. Едва сега си дава сметка, че част от него е тръпнела в очакване. Дали са дошли да освободят него и Лайда от майките? Копнее да се махне оттук.

Но стомахът му се свива от лошо предчувствие. Нещо не е наред.

— Това не е на добро, нали?

— Така е — отвръща Брадуел и поклаща глава. — Но се радвам да ви видя отново.

За броени минути настава суматоха. Лайда раздава храна и вода от собствените им провизии, но няма друг избор. Всички са изтощени. Партридж не може да откъсне очи от Преша. Напомня му за майка му: луничките, начинът, по който навежда глава, когато се усмихва, и нежността, с която помага на момиченцето да седне, прошепвайки й нещо, и детето се смее, макар да изглежда уплашено. Но кое е това момиче без белези и сраствания по тялото?

— Дали е Чиста? — пита Лайда.

Партридж свива рамене.

Приближава към Преша. Дали да я прегърне? Не прилича на този тип хора. Тя държи момичето за ръка.

— Как си? — пита я тихичко. Чуди се дали и тя сънува майка им като него, обречен да открива мъртвото й тяло, където и да отиде. Дали би признала, че я сънува? Едва ли. Тя не обича да споделя. Но Преша знае много добре какво е да откриеш майка си, след като години наред си я смятал за мъртва, само за да я загубиш отново. Дори никога да не говорят за ужасната преживелица, тя е нещо, което ги свързва.

— Добре съм. — Явно не иска да навлиза в подробности.

— Старая се да не мисля много за това. — Какво малодушие — да наречеш това онези, които убиха майка му и Седж. — Съжалявам — казва той, без да знае за какво точно се извинява — може би заради миналото. — Не исках да…

— Няма нищо. — Думите й звучат искрено, като прошка.

— Кап, ела да видиш. — Брадуел посочва разгърнатите на пода карти.

Ел Капитан поглежда — Хелмут също, проточил шия над рамото му.

— Ти ли ги направи? — пита той Партридж.

— Лайда помогна. Не са идеални, но си помислих, че могат да бъдат от полза, ако един ден…

— Защо изглеждат така? — Ел Капитан коленичи, присвивайки очи от болка. Сякаш са минали през люти битки.

— Още не са готови — обяснява Партридж.

— Защо сте тук? — пита Лайда.

— Всичко се промени — казва Преша.

— Как така?

Брадуел развързва една от пристегнатите на гърба му черни кутии и я включва в контакта, захранвал коледните лампички, които веднага угасват.

— Имаме новини за теб, а също и няколко въпроса.

— Ами… — Преша се колебае как да започне. — Това е Уилда.

Момичето вдига поглед. Не е Чиста. В нея има нещо нередно, но не може да определи какво точно.

Брадуел сяда, потрива неуверено ръце и казва:

— Поклонниците на Купола я открили недалеч от гората. Твърдят, че е доведена от Специалните сили.

Ел Капитан чопли засъхналата на панталона си кръв.

— Специалните сили ли? Какво става, по дяволите? — пита Партридж.

— Един войник от Специалните сили ме отведе при момичето. — Ел Капитан е пребледнял. — Написа ми нещо като съобщение. Една-единствена дума. „Хейстингс.“

— Хейстингс? — възкликва Партридж.

— Сайръс Хейстингс? — обръща се Лайда към Партридж.

— Познавате ли го? — смайва се Ел Капитан.

— Беше ми съквартирант — обяснява Партридж. — Божичко, погубили са Хейстингс! Много ли е зле?

Ел Капитан потрива коляно, сякаш го боли, и казва:

— Още не е изгубил човешкото в себе си. В очите му още се долавя истинската му същност. Може ли да му имаме доверие?

— Не беше нито най-коравият, нито най-благонадеждният, но беше лоялен. — Спомня си го на танците — висок и непохватен — как завързва разговор с някакво момиче. — След такава мозъчна стимулация хората се променят, но стига да може, със сигурност ще помогне.

— Определено ще имаме нужда от помощ — казва Ел Капитан.

— Какво става? — пита Партридж. — Защо ни е помощ?

— Уилда е донесла ново послание от Купола, от баща ти — обяснява Преша.

— От баща ми? Защо сте толкова сигурни? — дава си сметка, че се отбранява.

— Написано е в същата форма като първото — отвръща Ел Капитан. — Двайсет и девет думи и кръста, пресечен с окръжност.

— Келтският кръст — обажда се Лайда. — Всъщност е ирландски.

— Специалните сили я отвели в Купола — обяснява Ел Капитан. — А там я излъскали като нова.

Партридж се хваща за лоста над главата си и сяда.

— Като нова ли?

— Била е несретница — казва Преша.

— Божичко! — възкликва Партридж. — Нима разполагат с необходимото? Ако баща ми е в състояние да премахне срастванията, значи ще може да реконструира и собственото си тяло. Дори не е изключено вече да е регенерирал клетките си. Направих експеримент с мускалите. — Той изважда ризата от панталоните си и им показва пристегнатите на кръста му мускали. — Майка ми бе права, че са опасни, но ако баща ми наистина може… — Навежда се и оглежда съвършената кожа на момичето. — Щом е постигнал това, ще може да излекува и себе си. — Хвърля поглед на всички. — Ще живее вечно!

— Не, няма — възразява Преша и вдига ръката на момичето. Тя трепери. Момичето има паралитично треперене, също като баща му. — Още е малка. Помниш ли защо мама е успяла да те предпази от един-единствен вид кодиране? И защо не е ваксинирала и мен? Била съм само с година и половина по-малка от теб.

Партридж кима. Било е твърде рисковано, но не иска да го казва пред момичето. И без това е достатъчно изплашено.

— Мозъчната стимулация на момчетата в Купола не започва, преди да навършат седемнайсет — казва Лайда. — А при момичетата може да е още по-късно.

— Ускорена клетъчна дегенерация — казва Партридж. Колкото по-рано човек бъде подложен на мозъчна стимулация, толкова по-негативни последици се очакват. Баща му е започнал много млад — в юношеските си години — и десетилетия наред е продължил да се подлага на интензивна мозъчна стимулация. А момичето е едва на… колко? На девет? А ето че вече трепери. Колко време й остава? Месеци, седмици, дни? — Как е могъл да стори това? — Гърдите му се изпълват с ярост.

— Не е успял да премахне страничните ефекти — заключава Ел Капитан.

— Ако някога успее — казва Преша, — ще спаси живота си и ще… — Тя хвърля поглед към Брадуел. Не е необходимо да продължава. Партридж се досеща. Баща му ще премахне срастванията им, ще ги пречисти, и то без странични ефекти.

— Знам само, че тя е вестоносец — обажда се Брадуел. — И баща ти е предвидил, че ще привлече вниманието ни.

— Какво е посланието? — интересува се Лайда.

Момичето скрива лице в ръцете на Преша.

— Всичко е наред. Не е нужно да го правиш.

— Искаме да върнете сина ни — захваща Ел Капитан. — Това момиче е доказателство, че може да ви спаси. Ако не изпълните молбата ни, ще убием хората, които държим за заложници. — Накрая описва келтски кръст на гърдите си.

— Откъде взимат заложниците? — пита Лайда.

Брадуел въздъхва и казва:

— Изпратили са в града паяци роботи, които се впиват в телата на хората и ги превръщат в заложници. Ако не им предадем Партридж, ще продължат да взривяват паяците и да избиват хора.

— Вече са започнали, така ли? — обръща се Партридж към Преша.

Тя кимва.

Значи това е новината, която никой не искаше да му каже. Чувства се замаян. Лайда изхлипва. Сигурно плаче… Няма сили да я погледне. Ако не беше той, сега тя щеше да живее спокойно в Купола и да шие коледни подаръци.

— Плъзнали са из целия град. Видяхме един да се взривява. Човекът избухна на парчета. Бум и край! — Ел Капитан присвива очи, сякаш споменът за това му причинява болка. — Намерихме и един мъртъв в гората.

— Край! — изрича Хелмут.

— Поклонниците на Купола са пощурели с това момиче. Въобразяват си, че е светица — додава Брадуел.

— Има вид на Чиста — отбелязва Лайда, взирайки се в Уилда.

— Трябва ли непрекъснато да повтаряме тази дума? — промърморва под нос Брадуел.

Преша го стрелва с поглед.

— Предлагат ни спасение и проклятие. — Ел Капитан подпира лакти на коленете си. Двамата с Хелмут изглеждат бледи под засъхналата пот и пепел.

Партридж кляка до момичето.

— Сложиха ли те в нещо като саркофаг? Използваха ли тръбички, за да инжектират лекарства в тялото ти?

Момичето кимва и начертава на гърдите си кръст, пресечен с окръжност.

— Всичко ли бе според очакванията им?

Тя поклаща глава.

— Какво се обърка? — пита Партридж.

Уилда поглежда към Преша. После взима ръката й, притиска я към стомаха си и я плъзва насам-натам. Преша докосва стомаха на момичето и неволно отдръпва ръката си.

— Затворили са не само раните й. — Преша поглежда Партридж. — Тя няма пъп.

По гърба му полазват тръпки. За миг настъпва тишина. Уилда прегръща Преша, която я притиска към себе си.

Накрая Брадуел се обръща към Партридж:

— Ще се предадеш ли?

Партридж си спомня какво бе изпитал, когато научи от майка си за тайната група в Купола, която очакваше призива на лебеда, за да се вдигне на бунт и да го издигне за водач. Той трябваше да ги поведе отвътре. Ала завръщането му в Купола няма ли да е признание за поражение? Или ще бъде възможност да поведе хората — майка му вярваше, че е по силите му. Да, той иска да отнеме властта от баща си или поне да даде на хората шанс да изберат по-добър живот. Но дали притежава нужните качества? Откъде да започне?

Лайда се разплаква и казва:

— Той не може да се предаде. Трябва да има и друг начин. Някой да поговори с баща му.

— Точно така, да поговори с баща му. Понеже той е толкова благоразумен — отбелязва Брадуел саркастично.

— Тя просто не иска да го изпрати на самоубийствена мисия — отвръща Преша. — Напълно я разбирам.

Объркан, Брадуел прокарва ръка през косата си.

— Ако някой има друго предложение, целият съм в слух. Но да знаете, че нямаме много време.

Никой не продумва.

— Това не е самоубийствена мисия. Уилъкс няма да го убие — възразява Ел Капитан. — Ако искаше смъртта му, досега да ни е вдигнал във въздуха. Поне знае как да сипе разруха.

Партридж поглежда Лайда, стисва ръката му толкова силно, че дланите им се нажежават. Може би ако тя е до него, ще намери сили да го направи. Струва му се, че това е съдба. Просто няма друг избор.

— Поне да бях завършил картите — казва Партридж. — Липсват някои важни подробности. Ще имате нужда от входните пунктове през вентилационната система. От повече информация за излизането на Лайда, за товарния док, който е забелязала. За това как да проникнете вътре. Ако имах повече време, можех да отбележа всичко на картата.

— Повече време… — отронва Ел Капитан с дрезгав глас.

— Време — повтаря Хелмут.

— Налага се да погледнеш кутията — обажда се Брадуел. — Помниш ли имената на седмината избраници?

— Смяташ ли, че е възможно? — възразява Преша. — Трябва час по-скоро да го изведем на повърхността и да го предадем на Специалните сили.

— Ако изобщо успеем да превземем Купола, тази кутия ще спаси много хора — отвръща Брадуел. — Нима не разбираш?

Ел Капитан има ужасен вид — измъчен и болезнен. Той сбърчва чело и въздъхва.

— Понякога хората са готови да се жертват в името на общото благо — казва той. — Не можем да искаме това от никого, но истината е, че някои от тях ще кажат: „Поне ще имаме възможност да влезем в бой.“ Така че отбележи по-важните обекти и хвърли поглед на кутията. Всичко е от значение.

Лайда

Снежна сфера

Лайда подава черната кутия на Партридж, внимателно, сякаш е бебе — или по-скоро бомба. Брадуел обяснява, че останалите пет кутии представляват напълно идентични енциклопедии — огромни библиотеки с информация. Но една от тях е различна.

— Обърни я — казва той.

Партридж завърта кутията и Лайда прокарва пръст по малкия символ отдолу.

— Останалите имат серийни номера, но на тази има само символ за авторско право — обяснява Брадуел — без дата.

— Може да значи много неща — обажда се Преша — Остави ги да я разгледат обективно.

— Дали не е знакът за „пи“ — подхвърля Партридж. — Три цяло и четиринайсет. Оградено в кръг.

Лайда недоумява какво означава това. „Пай[1]? Ограден в кръг.“ Вероятно това е едно от нещата, които в академията учат момчетата, но не и момичетата.

— Каквото и да е, въпросът е, че кутията е свързана с майка ти — казва Брадуел на Партридж. — А това значи, че е важна.

Партридж поглежда към Преша.

— С мама? Но как така?

— Когато някой каже лебед — подхваща Преша, но лампичките на Финън светват и ритуалът започва.

— Седем, седем, седем… — От изненада Партридж изпуска кутията.

Щом пиукането приключва, Преша казва:

— Иска имената на седмината избраници. Помниш ли ги?

— Тя не ни ги каза всичките — отвръща Партридж.

Лайда вижда как от корпуса на кутията се разгръща тънка метална ръчица с лъскаво остро връхче.

— Какво е това?

Връхчето отскача и светкавично пробожда ръката на Партридж. От мястото покапва кръв. Партридж хваща Финън за опашката и го вдига като плъх.

— Какво беше това, по дяволите?

— Това е начин да се запознае с теб — обяснява Брадуел.

— Сякаш ми е притрябвал! — Партридж подава кутията на Брадуел и изтрива кръвта с ръкава си.

— С кои имена разполагате? — пита Лайда. Надвесва се над кутията, но не прекалено близо. Не изгаря от желание да бъде убодена.

— Засега знаем за Арибел Кординг, Уилъкс, Хидеки Иманака — изрежда Преша. — Има и още един, който е загинал млад. Подозираме, че се е казвал Новиков.

— Също и Кели — додава Партридж. — Бъртранд Кели и Авна Гош. Записах всичко, което успях да си спомня от разказа на майка ми.

— Кели и Гош — казва Преша.

— Дотук са шестима. Но кой е седмият? — обажда се Ел Капитан, който изглежда напрегнат и призрачно блед. Да не е болен? Може би има треска?

Преша поглежда Брадуел. Като че ли очаква да каже някакво име. Лайда се пита какво се е случило между тях.

Брадуел свежда поглед.

— Може би е Арт Уолронд — казва Преша.

— Боже, дано не е той. Ако се окаже, че е бил замесен заедно с баща ти от самото начало — казва Брадуел, поглеждайки обвинително Партридж, — по-добре да умра. Не и Арт. Не и той.

— Арт — обажда се Лайда. Спомня се несвързаните брътвежи на Илиа, че изкуството й липсва. Дали не я е разбрала погрешно? — Липсва ми изкуството или липсва ми Арт[2].

— За какво говориш? — пита Брадуел.

— За Илиа. Каза ми, че иска да умре, само че още не била изпълнила дълга си. — Лайда се заглежда в кутията в ръцете на Брадуел. — Разказа ми история за мъж и жена, които се влюбват. Той й поверява семето на истината. След смъртта му тя се превръща в пазителка на истината. Трябва да се омъжи за човек, който ще оцелее след Детонациите, за да може и семето да оцелее. Не бива да умира, преди да го е предала на точния човек. Тази сутрин ми каза: „Липсва ми изкуството.“ Тогава си помислих, че говори за красотата, излязла изпод ръцете на хората. Ами ако е имала предвид Арт Уолронд? Тя е жената от историята. Ами ако Арт е мъжът? А Ингършип е човекът, за когото се е омъжила, само за да остане жива. Ами ако истината се крие в тази черна кутия?

— Може да е работила за финансираната от правителството програма и е зареждала кутиите с информация. Може би Арт я е срещнал точно там…

— И я е използвал — додава Брадуел. — Той беше женкар.

— Не — отсича Лайда. — Двамата са се обичали.

— Какво значение има дали са се обичали? — подхвърля Партридж.

— За мен има. Във фермерската къща Илиа спомена, че й напомням за някакво момче, което познавала отдавна, помниш ли?

— Може да не е било момче, което прилича на теб — отбелязва Преша.

— Може да съм бил аз. — Брадуел се отпуска тежко на един стол. Лайда не знае много за него, но си представя какво е да нямаш никого от времето преди Детонациите — нито един близък човек. Никой не би могъл да понесе такава самота. Птиците на гърба му притихват. — Каква е тази истина? — казва той. — Каква е проклетата истина, която е пазела за Арт Уолронд?

Преша се обръща към Финън:

— Лебед!

Лампичките на Финън светват и той изрича седем пъти числото седем, а щом започва да пиука, те изреждат едно по едно имената: Елъри Уилъкс, Арибел Кординг, Лев Новиков, Хидеки Иманака, Бъртранд Кели, Авна Гош. Финън приема всяко име със зелена светлина.

— Артър Уолронд — казва накрая Брадуел.

Примигва и последната зелена светлинка. Уилда хваща ръката на Преша.

Всички чакат — но какво? Лайда не знае отговора, ала нищо не се случва. Лампичките на Финън угасват.

— Това ли беше? — недоумява Преша.

— И сега какво? — учудва се Ел Капитан.

Гласът на Хелмут отеква унило.

— Не! — възкликва стъписан Брадуел. — Не е възможно.

— Изглежда, това е просто кутия — казва Партридж. — Може би някои неща от миналото трябва да останат в миналото.

— Това може да го каже само човек, който е живял в чист и подреден измислен свят, където всичко блести, измазано с чисто нова боя, с твоето хубавичко училище, спретнати съученици и оглупяла от любов приятелка.

— Млъкни — сопва се Партридж. — Няма нужда да ми четеш лекции.

— Не съм оглупяла от любов — процежда Лайда през зъби. Партридж я поглежда. Нима е успяла да го изненада? Част от нея се надява, че отговорът е да.

— Нямаме време за разправии — обажда се Ел Капитан.

— Партридж е виновен! — виква Брадуел. — Финън не би издал тайните си пред сина на Уилъкс — не и ако Арт Уолронд е програмирал тази кутия.

— Струва ми се, че надценяваш Уолронд — казва Преша. — Нали не мислиш, че Финън знае кои сме ние и кои са родителите ни? Това е лудост.

— Не, не е — възразява Партридж, поглеждайки ръката си. — Финън взе кръв от ръката ми.

— На мен също — додава Брадуел. — От палеца.

— А на мен ми отскубна коса — казва Преша.

В този миг над тях се разнасят стъпки.

— Мисля, че се успокоихме навреме — отбелязва Ел Капитан.

Майка Хестра отваря вратата на вагона и се втурва с думите:

— Вече са в тунела.

— Кой? — пита Ел Капитан. — Специалните сили ли?

Майка Хестра и Сайдън кимват едновременно.

— И приближават бързо — додава тя.

Партридж грабва картата. Изважда молив и казва:

— Ето тук — казва той и отбелязва „Х“ върху картата. После начертава линия, водеща към медицинския център на нулево ниво. Отбелязва набързо и броя на вентилаторите в тръбата, броя на вентилаторните перки, филтърните прегради и времевите интервали, на които системата спира работа — три минути и четирийсет и две секунди. — Лайда, обясни им къде според теб се намира товарният док.

Но тя не е сигурна.

— Тук, струва ми се. Имаше хълм, а в далечината се виждаше гора. Така че, може би е тук.

— Не се тревожи — отвръща Преша.

Брадуел прибира картите. Над главите им трополят стъпки. Всички поглеждат нагоре, сякаш могат да прогледнат през тавана на вагона и пластовете мръсотия.

Лайда трябва да каже истината на Партридж: не би могла да се върне там. Би предпочела да живее в пущинака до края на живота си и да страда, отколкото да се върне там.

Партридж повдига ризата си.

— Не мога да взема мускалите — казва той и ги развива внимателно от кръста си. — Съдържат съставка, до която, подозирам, баща ми вече се е докопал, но не искам да знае, че ние също я имаме. Може да ви е от полза. Но внимавайте. Съдържанието на тези мускали е нещо като лекарство с чудотворен ефект — образува нови клетки и какво ли не още. Може обаче да бъде и опасно. — Подава на Преша увитите мускали. — Тя би искала ти да ги вземеш.

Преша ги поема предпазливо и казва:

— Ако нещо се обърка и не се върнеш, тръгваме след теб.

— Благодаря — отвръща Партридж.

— Ще останем тук с момичето, докато опасността горе премине — казва Брадуел.

— Бъди внимателен — предупреждава го Ел Капитан.

— Внимателен — повтаря Хелмут.

Партридж се обръща и поглежда Лайда. Стисва ръката й.

— Двамата с Лайда ще бъдем плътно един до друг. — В този миг Лайда усеща, че тези думи предопределят съдбата й. Как да му каже, че няма да тръгне с него? Та той жертва всичко. Не трябва ли и тя да се пожертва? Представя си как майките я карат да остане и все пак знае каква роля й е отредена — нещо, което й внушаваха от дете. Да бъде нечия спътница. Да бъде опора.

— Ще се справим — казва Лайда и намята пелерината. После излиза в тунела след Партридж. Когато той отваря металната врата, пред очите й се мярка трептяща светлина. Връща се мислено в клетката си в медицинския център, спомня си изкуствения панел със слънчева светлина, проникваща като през прозорец, и как потрепва понякога, сякаш наблизо прехвърча птичка, за кратко хвърлила сянка. Изкуствена птица — всъщност прожектиран образ — засенчила за миг изкуственото слънце от другата страна на несъществуващ прозорец — прозорец в затвор.

Куполът е клетка, снежна сфера. А тя се връща обратно там.

Партридж

Копие

Партридж хваща дръжката и натиска. Ярката светлина го заслепява и щом се измъква от тунела, чува отсеченото щракане на оръжия. Когато очите му привикват към светлината, разбира, че всички са насочени към него. Вдига ръце.

— Спокойно — казва той. — Идваме с мир.

Вятърът подхваща пепелта и я завърта около него. Партридж оглежда групата — търси за Сайръс Хейстингс и другите момчета от неговия випуск — „стадото“, както ги наричаше по навик: Вик Уелингзли, Олгрин Фърт и близнаците Елмсфорд. Ще бъде трудно да ги познае — натъпкани са с мозъчни стимуланти, превърнати са в полухора-полумашини. Ала това са само остатъци от предишната им същност, заключена дълбоко в тях, която преливаше от омраза към него. Последния път, когато ги видя, Вик го заплаши, че ще го спука от бой, но Партридж го накара да млъкне с една дума: „Наистина?“ Всички знаеха какво има предвид: нямаше да е много умно да набиеш сина на Уилъкс. Партридж бе отвратен от себе си, но в крайна сметка Уелингзли се отдръпна, въпреки че сигурно кипеше от гняв. А сега вероятно е въоръжен до зъби.

Лайда изниква до него, сплела ръце на тила си. Пушките помръдват. Червени лазерни точки потрепват по гърдите и главата й. Партридж се чувства зле. Спомня си насочените към тях лъчи в гората, където майка му и брат му бяха убити. Обзема го гняв.

— Няма ли да отстъпите? — надава вик той. — Нали се предаваме! Какво повече искате?

— Искаме другите — отсича един офицер и пристъпва напред, опирайки дулото в гърдите на Партридж.

— Какви други? Само ние сме. — Къде е Хейстингс? Партридж отново оглежда яките челюсти, масивните черепи и слепоочията с изпъкнали вени. Нищо.

— Вземете момичето! — нарежда офицерът. Двама войници я грабват и я завличат няколко метра встрани.

— Тя идва с мен! Това е условието да се предам!

— Не ти определяш условията — отвръща офицерът. — А ние. — Навежда се над шахтата и кресва: — Всички вън!

Трябваше да се досети, че Специалните сили няма да се задоволят само с него.

— Какви заповеди имате? — пита Партридж. — Какво ще правите с тях? — Един от войниците е впил пръсти в ръката на Лайда. Това го притеснява.

Офицерът не отговаря. Някакъв войник излиза пред редицата и кимва леко на Партридж. Мъжът е висок и слаб, прилича на скакалец, също като Сайръс Хейстингс. Дали е той?

Партридж мръдва глава, сякаш отмята косата от очите си, какъвто навик имаше Хейстингс. Войникът повтаря движението, въпреки че главата му е избръсната. Хейстингс. Това е той. Може би иска да му помогне.

Щом останалите се изкачват по тунела, войниците грубо ги избутват напред и ги строяват в редица. Карат ги да вдигнат ръце — в това число Ел Капитан, Хелмут и Преша с нейната ръка кукла. Брадуел е оставил Финън и картите в метрото.

Партридж се оглежда — дали другите имат шанс за бягство? До рухналите комини се извива тънка спирала — може би пясъчно създание. Бодлив гръб се надига като вълна от пясък. Къде се бави Майка Хестра с подкреплението? А може би пясъчните създания знаят, че трябва да се боят от Специалните сили и от майките? Не иска да бъде застрелян, нито пък изяден от пясъчно създание.

— Имам право да знам какви заповеди сте получили — казва Партридж.

Офицерът пристъпва към него. Въпреки яките си бедра и широки рамене, походката му изглежда неестествено лека.

— Нима смяташ, че имаш права?

Партридж се взира в безизразните му очи.

— Знам, че ме иска жив. Мъртъв няма да му бъда от полза.

Офицерът забива лакът в ребрата на Партридж. Той се превива на две, но успява да се задържи на крака. Изправя се с усилие. Поема жадно въздух, който нахлува хрипливо в гърдите му.

— Екзекутирайте ги — нарежда офицерът. — И върнете затворника в Купола!

— Какво? Не! — Партридж се нахвърля върху офицера. — Аз съм проклетият син на Уилъкс! Имам по-висок ранг от теб!

Офицерът го удря с пушката. Ръката му изтръпва от болка. Челюстта му изпуква — сякаш е прострелян в главата. Партридж се извърта и пада.

В този миг чува гласа на Преша:

— Това момиче е Чисто. Вие сте я изпратили тук. Не можете да я убиете.

Партридж изтрива кръвта от устата си и вижда как Преша избутва Уилда към войниците. Лицата на Брадуел и Ел Капитан са застинали, непроницаеми. Сякаш винаги са смятали, че ще умрат по този начин. Хелмут е затворил очи в очакване на смъртта.

— Тя изпълни дълга си — кресва офицерът. — Върни се в редицата!

Уилда отстъпва към Преша.

— Разполагам с армия — обажда се Ел Капитан. — Те ще отмъстят за смъртта ни.

— Послушайте го! — надава вик Партридж. — Моля ви, недейте! Нека първо да поговорим! — Тогава очите му срещат погледа на Лайда. Тя притиска с ръце гърдите си. Ала вместо ужаса, който очаква да долови, Партридж съзира нещо друго — стиснати устни, стегнати мишци. Видът й не издава страх. А гняв.

Офицерът хвърля хладен поглед на Партридж.

— На три — кресва на войниците.

— Майко Хестра! — надава вик Лайда.

— Слушайте, можем да ви бъдем полезни — Брадуел печели време. — Разполагаме с информация…

Офицерът остава глух за възраженията им.

— Едно!

— Божичко! — надава вик Партридж и се нахвърля върху един от войниците. Войникът го премята с лекота и го просва на земята. Партридж се опитва да стане, макар да усеща на гърлото си дулото на пушката.

— Две!

— Пощадете момичето! — крещи Преша. — Поне нея!

В този миг се разнася гръм. Някой от нетърпеливите войници е произвел изстрел, още преди офицерът да стигне до три? Кой е улучен? Войникът, приковал Партридж към земята, рухва върху него с цялата си тежест. Прострелян е в слепоочието. Партридж понечва да изтласка тялото му, но внезапно се разразява кръстосан огън. Всички се пръсват в различни посоки. Брадуел, Преша и Уилда се втурват да търсят прикритие. Ами Ел Капитан? Ами Лайда? Не ги вижда. Куршумите свистят във въздуха. Партридж се свива под мъртвия войник, надявайки се тялото му да спре куршумите. Улучени са още двама войници, които се свличат на земята.

Останалите залягат и откриват огън по посока на рухналите комини. Отначало Партридж решава, че майките са довели подкрепления — въоръжени с ножове, стрели и копия. Само че атаката е с истински оръжия — автоматични.

В този миг зърва Лайда. Успяла е да се отскубне от войниците и се опитва да избяга. Един от тях я забелязва, хуква след нея и я сграбчва за пелерината, която се свлича разкъсана от гърба й, разкривайки самоделното копие. Явно се е върнала да го вземе, докато той е пълзял нагоре по тунела. Тя грабва копието и го забива в гърлото на войника. От пушката му изригват куршуми, които се разпиляват в прахоляка.

Партридж е смаян. Лайда се оглежда — брулена от вятъра и неумолима. После хуква към рухналите затвори. Защо? Макар да не знае отговора, за нищо на света не би я оставил сама. Прекалено опасно е.

Той хвърля поглед през рамо, готов да се спусне подире й. Сред отломките на комините се мяркат неясните силуети на слаби, белезникави фигури, стрелящи със снайперистка точност. Хоризонтът е оживял от пясъчни създания, които яростно се извиват. Смъртта е наблизо и в тях се надига глад.

Брадуел отваря рязко вратата към тунела и се спуска в него, вероятно да вземе Финън и картите.

Партридж се измъква изпод тялото на мъртвия войник и побягва. Ботушите му трополят по твърдата земя. Изпитва истинска наслада да се носи с такава скорост.

Но изведнъж нещо го удря в тила. Той полита напред и охлузва кожата на дланите си. Над него надвисва огромната фигура на войник с исполински череп и насечена челюст. Навежда се, поглежда Партридж и просъсква:

— Най-сетне ще те спукам от бой. Какво ще кажеш?

Вик Уелингзли. Партридж втренчва очи в неговите:

— Не знаех, че жалките марионетки на Купола имат толкова добра памет.

Уелингзли изритва Партридж в стомаха, изкарвайки въздуха от дробовете му. Боят няма да е равностоен. Трансформацията на Уелингзли е невероятно напреднала, пък и беше едро дете. Той забива юмрук в земята до лицето на Партридж.

— Как се измъкна?

— Какво? — промърморва Партридж.

— Исках да се махна. Всички искахме да се махнем. Но ето в какво ни превърнаха.

— Аз нямам вина за това. Никога не съм искал да…

Но Уелингзли не го слуша. Отново е свил юмрук за удар. Партридж се претъркулва наляво. В този миг Уелингзли е нападнат в гръб и рухва на земята. Хейстингс. Той поглежда Партридж, но не отронва дума.

— Благодаря — изрича Партридж.

Хейстингс кима. Жестът му означава: „Бягай. Спасявай се.“

Докато тича, Партридж се обръща и вижда как Уелингзли застава на колене, сграбчва Хейстингс и двамата се хващат за гушите. Схватката е ожесточена — яростна размяна на юмруци сред облаци прах.

Партридж бяга с все сили. Пясъчните създания се промъкват все по-близо до мястото на свадата, привлечени от кръвта. Той зърва в далечината силуетите на двата разрушени затвора и една фигура, която се плъзга бързо по руините — Лайда.

За последен път хвърля поглед назад; пясъчните създания се издигат, мощни и освирепели, изпълвайки въздуха с пясък и пръст, зъби и нокти. Няма сили да гледа. Опитва се да повика Лайда. Но тя не се обръща. Между развалините на затвора са сгушени останките на къща.

Самотна, килната на една страна, къща без покрив.

Лайда потъва в зейналата тъма на външната врата.

Преша

Комин

Подземни момчета. Твърде много, за да ги преброи. Въоръжени с истински оръжия. Явно не са дошли на спасителна мисия. А на лов за едър дивеч — Специалните сили. Преша гледа как отстраняват войниците един по един, а Пясъчните създания забиват нокти в плътта им. Двете с Уилда са опрели гърбове на средния комин, чиято горна част се е пръснала като електрическа крушка.

Ел Капитан изкрещява името й.

— Тук! Тук сме! — обажда се Преша.

Той се появява от другата страна на комина. Приближава, накуцвайки, и се отпуска на едно коляно.

— Къде е Брадуел?

— Върна се да вземе Финън и картите. Чакаме го.

— Трябва да се махнем оттук, докато все още можем. Аз ще нося Уилда. Той знае къде отиваме. Ще ни настигне.

— Не можем да го оставим — възразява тя, вперила поглед в полесражението и облаците прах. — Всъщност какво ти е на крака?

— Стара травма.

— Не каза ли, че е разтегнат мускул?

— Това беше травмата — отвръща той и се изкашля в свивката на лакътя си. — Въздухът тук може да те задуши, ако преди това не го направи някое пясъчно създание.

Крие нещо. Тя поглежда Хелмут, който се взира в нея с разширени от страх очи.

— Задуши — повтаря той. — Задуши.

Преша поглежда крака на Ел Капитан.

— На крачола ти има кръв. Разтегнатите мускули не кървят. — Посяга към крака му, но Ел Капитан се дръпва назад.

— Недей. Не е нищо особено.

— Нищо — отронва Хелмут.

— Трябва да ми покажеш — настоява Преша.

Ел Капитан тръсва глава, отправя поглед в небето и въздъхва.

Преша разбира какво става. Един от онези паяци.

— Не — прошепва тя.

Той кимва.

— Носиш го още от града?

— Да. Спипа ме точно преди да се кача в пикапа.

— Спипа мен — обажда се Хелмут. Ако брат му се взриви, той ще го последва.

Гърлото й се свива.

— Докато ме спасяваше ли?

Той извръща поглед и Преша разбира, че именно тогава се е случило. Усеща, че я разкъсва непоносима вина. Протяга ръка и докосва гърдите на Ел Капитан, точно над сърцето.

— Колко ти остава?

— Около два часа. Достатъчно, за да стигнем до медицинския пункт.

Обзелата я вина се заменя от гняв.

— Можехме да те заведем на лекар в щабквартирата! Щяхме да напуснем града и…

— Не — възразява той. — Това щеше да отклони вниманието ни от основната цел, да загубим време…

— Но… — премисля тя наново всички решения, взети в метрото — тъкмо ти ме убеди да дам още малко време на Брадуел и Партридж, за да разкрият тайната на кутията, да довършат картите…

— Както казах, понякога хората за готови да се жертват в името на общото благо. Това е истината.

Въпреки това е бясна.

— Още не е късно. Трябва само да те заведем… — Отеква експлозия. Основата на комина избухва сред прах и отломки. Ударната вълна я блъска в гърба, върху нея се изсипват парчета цимент и хоросан колкото юмрук. Остава без въздух. Ушите й заглъхват. Изглежда, Специалните сили са прибегнали до тежката артилерия. Прокарва нервно пръсти по мускалите. Невредими са. Обръща се по корем и се оглежда. Въздухът е изпълнен с дим и прах.

— Уилда!

— Тук е! — Ел Капитан я държи в обятията си, предпазвайки я с тялото си.

Нова експлозия разтърва ивицата земя помежду им.

— Бягай! — кресва Преша. — Вземи я и бягай!

Ел Капитан става.

— Пак ще се видим! — надвиква шума Преша. — Това не е краят! Не може да е краят.

Той се усмихва тъжно и побягва, накуцвайки. Докато се отдалечават сред прахоляка, Хелмут вдига кльощавата си ръка. Маха за сбогом.

Преша има чувството, че нещо я разкъсва отвътре. Значи, паякът се е впил в плътта на Ел Капитан, докато е спасявал живота й. Малко му остава. Опитва се да си спомни. Трябва да се съсредоточи. Примигва, за да пропъди сълзите, и поглежда към бойното поле.

Брадуел. Трябва да намери Брадуел.

А къде са Партридж и Лайда? Дали вече не ги водят към Купола?

Втурва се с натежали крака по руините на взривения комин. На няколко метра зърва хора, обзети от паника. Отначало решава, че са групита, но после осъзнава, че е шайка подземни момчета, завлекли далече от полесражението едрото тяло на войник от Специалните сили, вече издъхнал. Изкормват тялото му за оръжия и боеприпаси. Усеща, че й прилошава. Ненавижда този свят.

Брадуел. Къде е той, по дяволите? Дали изобщо ще се върне? Ами ако е мъртъв? Ами ако вече го няма?

В далечината подземните момчета се счепкват за останките от разкъсаното тяло на войника. В същия миг нещо малко и остро изсвистява във въздуха и се забива глухо в земята.

Стрела.

А после и още една.

Майките са тук, заели позиции в далечния край на могилата. От тях се излива дъжд от стрели и копия. Но защо е тази внезапна атака? Досеща се. Майките прикриват Брадуел, който в този миг се носи към нея през стелещия се прахоляк, стиснал Финън под едната си мишница и навитите на руло карти под другата. Жив е. Изведнъж гърдите й се изпълват с въздух и облекчение. Може би радост?

— Брадуел! Тук съм! — надава вик тя.

Куршумите свистят и отскачат от рухналия комин. Веждите му са посипани с пепел, лицето му е почерняло от прах. Залива я вълна от спокойствие. Но тогава той пада. Застигнат от куршум? Брадуел все още стиска Финън и картите, ала едно пясъчно създание е впило нокти в глезена му.

Преша се втурва с все сили към него. Със свободния си крак Брадуел изритва яростно пясъчното създание и забива лакът в пръстта за по-добра опора.

Преша изважда нож и го забива между изпъкналите ребра — право в сърцето на пясъчното създание. Докато изтегля оръжието от тялото му, чува гърлен крясък и съскане.

Помага на Брадуел да стане. Останките от срутения комин се пръсват и порой от отломки се изсипва на земята.

Втурват се към дърветата в далечината — гора, която отвежда до реката и после до хамбар от блокове сгурия. Скоро спират да си поемат дъх.

— Ел Капитан и Хелмут — започва Преша. — Паяк. В прасеца му. Остават му няколко часа.

— Защо не е…

— Не е искал да ни тревожи.

— Къде е той? Къде е Уилда?

— Тръгнаха към медицинския пункт, край реката. — Реката. Преша никога не е стигала толкова далече. — Той каза, че знаеш пътя.

— Знам го — отвръща Брадуел. — Горе-долу.

— Дали ще успеят? — Бе излъгала, когато каза на Ел Капитан: „Пак ще се видим. Това не е краят.“ Излъгала бе не само него, но и себе си. Спомня си тъжното смирение в погледа му. Това, че години наред е носил брат си на раменете си, го е научило да приема живота си такъв, какъвто е — а сега и смъртта си. — Няма го вече — изрича тя с чувството, че част от нея си е отишла заедно с него. До този миг не е подозирала колко пуста и уязвима ще се почувства при мисълта, че може да го е изгубила. Слага ръка на шията си и отправя поглед отвъд покритата с прашна пелена местност. Димът обгръща всичко като мъгла.

— Ел Капитан ли? — казва Брадуел. — Никога не го отписвай.

Лайда

Месинг

От едната страна къщата е подпряна на комин, а от другата — на стълбище. От стените не е останало почти нищо и мястото е сякаш изложено на показ. Пиано с изкъртени клавиши, струни и педали е запокитено като убито животно. Чува стъпки и се обръща. Партридж. Само той. Двамата са сами.

— Проследиха ли ни? — пита тя. Сърцето й бие учестено, но се чувства някак спокойна.

— Не мисля. — Докосва един разцепен перваз. — Това сигурно е къщата на директора. Някои началници са живеели в просторни хубави домове близо до затворите.

Лайда се опитва да си представи къщата, когато е била хубава. Сега е опустошена.

Поемат по стълбите, оцелели след пожар. Стените са покрити със сажди. Парапетът е откачен и стои безполезен на стълбите. Стъпалата са хлъзгави от меката като коприна пепел.

— Къде отиваме? — пита Партридж.

— Горе.

На третия етаж над главите им има само въздух. „Небесен покрив“ — минава й през ум. Ще й липсва небето — със смуглия си цвят. Ще й липсва вятърът, въздухът и студът. Стените са почти напълно рухнали, а стаята е съвсем празна, с изключение на месинговата рамка на високото легло с четири подпори. Рамката е истинско чудо. Матракът, чаршафите, одеялата и кувертюрата са изчезнали отдавна, отнесени заедно с покрива или откраднати. Но потъналата в сажди месингова рамка е още тук.

Лайда избърсва саждите от месинговата топка на едната подпора. В нея зърва отражението си, а зад себе си — изкривения лик на Партридж.

— Струва ми се като подарък — казва тя.

— Може това да е коледният ни подарък — отвръща той. Прекрачва страничната табла и застава в средата на мястото на матрака.

— Може би. — Сяда на пода и с бавни движения си представя, че се отпуска върху меките постели.

— Как ще се доберем до Купола? — подхвърля Партридж.

На Лайда не й се говори за това.

— Трябва да изчакаме края на битката. Нищо не можем да направим, докато войниците и пясъчните създания са още тук. — Тя се усмихва. — Трябва да разбухнем възглавниците.

Партридж прескача таблата, взима въображаема възглавница, удря я няколко пъти с юмрук и я подава на Лайда.

— Ще я споделиш ли с мен? — пита тя и оставя въображаемата възглавница на леглото.

Той се отпуска до нея. Двамата лежат един до друг, зареяли поглед в облаците.

Партридж се извръща към нея.

— Лайда — казва той.

Тя го целува. Не иска да знае какво ще й каже. Все още са в този брулен от вятъра свят, в къща без покрив и в това легло, което отдавна не е легло. Тук не са под зорките погледи на възпитателките от Купола и на майките. Сега са сами. Никой не знае къде са. Наистина никой. Не е необходимо дори да съществуват. В момента всичко е на ужким.

Партридж целува устните й, после шията й. Горещият му дъх кара кожата й да потръпва.

Тя съблича палтото му. Наред са ситните, нежни копченца на ризите им, а после ризите също изчезват. Кожата му докосва нейната — топлината й я учудва. Каква топлина при този студен вятър!

Двамата се сгушват под палтото му. Тя потрива тяло в неговото. Изненадана е от прекрасното усещане — как устните му се плъзгат по ухото, по шията, по раменете й. Чувства се поруменяла, но не само лицето, а цялото си тяло. Всъщност какво значение има дали е нейното или неговото тяло? Въпросът е в изобилието от кожа и всеки сантиметър от нея потръпва, сякаш е оживяла за първи път.

Восъчното покритие от баните е хлъзгаво на допир. Така ли е между мъжа и жената? Сеща се за уроците по здравна култура в академията — „щастливото сърце е винаги здраво“. Никой не говореше за любов и секс. Но тя знае това-онова; малки късчета информация, които майките прошепват тайно на дъщерите си, а после момичетата шепнат помежду си и наученото се предава от ухо на ухо, така че накрая не е ясно кое е истина и кое лъжа.

Той съблича и останалите си дрехи, тя също. Нищо друго не съществува. Не може да бъде! Двамата са съвсем сами, далече от чужди погледи, и тя си дава сметка, че изпитва нещо като глад. Харесва й да усеща устните му върху своите. Прокарва ръце през косата му. Обгръща тялото му с ръце и крака.

Партридж се отдръпва. Изглежда изненадан, дори изплашен.

— Сигурна ли си? — пита я той.

Няма представа за какво говори. Дали е сигурна, че ще се върне заедно с него в Купола? Има ли избор? Разбира се, че има. Тук не е девическата академия. Тук земята и небето са истински и тя се чувства жива в този свят. Може би все пак ще остане. Но не иска да разваля момента като признае истината — ще се върне в Купола само ако е принудена. Затова отвръща:

— Сигурна съм. — Ще му обясни по-късно. Защо да пропилява безценното време?

Следващият миг той вече е в нея. Усеща остра, кратка болка, а после — натиск. Нещо в нея се разширява. От гърлото й се изтръгва стон.

— Да спра ли? — пита я той.

Това ли е имал предвид? Дали е сигурна, че иска да го направят — това, за което само е чувала — слухове, разкази за грухтящи животни и съпрузи, кръв и бебета?

Трябва да му каже да спре, но не иска. Кожата му, устните му, телата им — къде свършва неговото и къде започва нейното? Двамата са сраснати — ето какво й хрумва в момента. И двамата са Чисти, но сраснати. В този миг го обича. Всичко й се струва топло и влажно, омайващо и ново — няма желание да свършва.

— Не спирай — прошепва тя.

Ами ако това е последният път, когато са заедно, преди да се разделят завинаги? Вече знае, че няма да се върне с него, и я обзема тъга, но и чувство за свобода. Иска да бъде негова съпруга — поне в този миг, ако съдбата не им е отредила други.

— Обичам те — казва й той. — Винаги ще те обичам.

— Аз също те обичам — отвръща тя. Харесва й как звучи.

Знае, че има кръв. Знае, че това е нередно, не иска да променя нищо. Той потръпва и от устните му се отронва тих стон. Притегля я плътно до себе си.

Тя вдига поглед към небето над рамото му — реещите се облаци, носената от вятъра пепел — и си представя, че е върху тях, на последния етаж на къща без покрив, две тела, слети ведно, в средата на голо легло с четири подпори.

Вече й липсва. Усеща, че вече копнее за него. Той ще си отиде. А тя ще остане. Какво ще правят един без друг?

— Сбогом. — Прошепва толкова тихо, че не е сигурна дали изобщо я е чул.

Ел Капитан

Пей, пей, пей

Провират се между дърветата нагоре по хълма. Ел Капитан долавя шума на реката, почти успява да вдъхне мириса й. Върви след Уилда, като не спира да се оглежда, но очите му са замъглени от потта и агонията. Пробужда се старата му болка, но той я отпраща. Телата на десетки хора се изпариха светкавично, оставяйки само неясни петна. Други бяха изпепелени. След Детонациите зърна жена, превита над разтопена заешка клетка в двора й — овъглена статуя. Докосна рамото й с надеждата, че ще я накара да се обърне; но вместо това част от рамото й се разпадна в облак от пепел. Пръстите й бяха посивели. Той извади късмет, че не бе изгорял, че не бе пил от черната дъждовна вода, макар да умираше от жажда. Намери стар резервоар, откъдето двамата с Хелмут утоляваха жаждата си. През следващите дни бе на косъм от смъртта. Двамата бяха болни и слаби, но поддържаха силите си с консервирани мандарини, които майка им добавяше към десертите наред с ябълките и кокосовите стърготини.

Болката си проправя път по тялото му. Сега го болят гърдите. Сърцето му бие учестено. За да не залитне, опира ръка на една фиданка. Болката му напомня за всички страдания, които е преживял — за загубата. Майка му. Найлоновият плик с кокосови стърготини — твърди между зъбите и сладки на езика.

Той въздъхва.

Въздъхва и Хелмут.

Ел Капитан докосва момичето по рамото.

— Оттук. — Пробиват си път сред младите дръвчета. Реката най-сетне изниква пред погледите им. На това място водата е дълбока, но малко по-нагоре по течението става достатъчно плитка, за да преминат отвъд. Поемат по брега, но след малко Ел Капитан спира. — Ще трябва да те нося — казва на Уилда.

Тя го поглежда и протяга ръце.

Той я вдига и жестока болка го пронизва. Най-странното е, че постига непознато равновесие — Уилда се държи за гърдите му, а Хелмут за гърба. Водата е ледена. Бързо се просмуква в ботушите и панталоните му. В мига, в който стига до раната, Ел Капитан се чуди дали студът няма да убие малката гадинка. Може би избавлението е съвсем просто.

Подтикнат от тази мисъл, той забързва към отсрещния бряг. Оставя Уилда на земята и поглежда прасеца си. Докато момичето не гледа към него, той повдига леко крачола, потъмнял от кръвта. Очите му парят и се налага да премигне. Жив е. На таймера пише:

1:12:04… 1:12:03… 1:12:02.

Скоро ще се смрачи. Слънцето е ниско сред дърветата.

— Хелмут — казва той, — ще направя каквото мога, но ако не успея, ще трябва да отведем момичето…

— Недей — отвръща Хелмут и това е един от миговете, в които не е само ехо. Изглежда, разбира, че Ел Капитан е на път да се откаже и опитва да го спре. Тези мигове са рядкост, но, господи, Ел Капитан живее заради тях. Сякаш преоткрива брат си — хлапе, с което заровиха пушките, което бе толкова умно и обичаше да пее.

— Добре — казва Ел Капитан. Всъщност, ако той умре, и брат му ще умре. Иска му се да обясни на Хелмут какво става, просто да го изрече на глас, да сподели с някого поне част от емоционалния си товар. Ала Хелмут добре разбира какъв е залогът.

Истината е, че ако не беше той, може би Ел Капитан изобщо нямаше да оцелее. Просто щеше да се откаже, тъй като нямаше кого да закриля, дори и по своя шантав начин — на границата на обичта и омразата.

Той се изтласква от дървото и тръгва. Трябва да отведе момичето на сигурно място в медицинския пункт, преди паякът да експлодира. Надява се да стигне навреме, за да обезвреди бомбата, макар че е твърде възможно да задейства механизма и да умре.

Уилда вдига поглед към него.

— Още малко. Ще вървим по края на гората, като заобиколим откритото пространство вдясно. Тогава ще видим покрива на наблюдателния пост.

Уилда върви напред по тясната пътека. А той все така се влачи подире й. С всяка стъпка болката се засилва. Той забавя крачка. Може би трябва да й каже да продължи сама. Може би силите му свършват дотук.

Коляното му се огъва. Той залита и се хваща за едно дърво. После се строполява, раненият му крак е изметнат встрани. Хелмут се вкопчва във врата му.

— Ще трябва да продължиш сама — казва й Ел Капитан. — И не се връщай. — Тревожи се заради войниците, охраняващи наблюдателния пост. Видят ли я да тича, ще открият огън. — Можеш ли да пееш?

Тя свива рамене.

— Пей текста на Посланието, докато бягаш. Пей по целия път. Пей!

Тя се обръща и хуква с все сили през гората, прескачайки ниските шубраци. Дрехата й се мярка известно време между дърветата, след което изчезва. Не я чува да пее.

— Пей! — надава вик отмалял. — Пей или ще те застрелят!

— Ще те застрелят! — повтаря Хелмут. И все пак е възможно да я застрелят.

Божичко, все още не я чува да пее. „Пей, пей, пей!“ — моли се той безгласно.

И тъкмо когато решава, че тя не може да пее, във въздуха се извисява глас — ясен, чист, мелодичен.

— Искаме да върнете сина ни — запява Уилда. Напомня му гласа на Хелмут от времето Преди, когато беше малък. Ангелски. Понякога майка им да се просълзяваше. — Това момиче е доказателство, че можем да спасим всеки от вас! — Уилда задържа последната нота, която отеква звънливо сред дърветата.

Ел Капитан затваря очи и оставя песента да изпълни съзнанието му. „Искаме да върнете сина ни…“ Той също иска да се върне. Кокос и мандарини. Майка му ги смесва в една купа. Завръщане, завръщане. Нещо подръпва крачола на панталона му. „Ранен съм — щеше да каже на майка си, ако беше жива. — Ранен съм.“

Отваря рязко очи. Мярва за миг лицето на Хелмут, което бързо изчезва. Усеща, че брат му тършува отзад, а после чува щракването на джобното му ножче. Хелмут показва на Ел Капитан лъскавото острие.

— Не, Хелмут. Боже мой. Не — казва Ел Капитан, стиснал зъби от болка. — Смяташ да изтръгнеш краката на паяка? Все едно дялкаш парче дърво?

— Все едно дялкаш парче дърво — добавя Хелмут спокойно.

— Прекалено опасно е. Какво ще стане, ако прекъснеш експлозива? Какво ще стане…

— Какво ще стане? — казва Хелмут.

Та той е прав. Нищо не губят.

— О, боже. Хелмут.

— Боже, Хелмут.

За първи път животът им е в неговите ръце. Нямат друг избор.

— Момичето е далече, нали? Дано не се окаже наблизо.

— Момичето е далече.

Ел Капитан свежда глава.

— Добре.

Хелмут се извива на една страна. Ръцете му са достатъчно дълги, за да приклещи здраво глезена на Ел Капитан. Усеща лек полъх, след което го залива остра болка и забива юмрук в пръстта.

— Шибана работа! — ругае Ел Капитан.

— Шшш. Шшш. Шшш. — Този път Хелмут подхваща само част от думата и продължава да дълбае.

Преша

Река

Щом навлизат дълбоко в гората, Брадуел казва:

— Да опитаме отново.

— Какво?

— Финън. — Черната кутия бе поддържала добро темпо с помощта на сложен набор от колелца и дълги ръчки, с които преодоляваше неравните участъци от пътя. — Тази мисъл просто не ми излиза от ума. Искам да опитаме още веднъж с всичките седем имена сега, когато Партридж го няма. Тук сме само двамата.

— Добре — съгласява се Преша, — но този път недей…

— Недей какво?

Искаше само да му каже да не възлага големи надежди на Финън, но сърце не й дава да го стори. Гласът му звучи така пламенно, а погледът му излъчва такава решителност — не бива да изостави надеждите си. Как би могла да каже на когото и да е в тази окаяна пустош да изостави надеждите си?

— Нищо — отвръща тя. — Нека да опитаме.

Двамата коленичат от двете страни на Финън.

— Лебед — изрича Брадуел.

Когато Финън завършва своята мантра, Брадуел бързо изстрелва имената:

— Арибел Кординг, Елъри Уилъкс, Кидеки Иманака, Лев Новиков, Бъртранд Кели, Авна Гош и Артър Уолронд. — След всяко име примигва зелена светлинка. На кутията се появява окото на камера. То се взира първо в Брадуел, а после и в Преша. — Познава ни — отбелязва Брадуел. — Сигурно сравнява лицата ни с пробите на ДНК, които взе от нас.

Процесорът на Финън започва да бучи, сякаш се затруднява да обработи информацията.

— Свързване на Отън Брадуел и Силва Бернт. Мъжки пол. Свързване на Арибел Кординг и Хидеки Иманака. Женски пол.

— Това сме ние — възкликва Брадуел. — Видя ли?

Преша е смаяна.

— Разрешен достъп до информация — изрича Финън. — Съобщение за Отън Брадуел и Силва Бернт.

И тогава от Финън се извива ярка примигваща спирала от светлинки. Въздухът над него сякаш засиява от мощно сияние, което улавя носените от вятъра прашинки пепел.

— Стана! — възкликва Преша, удивена.

— Нали ти казах! — отвръща Брадуел.

На фона на пъстрите смущения се появява лице, което Преша не разпознава — лице на мъж в средата на трийсетте с рошава руса коса и руси мустаци. Той примигва нервно, сякаш дни наред не е спал и е твърде превъзбуден, за да се унесе в сън. Проговаря:

— Ако гледате това, значи сте сред хората, на които имам доверие. Така че или сте от седмината избраници, на които все още вярвам, или сте Силва и Отън, на които бих поверил и живота си. — Мъжът спира и притиска ръка към гърдите си. После вдига поглед и казва: — И, значи, сте живи.

Брадуел се навежда над лицето на мъжа. Пребледнява, сякаш е видял призрак.

Преша докосва ръкава му:

— Това Уолронд ли е?

Без да откъсва очи от мъжа, Брадуел само кима и промърморва:

— Да, той е.

— Когато гледате това, вероятно ще съм мъртъв. Може би целият свят ще е мъртъв. Може би всичките ни усилия ще се окажат безполезни. Но въпреки това съм длъжен да опитам. Кутията знае това — казва Уолронд. — Съжалявам за ДНК пробите. Просто допълнителна мярка за сигурност. Трябваше да го направя. — Озърта се със замъглен поглед. За миг излиза от кадър, може би търси нещо или някого, неспокоен е, но после се връща. — В тази кутия се пазят всички записки от самото начало, още от зараждането на седморката — всички идеи на Елъри, които залегнаха в основата на създаването й. Цялата му лудост.

Той скръства ръце на гърдите си.

— Хората не решават просто ей така да се превърнат в масови убийци. Пътят, който води до унищожението, е дълъг, и Елъри го е извървял. Всъщност още върви по този път. Но започна от нулата. Аз бях там от самото начало. Трябваше да го спра още тогава. Сега вече го осъзнавам. Въпросът е, че той уби единствения човек, който можеше да го спаси. В това е иронията.

Очите на Брадуел са пълни със сълзи, но той не плаче. Обичаше Уолронд. И болката е отпечатана на лицето му.

— Тук е събрана цялата информация, с чиято помощ ще стигнете до формулата — изрича Уолронд.

Формулата. Уолронд е знаел формулата и все още може да ги отведе до нея? След толкова време?

— Не всичко е съвсем ясно. Не можех да рискувам с нещо толкова просто. Ако в търсенето стигнете до засечка и не можете да продължите, не забравяйте, че познавах ума на Уилъкс като всеки от вас. След като обмислих внимателно бележките си, се наложи да надникна и в бъдещето. За мен тази кутия не бе достатъчно сигурна. Не можех да скрия всичко тук. Не се съмнявам, че познавате добре ума на Уилъкс — та това бе делото на живота ни, прав ли съм? Да предвидим следващия му ход. Е, ако се замислите за ума му, за логиката на мисълта му, ще разберете решенията, които взех. А щом приключите, ще осъзнаете, че всъщност кутията не е никаква кутия. Тя е ключ. Запомнете това. Кутията е ключ, а времето е от съществено значение.

Отново излиза от полезрението им. Да не би да има прозорец наблизо? Може би проверява дали някой го следи? Щом се връща, Уолронд продължава:

— Усещам, че са наблизо. Времето ни изтича. Ако слушате това, значи, всичките ни усилия са завършили с провал.

От гърлото му се изтръгва нещо като смях — а може би ридание? Трудно й е да определи кое от двете. Гърдите на мъжа се повдигат за миг. — В края на краищата Уилъкс е романтик, не мислите ли? Иска славната му история да издържи на времето. Надявам се все някой да чуе това и да сложи край на историята му. Обещайте ми. — Вдига поглед. За миг образът се разкъсва от смущения, след което се връща. Не че заслужавам обещанието ви, най-малко това на Силва и Отън. Не съм достоен. Много пъти съм нарушавал дадената дума. Вие сте по-добри от мен — казва Уолронд. — Винаги е било така. А Брадуел е взел най-доброто от двама ви. — Той поглежда в камерата, право в Брадуел. — Всъщност — казва Уолронд — какво пък ако от всички ни оцелее само той? За всеки случай ще добавя още няколко думи. Вашите деца — прошепва той. — Господи, как се надявам да надживеят всички ни. Да оцелеят въпреки това, което се задава. И все още да има свят, в който да се борят за оцеляването си.

Светлината избледнява. Малката камера, прожектирала допреди миг холограмата, се прибира с щракване в черната кутия.

Настъпва тишина.

— Добре ли си? — обажда се Преша. Не може да си представи какъв шок е да види Уолронд след толкова години.

— Да, добре съм — отвръща той, вперил поглед във Финън.

Значи, става дума за формулата. Явно е успял да я скрие. Формулата. И нищо повече. — Поема дълбоко дъх и казва: — Да вървим. — Докато Финън се носи на колелцата си, той ускорява крачка и Преша подтичва, за да не изостава.

— Почакай — казва тя. — Какво очакваше да чуеш от Уолронд? Не се ли радваш за формулата? Доберем ли се до нея, остава да открием последната съставка и ще можем да спасим Уилда и…

— Ти може и да се радваш.

— Какво искаш да кажеш?

— Куполът е намерил начин да пречиства хората. Само че това води до ускорена клетъчна дегенерация — казва Брадуел. — И сега се появява надежда, нищожен шанс, и ако откриеш как да използваш мускалите на майка си в комбинация с другата съставка и формулата, Куполът ще може да пречисти всички, давайки им лекарство за премахване на страничните ефекти. И животът изведнъж ще стане идеален, нали?

— Щом Уилъкс и хората от Купола решат, че земята е достатъчно чиста, за да се завърнат, според плановете му ще има две ясно разграничени класи — чистите и нещастниците, които ще им служат — казва Преша. — Но сега можем да осуетим този замисъл.

— Има и друг вариант: когато излязат, ще се изправят лице в лице с нас. Лице в лице с това, което са ни сторили, и може да ни приемат такива, каквито сме.

— Няма как да отречеш, че намирането на лекарство е интересна възможност.

— Искаш да кажеш опияняваща възможност…

— Не ми обяснявай какво съм искала да кажа!

— Знам на какво се надяваш, Преша. Искаш си обратно ръката. Искаш белезите ти да изчезнат. Искаш да бъдеш като тях.

— Какво лошо има в това? Нима е престъпление да искаш да не бъдеш обезобразен?

— А ако получиш каквото искаш, какво ще се промени?

Не е сигурна в отговора, но усеща, че по този начин ще си върне част от себе си.

— Все още помня каква съм била — отвръща тя. — Искам да съживя тази част от мен. Да бъда изцяло себе си.

— Но ти си изцяло себе си — възразява Брадуел. — Аз съм такъв, какъвто съм, независимо от белезите и птиците на гърба ми. Приемам се какъвто съм. Ти непрекъснато откриваш красота в разрухата наоколо, но кога най-сетне ще я откриеш и в себе си? — Той прокарва пръст по извития белег на окото й. — Ето в това например.

Въпреки желанието си да се дръпне, Преша не помръдва. Спира я начинът, по който я гледа — с вълнение.

— Поне формулата е истинска. Въпреки че ти искаше само да проникнеш в миналото. Да се добереш до старите истини, нали така?

— Има само една истина — отвръща той. — И ние трябва да я намерим и опазим.

— Не знам — казва Преша. — Понякога ми се струва, че вярваш само в своята истина, а всяка друга намираш за относителна, непостоянна и съмнителна.

Тя извръща глава и поглежда към реката. Над нея се стеле лека мъгла. Нещо прошумолява в близките храсти. И двамата се взират в черната шума.

— Скоро ще се стъмни — казва Преша.

Брадуел вдига поглед към прорязаното от клони небе.

— Защо времето да е толкова важно? — казва той. — Сякаш Уолронд не си дава сметка, че ще чуем съобщението му чак след Детонациите. Времето е било от значение преди това, когато все още е имало надежда, че могат да спрат Уилъкс. Нещо не се връзва.

— Как би могъл да си представи всичко това? Тогава времето сигурно е означавало нещо съвсем различно — казва Преша. — Хайде, достатъчно се забавихме. — В същия миг се сеща за Ел Капитан. Дали паякът скоро ще избухне? Няма часовник. Ами ако Ел Капитан и Хелмут са вече мъртви? Това е въпрос, който не коментират. Просто не могат.

Партридж

Надолу

Легнал по гръб, Партридж отваря очи и вижда пепеливия похлупак на нощното небе, вирнало се над него като океан от облаци. Луната хвърля наоколо бледа светлина. Когато Лайда прошепна „сбогом“, и той си помисли същото — сбогом на този свят с пепелта, небето и вятъра. Светът извън Купола пулсира със свой собствен ритъм, като яростно туптящо сърце, което кара всичко наоколо — дори вятъра — да изглежда толкова живо. Не иска да се връща към застоялия, тежък въздух в Купола, към неговата прецизност и стерилна чистота, към прикритото му с добри обноски лицемерие. И все пак се радва, че ще бъде на топло, в истинско легло — с Лайда.

Напълно облечена, тя стои край рухналата стена, която стига до кръста й. Сякаш се намира на носа на висок кораб.

Той се изправя и започва да се облича. Вика я. Тя не се обръща.

Партридж грабва палтото си и отива при нея. Прегръща я и я целува по бузата.

— Да ти дам ли палтото?

— Няма нужда.

— Хайде, облечи го. — Сваля палтото и го намята на раменете й.

— Въпрос на време е — казва тя. — Преди малко видях Хейстингс.

— Къде?

— Обикаляше сам из руините на затвора. Вероятно се е отделил от другите. Предполагам, че се опитва да те намери.

— Може той да ни отведе там. По-добре, отколкото Уелингзли. Ще бъде добре за репутацията му, ако той ме предаде.

— Той няма да ни отведе там — отвръща Лайда.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма да ни отведе. — Тя се отдръпва.

— Нещо не разбирам.

— Няма да дойда с теб — прошепва тя.

— Но нали се връщаме заедно.

— Аз не мога да се върна.

— Ще бъдеш с мен. Ще се опитам да те защитя.

— Точно за това става дума — отвръща тя с насълзени очи и отчаяние в гласа. — Вече не искам да бъда защитавана.

Партридж не вярва на ушите си. В това няма никакъв смисъл. Оглежда опустошената околност.

— Навън е пълно с варвари. Ще направя всичко по силите си… — Иска да й каже, че ще положи усилия да се грижат добре за нея, но знае, че Лайда не иска и да чуе.

— Вътре също е пълно с варвари. Само че в Купола ни лъжат.

Права е, разбира се. Партридж се заглежда в пясъчните създания, които се надигат и после изчезват, блуждаейки под земята. Като кораб, който влачи мрежата си по дъното на морето.

— Може би ти нямаш нужда от мен, но ако аз имам нужда от теб?

— Не мога. — Гласът й е твърд, дори не потрепва. Това го изненадва.

— Но ти щеше да дойдеш с мен. Нали се сбогува с този свят? Чух те да го казваш.

Тя поклаща глава.

— Не се сбогувах с този свят — отвръща тя. — Сбогувах се с теб.

Партридж усеща, че не му достига въздух, сякаш нещо го блъска в корема. Поглежда към руините на затвора. По срутените греди пълзи тънък лъч светлина. Това е Хейстингс, който си пробива път сред отломките. Изведнъж спира, сякаш усетил, че някой го наблюдава. После се обръща и поглежда към Партридж, осветявайки лицето и гърдите му. Оборудван е с отлично зрение. Сигурно го вижда в най-малки подробности. Хейстингс отмята косата от очите си, след което поема към къщата.

— Хейстингс идва насам — казва Партридж. Обръща се към Лайда. Страните й са порозовели от вятъра, а сините й очи изглеждат още по-сини. — Какво трябва да кажа, за да те убедя да дойдеш? Ще ти обещая каквото поискаш. — Бои се да не заплаче.

— Това ще ти трябва. — Подава палтото му. Той отказва да го поеме, сякаш това ще я задържи при него — едно палто, което не може да върне. После го взима и извръща поглед. Тя го целува по бузата.

— Не бива да оставаш сама тук — казва той.

— Майките ще дойдат да ме вземат.

Партридж долавя ударите на собственото си сърце, а после и трополенето от ботушите на Хейстингс, долитащо от долния етаж. Той бърка в джоба на палтото си и изважда музикалната кутия.

— Вземи я. — Отначало ръцете й дори не помръдват, но после тя вдига очи към него. — Моля те.

И тя я взима.

— Идвам! — виква той на Хейстингс.

— Пази се — казва тя. — Страх ме е, заради баща ти.

— Знам, че не може да му се вярва — отвръща той.

— Да, така е — съгласява се Лайда. — Но все още искаш да те обича.

Това е вярно. Не може да го отрече. И затова е толкова уязвим.

— Ти се сбогува, но аз не — казва Партридж. — Защото един ден пак ще се намерим. Сигурен съм в това. — Не може да понесе мисълта, че тя го оставя. Виква отново на Хейстингс и хуква по стълбите.

Преша

Призрачни момичета

Вървят по брега на реката, където тръстиката е висока. От време на време се чува ръмженето на звяр. Веднъж тя зърна тъмна муцуна и мигновения блясък на оголени зъби. Брадуел би трябвало да знае къде е плитко, за да преминат от другата страна, само че още не е открил мястото, а дневната светлина вече избледнява. Реката е дълбока и тъмна. Реки. Някога виждала ли е друга река? Има ли спомен от подобно място? Почти може да го усети, но същевременно се бои от него. Дори да има спомен, изобщо не е сигурна дали иска да го извади от подсъзнанието си.

Вечерта е ветровита и студена. Тръстиките, покрити с тънък слой лед, потракват една в друга. На брега, където пръстта още не се е втвърдила от студа, засмуква ботушите на Преша, като че ли в нея има нещо живо, с пипала. Брадуел носи Финън под мишница. Двете карти — вече мръсни и измачкани — е затъкнал на кръста.

Течението е бързо. Преша се замисля за призрачните момичета. И запява песента с тих глас: Реката е широка, течението зове, извива се, зове. Кой от този свят ще ги избави?

— Казват, че наблюдателният пост, накъдето сме се запътили, е училището на момичетата от песента — казва Брадуел.

— Наистина ли?

— Поне така се говори. Нали знаеш как е било навсякъде, където е имало вода? Плувни басейни, езерца насред игрища за голф и реки като тази. — Тръстиката издрънчава. Нещо рунтаво се шмугва в храстите.

Преша знае само онова, което е чувала от хората. Всички тръгват към водата — процесия на смъртта — защото навред се извиват огнени вихрушки, светът е като кутийка с прахан. Навсякъде лумват пламъци. Също като призрачните момичета хората стигат до водата и реките се изпълват с тела. Обгорени и кървящи, намират там смъртта си. Но тя не помни онова време. Нито частица от него.

Преша поглежда реката и казва:

— Знаеш ли какво искам да разбера? Дали мога да плувам. Все пак това е нещо, което човек би трябвало да знае за себе си, нали?

— Да, така е.

Сенките наблизо се раздвижват. Разнася се ръмжене.

Брадуел се обръща и я поглежда.

— Е, искаш ли да опиташ?

— Да плувам? Да не си полудял? Водата е ледена. Къде ще пресечем реката?

— Хм, колкото до това — отвръща той, — не съм сигурен дали е километър напред или километър назад. Да не говорим, че зверовете наоколо стават нетърпеливи.

— Няма да вляза в мразовитата вода. Не защото не мога да плувам, а защото ще умрем от измръзване!

Тръстиките издрънчават. Едно дребно зверче се стрелва сред тях. Ръмженето се усилва.

Брадуел развързва обувките си.

— По-вероятно е преди това да ни погълнат гадините, които ръмжат.

— Какви са те? — прошепва Преша.

— Нямам представа, но са готови да нападнат. Виждаш ли ламаринения покрив ей там? — пита Брадуел.

Преша присвива очи, взирайки се отвъд реката. С мъка успява да различи покрив сред дърветата.

— Това ли е наблюдателният пост?

— Да.

— Няма ли мост или нещо такова?

— Кой да го построи, бобрите ли?

— Който и да е.

— Виждаш ли някого?

— Може би, ако извикаме, ще ни чуят.

— При шума на реката, едва ли? Но дори да ни чуят, какво ще направят? Ще направят мост, по който да преминем?

Мост от тела. Река. Има някакъв спомен. Усеща, че й прилошава, слюнката в устата й пари. Привежда се и се изплюва.

— Какво има?

— Нищо. Добре съм.

— Не изглеждаш добре.

— Нищо ми няма. — Нагазват във водата, която ще ги изцери, раните ще заличи и изцери. Смъртта всяко петънце от кожата им ще изтрие и тя ще заблести. — Представя си как призрачните момичета вървят слепешката, пеейки химна на училището. Тела и вода. Тела. Брадуел бе казал: „Нали знаеш как е било навсякъде, където е имало вода? Плувни басейни, езерца насред игрища за голф и реки като тази.“ Но дали знае наистина?

— Слушай. — Брадуел съблича якето си. — Трябва само да се отпуснеш, а аз ще те избутам до другия бряг.

Маршируват слепешката с песен жална,

гласове печални, песен жална.

Слушаме смирено, докато ушите ни не почнат да звънтят, ушите ни пищят, ушите ни звънтят. Тя се оглежда. Храстите приличат на свити от страх дребни животни. Мисълта как се носи отпусната във водата, й се струва ужасна. Точно като момичетата, чиито тела са изплували на повърхността, щом са издъхнали…

— Картите ще се намокрят.

— Вярно. Само че са чертани с молив, а не с химикалка. А това е по-добрият вариант. — Той съблича ризата си — да не му пречи, докато плува. Гърдите му са по-широки и яки, отколкото си спомня. Раните на мускулестите рамене са заздравели и на тяхно място личат розово-червени белези. Той е красив и силен — а това го прави още по-красив. Долавя пърхането на птиците, макар че не ги вижда. Стои с гръб към гората. Може би не иска тя да ги вижда. Никога не го е признавал, но сигурно е така.

— Трябва да свалиш по-тежките дрехи — казва той. — Нали не искаш водата да те повлече към дъното? — Разкопчава колана си и разтрива енергично ръце.

Финън приближава досами водата. Прибира колелца и ръчки. От двете страни на кутията се появяват тънки, ципести крайници. Изглеждат деликатни, но силни.

— Дали ще се справи? — пита Преша.

— Конструиран е с идеята за наближаващия апокалипсис. Ние сме по-уязвими от него. — „Уязвими.“ Отново се замисля за призрачните момичета, които са били толкова уязвими. — Наистина ли ще го направим?

Преша отправя поглед към водата. Съзира въртоп, който бързо изчезва. Спомня си онзи кошмар, който сънуваше като малка — как брои телеграфните стълбове. А когато стълбовете свършват, дядо й й казва да затвори очи, да си ги представи и да продължи да брои. Коляното сърби. Слънцето го няма.

— И трябва просто да се отпусна?

От тръстиките се разнася ръмжене. Преша различава искрящи очи, муцуни и зъби.

— Да — отвръща Брадуел, хвърляйки поглед към животните. — Достатъчно е да си спокойна и да се отпуснеш. Другото остави на мен.

Тя смъква палтото си и развързва връзките на обувките си. Събува ги. Целите са в кал. Брадуел смъква панталоните си. Остава по шорти. После изнизва колана от гайките, пристяга го на кръста си и затъква картите вътре.

— Май не се шегуваш, че водата може да те завлече — отбелязва тя.

— Ами да. — Нагазва в реката, присвивайки очи от допира с ледената вода. Сега Преша вижда птиците — с лъскави перца и оранжеви крачка. Водни птици.

— Мускалите — сеща се тя, проверявайки дали са добре закрепени.

— Хайде! — Един от зверовете е напуснал прикритието си. Зърва сноп блестяща козина — почти като грива. Ръмженето отеква приглушено. Обръща се към брега. Поглежда копринената грива на звяра, която прилича на завеса; пред погледа й се мярва тъмна и кална ръка, човешка ръка. Призрачно момиче? Не, това е само легенда. Преша отстъпва заднешком към ледената река. Водата се плиска в краката й. Толкова студена, че пари. Вдига високо ръце, водата стига до ханша й. Брадуел я улавя за ръка. Тя се повдига на пръсти, усещайки как олеква.

— Остави водата да те носи. Аз съм до теб. — Той я прегръща през кръста и я обръща по корем. Преша се хваща за врата му и краката й изплуват. Кожата й започва да замръзва.

Финън влиза във водата и почва да гребе с ципестите си перки. После се изгубва напред.

Преша задържа дъха си, повдигнала високо брадичка. Брадуел се оттласква от дъното и рита с крака.

— Опитай и ти — подканя я той, — стига да искаш.

Тя раздвижва крака, но се чувства замаяна. Издиша и моментално вдишва отново. Вече съжалява, че не съблече повече дрехи. Натежали са.

— Справяш се чудесно — казва с пухтене Брадуел.

В този миг Преша усеща, че нещо се плъзва между краката й. Свива ги към гърдите си, залавяйки се здраво за врата на Брадуел.

— Тук има нещо!

— Сигурно е риба. Няма какво друго да е. — Но от начина, по който очите му шарят по повърхността, разбира, че той също е изплашен.

Водата е прекалено тъмна и мътна, за да се види нещо.

— Не, не приличаше на риба — отвръща тя. Призрачните момичета. Ами ако са тук, навред около тях, ръмжащи зловещо в тръстиките, спотайващи се под водата.

— Ритай! — подканва я Брадуел.

— Не мога.

— Пусни се от мен! — надава вик той, но Преша отново усеща раздвижване в краката си. Този път й се струва, че нечия ръка се увива около глезена й, след което я пуска.

Тя надава вик и се вкопчва така силно в Брадуел, че той потъва под водата. Изтласква се от него, за да остане на повърхността, и започва да се катери по тялото му, натискайки го надолу. Инстинкт за самосъхранение. Дали няма да го удави? Усеща, че я обзема паника. Мятайки се във водата, започва да крещи името му. Потапя се — изгубила слух, зрение и въздух.

Махайки с ръце, тя изскача задъхана на повърхността, разсича бясно водата, блъска по нея с главата на куклата, но потъва отново. Държи очите си широко отворени, но вижда само мрака. Тишината нахлува в ушите й. Опитва се да се добере до повърхността, но колкото повече движи ръце и крака, толкова по-дълбоко потъва в ледените води. Задържайки въздуха в дробовете си, усеща гърдите си като кухина, която постепенно се изпълва със студ.

Възможно ли е сърцето й да замръзне, преди да се е удавила? Кожата й ще се покрие с лед. Косата й ще се вкочани. Дрехите ще замръзнат. Тялото й — мъртво и посиняло — ще бъде отнесено в морето. Коляното сърби — думите от онзи сън отново изплуват в съзнанието й — слънцето го няма.

Има чувството, че дробовете й ще експлодират, и тогава вижда огромно количество вода след Детонациите; образът се мярка в съзнанието. Мост — половината е във въздуха, а отдолу са… тела. Дядо й казва, че не могат да доплуват отвъд. Сега си спомня всичко. Налага се да пълзят по телата, но вече не може да брои. Не може просто да бръщолеви за сърбящи колене, слънца и тъй нататък. Не може дори да затвори очи. Трябва да премине отвъд, като пълзи през купищата тела. Спомня си как те поддават под лекото й телце. Всичко това се вписва в съня й за телеграфните стълбове, обвити в пламъци, за скъсаните жици, за обезглавеното тяло, кучето без крака и овъглената овца. Не е сън. Нито труповете във водата. Това е спомен. От собственото й минало. В нея се надига паника. Ще бъде погълната от реката. Никога няма да се измъкне от нея. Дробовете й изгарят от болка. Би могла да отвори уста, да остави водата да нахлуе в гърлото й…

Би могла да сложи край още сега.

Затваря очи, ала мракът дебне навсякъде. Къде ли е Брадуел? Дали е мъртъв? Дали телата и на двамата ще бъдат отнесени в гладкия като огледало океан?

И тогава усеща натиск — сякаш някой е опрял ръце на гърба й. Друга ръка сграбчва главата на куклата и я дърпа. Преша се опитва да се отскубне, но в същия миг осъзнава, че може би искат да я спасят. Може би тези ръце ще я изтеглят на повърхността. Призрачните момичета — представя си как косите им се носят като ветрило около лицата, а униформените ризи се издуват от водата.

Накрая изскача на повърхността. Поема въздух с пълни гърди, който изгаря дробовете й. Кракът й опира дъното на реката. Изправя се с мъка, а водата все още се плика около нея.

Някой я вика по име. Гласът е на Брадуел. Чува го, че гази във водата към нея, повтаряйки името й отново и отново. Повдига я под мишниците и я повлича към сушата.

Строполява се на брега. Там са и подгизналите карти. По перата на птиците блестят капчици като мъниста. Гърдите и ръцете му лъщят от водата.

Разтърсва я кашлица. От дълбокия студ, проникнал във всяка клетка, усеща тялото си вкочанено, натежало и изтощено. Ризата и панталоните й, прогизнали от ледената вода, са залепнали за кожата й. Тя примигва, вперила поглед в бледата луна, и тогава до нея изплува лицето на Брадуел, неговото красиво лице. Той отмята мократа коса от лицето й.

— Дишай — казва той. — Просто дишай.

Тя слага длан на мократа му буза.

— Не съм те убила — изрича тя.

— Реших, че съм те изгубил.

— А аз, че и двамата сме мъртви.

— Аз съм виновен. — Миглите му са мокри и черни. От брадичката му се процежда вода и потича по шията й.

— Те ме спасиха — казва Преша.

— Кой те спаси?

— Призрачните момичета. — Дава си сметка, че звучи налудничаво, но всичко е толкова объркано. Може да е истина.

Финън се приближава с бръмчене по брега. Светлинките му пробягват по лицата им, сякаш се радва да ги види.

— Тя е добре, Финън — казва Брадуел. — Жива е. — Започва да разтрива ръцете й. — Беше права. Прекалено е студено.

Тялото й се тресе. Дишането й е леко и учестено.

— Добре съм — отвръща тя, макар думите да излизат бавно от устата й. Не усеща пръстите му, разтриващи ръцете й. Сякаш кожата й е станала гумена като главата на куклата, а нервните окончания са полумъртви.

— Трябва да отидем на завет. — Той премята ръката й през раменете си и й помага да стане. Коленете й се подвиват, неспособни да поемат тежестта й. Тогава той я взима на ръце.

— Съжалявам — казва тя, защото е бреме за него, но не успява да довърши. Челюстите й се тресат. Зъбите й тракат. Така трепери, че дори на него му е трудно да я носи. Нима призрачните момичета я спасиха, за да умре от студ? Сигурно има хипотермия. Бе твърде дълго в ледените води. Вятърът също е много силен. Усеща дрехите си, които я повлякоха надолу, като студени компреси. Когато пълзеше по труповете, всички копнееха за студени компреси, а сега тъкмо те ще я довършат.

Навлизат в гората. Финън осветява тясната пътека. Брадуел върви подире му. Той също трепери. Усеща треската по ръцете му и по неравната му походка.

— Съжалявам — казва тя отново.

— Недей. — Той се спъва и полита напред. Стоварват се тежко на земята. Брадуел се повдига на колене, поема отново тялото й и едва се изправя на крака. Продължава упорито напред, въпреки че кожата му е яркочервена. — Преша — казва той. — Тя го поглежда — волевата брадичка, мократа коса, тъмните очи. — Мисли за нещо топло — прошепва й. — Мисли за слънцето. Мисли за нещо хубаво. — Преша си дава сметка, че е изплашен. Дъхът му излиза накъсан.

Спомня си, когато Брадуел й даде механичната пеперуда — същата, която бе спасил от дома й. Каза, че е истинско чудо — нещо толкова красиво да оцелее. Караше я да се изчервява. Спомен, изпълнен с топлина, слънце и доброта. Би споделила с него, но не бе сигурна, че може да изрече думите.

Брадуел пада отново. Този път тихо изругава. Опитва се да я вдигне отново, но не успява. Земята е твърда и студена.

— Финън — казва той. — Продължавай напред. Пътеката ще те отведе до наблюдателния пост. Можеш ли да го направиш? Слушаш ли ме? Намери някого. Доведи помощ.

Преша чува процесора на Финън. Кутията се отдалечава с бръмчене. Ала въпреки това се съмнява, че ще открие хора, а още по-малко, че ще успее да ги доведе.

Брадуел я примъква до няколко дървета, заобиколени от гъста растителност с дебела шума. Разтваря листата и я слага на земята:

— Трябва да свалиш мокрите дрехи. За да живееш. Чуваш ли ме? Не мога да продължа.

Тя кимва. Вижда лицето му на късове — първо една вежда, после устните, ръцете му. Трябва да остане жива.

Той разкопчава панталоните й с треперещи пръсти и ги събува. Съблича ризата през главата й. Ръцете й са крехки. Ляга настрани, за да не задуши птиците, поемайки вместо нея студа на земята. Събира листата около тях и обгръща тялото й с ръце. Птиците потрепват едва доловимо.

Легнали един срещу друг, Преша си представя как притиснати преплитат тела. Дишат учестено, от устните им се вдигат облачета пара. Сгушила е глава на гърдите му. Той я държи в обятията си, разтривайки гърба и ръцете й някак непохватно. Отмята студената й влажна коса от лицето й.

— Остани жива. Кажи нещо. Говори.

Иска й се да му каже, че би предпочела да умре тук, отколкото далече от него в студената река. И също, че умрат ли сега, може завинаги да останат прегърнати — да замръзнат с преплетени тела до идването на пролетта, когато тревата ще избуи и мекият килим на гората ще ги покрие.

— Преша? Кажи нещо. Можеш ли да говориш?

Може ли да говори? Спомня си отново малкото момиченце, което прекосява пълната с трупове река. Тогава можеше ли да говори? Изричаше думи, които никой не разбираше. Всъщност нямаше думи за нещата, които виждаше и чувстваше — тялото, което отскача, щом стъпиш върху него.

— Коляното сърби — прошепва тя през тракащите си зъби.

— Коляното сърби? — повтаря Брадуел и сякаш отключил тайно кътче на съзнанието й, сякаш успял да прочете мислите й, добавя: — Коляното сърби. Слънцето го няма.

Преша няма представа какво означава това, нито как Брадуел го е разбрал. Тя кима, макар жестът да прилича на тик, и казва:

— Коляното сърби. Слънцето го няма.

После двамата изричат в един глас:

— Коляното сърби. Слънцето го няма.

Ел Капитан

Глиган

Ел Капитан чува стъпки с чувство на облекчение. Деактивираният паяк е на парчета, разхвърляни на студената земя. Хелмут е превързал раната с ивица плат от собствената си риза. Ел Капитан лежи на една страна, а болката в крака му постепенно отшумява. Хелмут държи ръката му и я гали, сякаш е котенце. Ел Капитан не възразява, тъй като му е длъжник. А и всеки път, щом се опита да дръпне ръката си, Хелмут започва да скимти. Звукът може да привлече зверовете. Свирепи твари, които бродят нощем из гората — дотолкова мутирали, че е трудно да се прецени дали са глигани или вълци с чепати бивни, или пък странна кръстоска с овчарско куче. Най-лошото е, че понякога в тях има нещо човешко — ивица кожа, пръсти или бегъл израз на човешка природа в очите. Говори се, че оцелелите са погълнати от дърветата, но въпреки това са още тук, като част от гората. Спомня си за стария Зандър, който преди Детонациите му бе показал как да зарови оръжието си. Спаси живота му. Дали и той е погълнат от дърветата? Може пък да е само легенда…

Всеки момент ще дойде помощ.

— Чувам, че приближават — казва той. — Може ли да пуснеш ръката ми?

— Ръката ми? — повтаря Хелмут, сякаш ръката на брат му е и негова.

— Хелмут! — скарва му се Ел Капитан и Хелмут разтваря пръсти. — Благодаря — казва Ел Капитан.

Най-напред вижда Лайда. Носи фенерче, чиято светлина подскача насам-натам. Момичето тича по пътеката. След нея идват двама войници — мъж и жена, нахлузили така ниско качулките на якетата си, че Ел Капитан не може да различи белезите и срастванията им. Мъжът се движи някак неспокойно. А момичето е прегърбено. И двамата изглеждат прекалено млади за войници. Въпреки че на тяхната възраст Ел Капитан беше боец. Всъщност на годините на Уилда вече се грижеше за себе си и за Хелмут. Но сега това му се струва тъжно.

Щом стига до него, Уилда спира рязко и насочва фенерчето към гърдите му, сякаш иска да каже: „Ето, видяхте ли? Това се опитвах да ви обясня.“

— Ел Капитан? — казва момичето сепнато.

— Да, аз съм.

Двамата изпъват рамене — момичето е все така превито заради гърбицата — и отдават чест.

Уилда коленичи до него и погалва ръката му. Чувства се неловко. Страх го е да не би да се осланя на него — не му трябва още едно гърло за хранене. Пренебрегва жеста й и се обръща към войниците:

— Кои сте вие?

— Ригс — представя се момчето.

— Дарс — отвръща момичето.

— Свободно — казва Ел Капитан. Май не са го виждали преди. Изглеждат напрегнати. Вероятно само са чували за него — дали не е старият Ел Капитан, който преследва новобранците из горите като живи мишени? Или пък онзи Ел Капитан, който им обеща прясна вода, храна и оръжие?

Над тях се разнася плясък на криле. Всички поглеждат нагоре. Белезникава сова кацва на един клон, който се превива под тежестта й.

— Тези сови са като лешояди — казва Ел Капитан. — Виждал съм да нападат полумъртъв войник.

— Полумъртъв? — учудва се Ригс. — Как така?

— Ами просто още не беше издъхнал. Ето как.

— Ето как — повтаря Хелмут.

— Надушва кръвта. Скоро ще долетят и други — заключава Ел Капитан. — Те са като акули, а във водата има кръв.

— Не знам нищо за акулите — отбелязва Ригс.

— Не съм те питал.

Ригс поклаща глава със свити от тревога устни.

— Ще ми трябва помощ, за да стигна до наблюдателния пост. Някой друг да е идвал тази вечер? Който и да е?

— Който и да е? — пита и Хелмут.

— Не, сър. Мисля, че не — отвръща Ригс. — Трябва ли да очакваме някого?

— Надявах се Преша Белс и Брадуел да се появят. Свържете се с радиостанцията и попитайте.

Войниците се споглеждат.

— Нямате ли уоки-токи? — Той бе оставил своето в колата по нареждане на майките.

— Не, сър. Още не сме ги заслужили — отвръща Ригс. — На служба сме от две седмици.

— Чудесно — казва Ел Капитан.

Още една сова каца наблизо. На Ел Капитан никак не му харесва, че клюнът й изцапан с кръв. Изглежда, тази вечер е пирувала. Дано не е някой, когото познава.

— Поне сте въоръжени — отбелязва той. И без това днес достатъчно пострада. — Един от вас трябва да изтича обратно до наблюдателния пост — който е по-бърз и с по-здрави дробове. Там ще пита за Преша и Брадуел. Ако няма сведения за тях, ще изпрати войници в гората на разузнаване. Разбрахте ли?

— Аз съм по-бърза — казва Дарс.

— Наистина ли? С тази гърбица? — не вярва Ел Капитан.

Момичето понечва да каже нещо, но се отказва. Дали щеше да изтърси някое остроумие за онова на собствения му гръб? Може би смятат, че се е размекнал?

— Хайде, казвай.

— Ригс не е толкова бърз.

— Добре — казва Ел Капитан. — Какво, по дяволите, чакаш? Тръгвай!

— Тръгвай! — повтаря Хелмут.

Дарс отдава чест и се втурва обратно. Долитат още няколко сови.

— А ти, Ригс, ще ми помогнеш да стана и да стигна до наблюдателния пост. Ясно ли е? Ще ми служиш като патерица.

— Да, сър — отвръща Ригс.

Ел Капитан изнася напред тежестта на двете тела — неговото и на Хелмут. Ригс кляка. Той обгръща раменете му и казва:

— На три. Едно, две, три. — Ригс започва да ги вдига. Накрая Ел Капитан става, балансирайки на един крак. Опитва да пренесе част от тежестта си на ранения крак. Изгаряща болка разкъсва прасеца му. Порезната рана е много дълбока, а и Хелмут е превързал така стегнато мястото, че кракът му пулсира. — Добре. Да вървим.

— Да вървим — повтаря Хелмут.

Уилда събира набързо частите на паяка робот. Ел Капитан понечва да я скастри, но се отказва. Разглобен, паякът не представлява заплаха. А момичето бе загубило лодката, така че, нека ги вземе.

Ригс е дребен на ръст и подкрепата му е незначителна. Пътят е каменист. Уилда отново върви начело с фенерчето. Ел Капитан усеща пареща болка в прасеца. Може да е инфектиран. Може би тъкмо тази миризма привлича совите тук. Вече са цяло ято и пляскат с криле над тях.

Ел Капитан чува пръхтене откъм храстите.

— Да побързаме — подхвърля на Ригс.

Пита се дали Дарси е заварила Преша и Брадуел в наблюдателния пост. Вероятно седят край камината в старата къща на директора. Или пък спасителният отряд е вече в гората. Войниците със сигурност ще намерят Преша и Брадуел — дано да са живи — ако въобще са успели да се измъкнат от Мъртвите полета.

Внезапно една от совите събира смелост. Спуска се ниско. Ел Капитан замахва и перва краищата на перата й.

— Дай ми пушката си — казва Ел Капитан. — На служба от две седмици, а? Май имам по-добри шансове от теб, макар да съм нестабилен, пък и мишената е подвижна.

Ригс спира, сваля пушката от гърба си и помага на Ел Капитан да нагласи ремъка. Доволен е, че отново държи пушка в ръцете си. С оръжие винаги се чувства по-добре. Отново чува пръхтене и зърва два бивни да се подават иззад храстите. После изчезват.

Уилда запява с треперещ като ръцете й глас:

— Ако не изпълните молбата ни, ще убием хората, които държим за заложници.

Ел Капитан вижда сечището, което прозира между дърветата. Останалото знае наизуст — разбитият път води до мястото с арката, сега разрушена; после извива край няколко надвиснали дървета и стига до металния скелет на потрошена оранжерия, разкривени футболни врати, живи плетове, оставени да растат на воля, мъхнати филизи, пълзящ по камъните крехък бръшлян, цъфтящи през лятото жълти цветя с бодливи венчелистчета и глухарчета, които му приличат на триглави бебета. Цялото място сякаш е обитавано от духове.

Изведнъж Уилда спира и насочва фенерчето към храстите.

Ел Капитан нарежда на Ригс да спре. Намират се в края на гората.

— Какво има?

— Не знам — отвръща Ригс. — Тя е обладана от духове.

— Уилда — обръща се към момичето Ел Капитан. — Какво има?

Момичето се навежда и накланя глава, така че да вижда по-добре.

— Назад, Уилда, много бавно — казва й спокойно Ел Капитан.

Но тя не се подчинява. Вместо това понечва да докосне нещо.

— Не! — кресва Ел Капитан.

Глиганът изгрухтява и се спуска напред.

Електрическото фенерче тупва на земята. Уилда вдига ръка и пада по гръб. Глиганът — с козина като на койот — насочва бивните си към крехкия й гръден кош.

Ел Капитан избутва Ригс и вдига пушката, но в този миг над него се спуска сова и го удря с крилете си. Останал без опора, той залита напред и стъпва на ранения си крак, който поддава. Стреля, ала куршумът се забива в пръстта.

Уилда започва да пищи като сирена. Глиганът спира, сякаш уплашен. Вдига рязко глава и подушва с гумената си зурла. Разтваря широко челюсти, разкривайки острите си зъби, и ужасяващо квичи.

Ел Капитан се опитва да заеме позиция за стрелба, но си дава сметка, че може би е закъснял, и глиганът ще разкъса Уилда. Бивните му са на косъм от шията й. Тя ще загине тук, в тази гора, пред очите му. Бе обещал на Преша да я заведе в наблюдателния пост. Но, изглежда, няма да успее.

Ала внезапно глиганът отскача назад, надавайки жаловит писък. На крака му се вижда рана от куршум, от която потича кръв, но не е смъртоносна. За секунди животното замръзва на място.

Уилда е вцепенена от страх. Очите й са изцъклени, сякаш звярът все още препуска към нея. Ел Капитан се приближава и повдига брадичката й.

— Успокой се. Всичко свърши.

Белезникавите сови се събират над тях и се спускат надолу. Ригс замахва към птиците и поваля една.

Ел Капитан успява да се добере до фенерчето и пропъжда совите. После прегръща Уилда и я притиска към себе си. След минута насочва фенерчето към глигана: кракът му кърви, но още диша. С каквото и да е улучен, със сигурност е имало приспивателно.

Една от совите напада Хелмут. Ел Капитан не издържа повече. Пуска фенерчето. Ляга по гръб, оставяйки Хелмут да поеме тежестта му, и открива огън по птиците. Част от тях падат на земята сред дъжд от окървавени пера. Останалите се изпокриват сред дърветата.

Сега са обкръжени единствено от мъртвите сови. Лъчът на фенерчето разсича замръзналата земя.

— Какво, по дяволите, улучи глигана? — пита Ел Капитан, останал без дъх.

— Какво, по дяволите? — повтаря Хелмут.

В този миг в светлия кръг, образуван от лъча на фенерчето, с бръмчене се появява черната кутия, сякаш пристъпва в светлината на прожектор.

— Ти ли го направи? — смайва се Ел Капитан.

Лампичките на Финън примигват. Да.

Щом кутията е успяла да стигне дотук, това е добър знак. Ел Капитан поема дълбоко дъх и със задавен от надежда глас, пита:

— Преша и Брадуел живи ли са?

Финън не помръдва. Защото не знае.

Лайда

Телена клетка

Лайда отново прекрачва в рамката на месинговото легло и свива колене към гърдите си — студено е. Не е сигурно дали майките ще дойдат да я вземат. Във всеки случай сега е сама. Била ли е някога сама? Наистина сама? Свободна?

Тя не прилича на заключената в клетка телена птица, която преди време бе направила. Не е толкова крехка. Като стегнат възел е. Каквато е била в самото начало — купчина клетки, подредени така, че да образуват нея, а не някого друг. Нея. И сега не й се вярва, че е сама тук. Ето в какво се бяха превърнали клетките. В някого, който вече не е момиче, който няма да последва Партридж, поел към стария им живот. В момента тя не прекосява Мъртвите полета, влачейки се подире му. Прекрасното усещане за свобода не може с нищо да се сравни; но се смесва с острата болка от липсата на Партридж. За миг я обзема носталгия по момичето, което е била, преди да каже на Партридж, че не може да тръгне с него. Това момиче също го няма вече. Превърнала се е в друг човек, когото почти не познава. Различна е. Тя вдига лице към небето, защото може, защото то е там. Отново вали сняг. Толкова лек, че не е сигурна дали пада надолу, или се носи нагоре.

Сняг.

Партридж

Предател

Вече няколко часа Партридж и Хейстингс вървят в мълчание. Хейстингс навярно е програмиран да бъде пестелив на думи, да ги използва разумно, внимателно и ясно. Но какво е извинението на Партридж? Просто не му се говори. Представя си лицето на Лайда, изражението й, когато го бе целунала по бузата. Вече я няма. Вече е далече от него. Беше се сбогувала.

Партридж вижда белия Купол, който се издига на север, неясен образ сред сивите снежинки. Чувства се по-самотен от всякога, страхът го пробожда като с нож.

— Е, Хейстингс — започва Партридж, опитвайки се да се откъсне от мислите си — как са родителите ти? — Подозира, че Хейстингс няма да му отговори.

Но Хейстингс го измерва с остър поглед — сякаш тъкмо си е спомнил, че има родители. Оглежда спокойно хоризонта, все едно не бе чул въпроса.

— Майка ти винаги изпращаше от онези кексчета в кръглите ламаринени кутии, помниш ли? А когато я нямаше наблизо, баща ти разказваше вицове. — Двамата бяха високи и слаби, синът им приличаше на тях. Вицовете на баща му бяха вулгарни, сякаш искаше да се впише сред момчетата — нещо, което желаеше и самият Хейстингс. Ето че най-сетне е успял, в известен смисъл. Дали е щастлив? Специалните сили изпитват ли чувства — радост например? Родителите му знаят ли, че са изгубили сина си, макар да е още жив?

Партридж иска да разрови паметта на Хейстингс, да пробуди стари, закърнели чувства. Коя част от същността на приятеля му е още тук и коя е безвъзвратно заличена?

— Уийд успя ли да говори с момичето? Онова, на което изпращаше съобщения с лазерната химикалка. Помниш ли? Ти го наричаше тъпак, задето искаше да общува с някакво си глупаво момиче.

— Арвин Уийд е ценен.

Добро начало.

— Ценен ли?

Хейстингс кима.

— Успя ли да се сприятелиш с момичето от танците? Онова, с което си говореше?

Хейстингс се заковава на място. Започва да бърника из механизмите на снаряжението си, като че ли проверява дали работят.

— Значи, Лайда остава тук. Предполагам, че вече си го разбрал. Но още нищо не е приключило между нас.

Хейстингс спира и поглежда Партридж с нещо като съчувствие. Е, все пак някаква емоция.

— Какво според теб ще прави баща ми с мен? Мислил ли си за това?

Хейстингс не отговаря.

Партридж го перва по ръката — малко по-силно, отколкото е искал.

— По дяволите, Хейстингс. Говори с мен. Какво, по дяволите, иска той от мен?

Хейстингс вдига поглед към Купола. Очите му са насълзени. Тръсва глава.

— Какво? По-лошо ли е отпреди?

— Ария Флин — изрича Хейстингс. — Възраст: седемнайсет. Приблизителен ръст: сто и шейсет сантиметра. Приблизително тегло: петдесет и един килограма и осемстотин грама. Цвят на очите: светлокафяв. Медицинско досие: чисто.

— Ария Флин. Така се казваше момичето от танците! Момичетата Флин — тя има и сестра. Сузет.

Хейстингс ускорява крачка.

Партридж се затичва, за да го настигне.

— Щом помниш Ария Флин, значи помниш и времето преди да замина. Нали?

— Тогава светът ни бе съвсем малък — отвръща Хейстингс. — Оказа се, че е много по-голям.

— Да, но е опожарен.

Хейстингс не отговаря.

— Подслушват те, нали? Очите, ушите, бомбата в главата ти?

Хейстингс продължава да върви.

Партридж го сграбчва за ръката — за бицепса, където няма оръжия, а само мускули, нервни окончания и истинска човешка плът. Хейстингс се обръща и го поглежда. — Защо дойде да ме вземеш? — пита Партридж, давайки си сметка, че той не може да му отговори, че вероятно всяка дума се записва, но въпреки това не може да се сдържи. — На моя страна ли си? Мога ли да ти вярвам?

Хейстингс мълчи. Сивкавите снежинки се носят около него. Спомни си снежната сфера на Лайда — разклащаше я с чувството, че е затворена в нея.

— Нещата не се развиха, както очаквах. Всичко се обърка, Хейстингс. Баща ми уби майка ми и брат ми. Седж беше от Специалните сили, също като теб, и имаше бомба в главата. Помниш ли, вечерта преди танците говорихме за тези бомби? Аз твърдях, че не са истински, но ти беше убеден в обратното. Оказа се прав. А сега Седж и майка ми ги няма. Мъртви са. Сега той може да убие и нас.

— Имам заповед да те върна в Купола. — Изведнъж настръхва и започва да души. Нещо се носи из въздуха. — Идват.

— Кои?

— Ще те придружат до Купола. Аз бях дотук.

Партридж поглежда към Купола и вижда малка врата, от която се появяват няколко фигури.

— Имало е врата? През цялото време? Нима е било толкова просто?

— Ще вържат ръцете ти като на затворниците.

— Значи, съм затворник?

— Вече всички сме затворници — отвръща безизразно Хейстингс.

— Слушай, трябва да се върнеш при Ел Капитан. Намери го.

— Аз съм войник. Трябва да съм лоялен. А ти си предател. — Хейстингс изпъва гръб и насочва оръжието си към Партридж. Ясно е, че той го е заловил — но дали по чужда заповед, или просто за да се докаже? Партридж не е сигурен.

Войниците се приближават към тях с невероятна бързина.

— Какво трябва да правя?

— Вдигни си ръцете. И мълчи.

Войниците изглеждат ужасяващо — с огромните мускули, безформени кости и ръбести черепи. Оръжията им са така дълбоко вкоренени в телата, че сигурно са сраснали с костта. С рязко движение един войник подкосява краката на Партридж и той пада.

— Хейстингс, знам, че не си се променил. Знам го. Намери Ел Капитан. Трябва да ми обещаеш!

Хейстингс не отговаря.

Друг войник извива ръцете на Партридж зад гърба му и ги закопчава с пластмасови белезници.

— Хейстингс, още ли си там? — Партридж крещи, въпреки че устата му е пълна с пръст. — Ще застанеш ли зад това, в което вярваш?

Хейстингс се пресяга и го изправя грубо на крака. Той е много по-висок от Партридж и когато се навежда лице в лице с пленника си, процежда със сподавен, гневен глас, в който се долавят стоманени нотки, сякаш гласовият му апарат се задвижва от жици:

— Мога да те попитам същото.

Ел Капитан

Лястовици

Ел Капитан седи на стар сгъваем стол, пристегнат с въжета, за да не се разпадне. Изпънал е ранения си крак напред. Чака търпеливо някой да го намаже с антисептична паста и отново да го превърже. Междувременно отказва да погледне раните. Лястовици с извити клюнове цвърчат под стряхата. Хелмут им гука в отговор. Ригс е запалил огъня и е отишъл за провизии. Коминът е трябвало да минава през трите етажа на къщата, но горните два са отнесени. Първият етаж е с нов покрив — нагънат и разкривен до неузнаваемост, напълно пропаднал в единия ъгъл. Ел Капитан вижда как димът се издига от полуразрушения комин, а после се разнася, смесвайки се със сипещия се сняг.

Уилда е заспала на дървена скара в ъгъла, където покривът е непокътнат. Наоколо е тихо. Дори хората в палатките навън са притихнали. Самият той не може да заспи — още нищо не знае за Преша и Брадуел. Дарс бе изпроводила спасителен отряд да ги търси, ала щом пристигнаха, Ел Капитан изпрати още една група войници заедно с Финън, който да ги води. Нервите му са изопнати, иска му се да се поразтъпче, да се отърси от напрежението.

Ригс се връща с шише спирт и превръзки.

— Няма ли някой с медицинско образование? — пита Ел Капитан.

— Изпратиха мен.

Ел Капитан въздиша. Хелмут също. Ригс коленичи и развива окървавената ивица плат от ризата на Хелмут.

— Много ли е зле? Да не е инфектиран? — пита Ел Капитан.

— Мястото е тъмночервено, подуто и има малко гной. — Отваря шишенцето. — Сега ще те заболи.

— Преживял съм и по-страшни неща.

— По-страшни — казва Хелмут.

— Направи го бързо.

Ригс почиства всеки сантиметър със спирт. Ел Капитан поема рязко въздух. Хелмут също — дали от съчувствие?

Ригс бързо превързва раната.

Ел Капитан се обляга назад, Хелмут поддържа гърба му изправен.

— Ригс — обажда се той.

— Да, сър?

— Какво си чувал да се говори за мен? За какъв ме мислиш?

— Не знам, сър.

— Напротив, знаеш. Какво говорят хората?

— Най-различни неща. Но тъй като сте наш водач, не мисля, че има някакво значение.

Спомня си как Преша бе чакала Брадуел под прикритието на комина. Дали би чакала и него? Струва ли изобщо някой да чака двамата с Хелмут?

— Може би има значение какво мислят хората за мен — казва Ел Капитан. — Може би.

Заглежда се през дупката в покрива. Какво е снегът и какво — пепелта? И двете са сиви, леки и се носят във въздуха. Май няма разлика.

Преша

Лед

Преша е притиснала ухо до гърдите на Брадуел и тревожно се вслушва в слабия ритъм на сърцето му, сякаш е часовник, увит с плат. Дъхът му е лек. Вече не я прегръща, ръката му е отпусната на земята. Притискайки я до тялото му, забелязва, че е покрита с лед. Нейната ръка също проблясва от снега, като фина нова кожа от блещукащи бели кристалчета. Съвсем е изгубила гласа си. Миглите й са натежали от снежинки. Иска й се да затвори очи. Снегът да покрие и двамата със сиво одеяло. Да бъдат погребани под снежната дантела.

Не може да си поеме дъх. Изморена е. Вече е нощ.

— Лека нощ — прошепва тя с ясното съзнание, че това може да са последните думи, които изрича.

Опитва се да държи очите си отворени. Когато ги затваря, знае, че не заспива. Сигурна е, че умира, тъй като вижда светлинки сред дърветата. Призрачните момичета, превърнали се в ангели… Чува гласовете им, те се носят към нея, сякаш довяти със снега.

Партридж

Чист

Никога вече няма да е Чист. Това е невъзможно, но ето как ще го пречистят.

Преливане на нова кръв, нов костен мозък, имплантиране на нови клетки. Калъпът му за мумии е още там — свръхлек и устойчив. Сега му приляга по-плътно, защото е по-силен отпреди. Тялото му изчезва вътре с часове. Все още не могат да направят нищо с поведенческото му кодиране. Но изпробват различни подходи, прилагат нови методи. Без никакъв успех. Увиваха го с мокри чаршафи, докато тялото му премръзна.

— Лумбална пункция — казва някой и моментално вкарват игла в гръбнака му.

Дават му наркотични вещества да заспи, да остане буден, да говори — в стая с бели плочки и записващо устройство на масата. Думите се изстрелват сами от съзнанието, от гърдите му. Хрумне ли му нещо, веднага го изрича.

Понякога чува гласа на баща си по интеркома. Още не го е виждал, въпреки многобройните си молби. Къде е баща ми? Кога ще видя баща си? Кажете на баща ми, че искам да го видя.

Непрекъснато мисли за Лайда. Понякога я вика. Името й кънти в стаята дълго, преди да осъзнае, че крещи именно той. Веднъж посегна към един от служителите, облечен с бяла престилка. Сграбчи го за дрехата с думите:

— Лайда! Къде е тя? — Техникът се дръпна и ръката на Партридж рязко отскочи, събаряйки табла с остри метални инструменти, които издрънчаха на пода.

— По дяволите! — извика някой. — Стерилизирайте ги!

Понякога една жена с лабораторна престилка му казва кой ден е, но не на календара, а от пристигането му тук.

Днес е дванайсетият ти ден. Днес е петнайсетият ти ден. Днес е седемнайсетият ти ден.

Кога ще свърши всичко това? Но тя не отговаря.

Кутрето му е друг начин за измерване на времето. Лайда бе права. Арвин Уийд успя с помощта на мишката си с три и половина крака. Господи. А щом е стигнал дотук, дали не е на път да открие лек за баща му? Взаимодействието между костите, тъканите, мускулите, сухожилията и кожните клетки на Партридж се пресъздава чрез многократни инжекции. Чуканчето е покрито с отливка от фибростъкло, чиято форма ще приеме пръстът му, щом израсне напълно. Учени, хирурзи и сестри наблюдават кутрето му през микроскопи. Понякога използват нагорещено острие, сякаш ще запояват нещо.

Регенерацията върви чудесно. Доволни сме. Оцветяването на кожата е почти безупречно.

Морската звезда прави същото. Но дали все още има морски звезди?

Работата е там, че не иска да си връща кутрето. Беше се жертвал и сега саможертвата му е заличена. Миналото, външният свят, случилото се с него и с останалите, смъртта на майка му и на брат му — всичко това се омаловажава и избледнява с неумолимия растеж на клетките.

На два пъти вижда Арвин Уийд. Лицето му е скрито от маска, само очите му блуждаят над главата на Партридж. Би го заговорил, но в гърлото му е напъхана тръба. Завързан е с ремъци за една кушетка.

Арвин не го заговаря, но веднъж му смигна. Направи го толкова бързо, че приличаше на тик. Ала Партридж е убеден, че това не е случайно. Арвин е тук; ще направи всичко, за да се грижат добре за него. Партридж иска да му разкаже за Хейстингс и за случилото се извън Купола. Иска му се да изрече името на Лайда.

Събужда се, но не помни, че е заспивал. Усеща главата си натежала, очите — подпухнали, а тръбата я няма. Бутат го с болнична носилка на колелца, които трополят по плочките. Минават край стъклена преграда. Зад нея се виждат бебета в кувьози. Толкова малки, могат да се съберат в шепата на някоя медицинска сестра. Нима е възможно в Купола да има толкова преждевременно родени бебета по едно и също време? Само че бебетата не са съвършени, не са Чисти. Телцата им са изпъстрени с белези, следи от изгаряния и късове пластмаса и метал. Дали пък не сънува нещастните същества? Или е истина. Кувьозите са толкова много…

Влизат в някаква стая. Гласът на баща му гърми по интеркома:

— Той е дете. Трябва да бъде наказан. Наказанието ще го пречисти. Пречистването ще бъде с вода. Кръщение.

Жената му съобщава, че днес е двайсет и първият ден.

Главата му е пристегната здраво към бяла наклонена дъска. Раменете му са приковани. Не може да мръдне. Има огромен напредък с кутрето — пораснало е значително и вече се покрива с нервни окончания. Трябва да бъдат внимателни. Не бива да го мокрят.

С помощта на механизъм спускат бавно носилката във водата. Заобиколен е от техници, които изпълняват заповеди, носят таймери и мобилни устройства. Главата му се потапя във водата — хладка е; намокря косата му, нахлува в ушите и пълзи по лицето му. Партридж моментално издиша и поема дълбоко въздух. Задържа дъха си, опитвайки се да се освободи. Очите му са широко отворени. Водата е чиста и прозрачна. Стаята е осветена с флуоресцентни лампи. Вижда ясно разкривените лица на техниците.

Изпуска част от въздуха през носа си. Съвсем мъничко. Колко ще го държат така? Баща му не иска той да умре, а може би само да познае смъртта. Изпуска още малко въздух. Чувства напрежение в дробовете си.

Тъкмо когато е на прага на силите си, усеща, че бялата дъска леко се повдига. Брадичката му изплува над водата, после и устата. Вдишва. Дали кръщението е свършило? Спасен ли е? Долавя отново бръмченето на механизма, който го спуска обратно във водата. Умолява техниците:

— Не, не, не! — Но не е изключено ушите им да са някак запушени, за да не чуват молбите му.

Не може да помръдне глава, нито да извие гръб, за да поеме въздух.

Потапят го отново и отново — кръщение, което не свършва. Престава да се моли. Съсредоточава се върху дишането си. Опитва се да си изработи система. Изгубва представа за времето. Единствената му цел е да излезе на повърхността, да поеме въздух.

Иска да си спомни лицето на Лайда — цвета на очите й. Щом излиза на повърхността, ларинкса му се свива в спазъм. Този път въздух няма. Нито звук. Нито дъх. Опитва се да привлече вниманието на техниците, давайки им знак с очи.

Но те си водят бележки.

Механизмът забръмчава отново. Връща се под водата, без да си е поел въздух.

Един от техниците изглежда забелязва, че нещо не е наред. Посяга към интеркома.

Ала Партридж е вече под водата. Не чува думите им. Не може да вдиша, дори да иска да погълне вода. Точно в този миг ярката изкуствена светлина в стаята помръква до тъмносивото на пепелта. Замисля се за пепелта, за снега и за Лайда — лицето й лека-полека се разтваря и се стопява в небето.

Преша

Мъх

Преша и Брадуел живеят в малка вила, където ги доведе спасителният отряд в нощта, в която едва не умряха. Избраха малката къщичка с каменни стени, обрасли отвсякъде с мъх, заради малката печка, с която лесно се отопляваше. Преша се възстанови бързо от хипотермията, но в дробовете на Брадуел се бе насъбрала вода. Нещо, което оцелелите познават добре — затруднено дишане, пристъпи на кашлица.

През последните три седмици Преша посвещава времето си на две неща — да изучава внимателно Финън и оставените от Уолронд записки и да се грижи за Брадуел, който спи почти непрекъснато.

Отначало Преша пишеше на хартия, нещо много ценно, но когато хартията свърши, продължи да пише на тясната маса. А когато и там не остана празно място, използва дъска за рязане, а после камъни от овощната градина. Старае се да пише със ситен почерк. Във вече познатите й трептящи конуси от светлина Финън прожектира видеоклипове, изображения на сканирани документи — удостоверения за раждане, брачни свидетелства, смъртни актове, дипломи, академични справки — както и ръкописните бележки на Уилъкс за книгите, които чете, с номера на страници, но не и заглавията, или пък авторите — безкрайни неясни записки, които Преша преписва дословно.

В това време Брадуел се надига от леглото, колкото да отпие глътка вода или малко свински бульон. Ел Капитан се е погрижил войниците да им носят храна и понякога да ги посещава медицинска сестра. Финън помага с информация за пневмониите, за възможните рискове, начините на лечение и лекарствата, с каквито не разполагат. Но Преша не го вини. Все пак той се опитва да бъде полезен.

Ел Капитан я умоляваше да не стои при Брадуел — бе възможно да е заразен. Тя категорично отказа.

— Аз съм добър приятел.

Нима са само приятели? Преша си спомня тялото му, голо и мокро. Понякога я измъчва мисълта, че я бе видял почти гола. Дава си сметка, че е глупаво да се притеснява. Щяха да умрат. Какво толкова, че е била без дрехи? Той спаси живота й. Ала при тази мисъл я обзема безпокойство, сякаш всичко се случва в момента. В съзнанието й изплува усещането за допира на кожата му до нейното треперещо тяло и изведнъж усеща, че отново пропада в тази непозната бездна. Пропада, пропада, пропада — в мрежите на любовта?

Точно сега е себично и глупаво да мисли за такива неща. Присяда на леглото му в очакване на мига, в който Брадуел ще дойде на себе си, ще примигне срещу светлината и ще я познае. А може и да се влоши. Водата в белия дроб има фатални последствия. Не бива да се отдава на такива мисли. Най-добре да се хваща за работа. За да му покаже докъде е стигнала, щом дойде в съзнание. Та нали тя оцеля! И той ще успее.

Тя става и се обляга на обраслата с лишеи стена. От всички видеоклипове, съхранени в паметта на Финън, има един, който Преша превърта отново и отново — родителите й като млади. Разполага с подробни бележки за него. Просто не може да му се насити. Обикновено го моли да й го пусне, но сега като награда за дългото ровене из записките на Уилъкс, Преша му казва:

— Финън, пусни ми отново онзи филм.

Финън се включва, създавайки трептящ конус от светлина. Първо се появява майката й; смее се, огряна от слънцето, и отмята къдравата си коса. После до нея застава млад мъж, сигурно е баща й. Има тъмни бадемовидни очи като нейните и закачлива, малко странна усмивка. Намират се сред поле, облечени с кадетските си униформи; не носят колани, а яките им са разкопчани. Двамата махат към камерата.

Преша копнее да се спусне към слънчевото поле, да хване майка си и баща си за ръце и да им каже: „Това съм аз. Вашата дъщеря. Ето ме. Тук съм.“ Образът на родителите й — толкова красив, толкова истински — е болезнен и прекрасен. Липсват й по особен, по-интимен начин.

В далечината зърва Уилъкс — би го разпознала навсякъде — с вечния му бележник. Увлечен е в разговор с мъжа, чието лице Преша си спомня от моргата, от вестникарската изрезка, затисната с камбанката — кадетът, чиято смърт е обявена за злополука. Лев Новиков. Навели са глави един към друг в напрегнат разговор. Майка й се приближава към тях, показвайки им, че камерата е включена. Подканя ги да помахат. Понечва да хване ръката на кадета. Лев я притегля към себе си и я целува. Уилъкс слага бележника под мишница. После помахва, пъха ръка в джоба си и се отдалечава.

Преша извръща поглед от трептящата светлина, от което покритите с мъх стени заблестяват. Дали целувката не означава, че майка й е имала връзка с Лев? Всички ли са я обичали? И коя всъщност беше Арибел Кординг? Преша недоумява как е възможно с такава лекота да даваш и да приемаш любов. Може би майка й е имала непостоянен нрав? Подчинявала се е на сърцето си, а не на разума. Преша би трябвало да е благодарна; нали това е причината да се роди. И все пак й се иска майка й да е била… каква? По-силна? Не така влюбчива? Любовта е лукс. Нещо, което не можеш да си позволиш, когато се бориш за своето оцеляване и за живота на други хора. Колкото и да не й харесва, Преша стига до заключението, че майка й е била разточителна и подвластна на чувствата си. Какво е спечелила от това?

Брадуел издава стон. Изритва с крак завивките. Преша го вика с надеждата, че идва на себе си, но накрая той отново притихва. Ако в този миг бе отворил очи и я бе познал, какво щеше да му каже?

Преша си дава сметка, че страхът подлага любовта й на изпитание. Може би влюбването не е признак на слабост, а на кураж. Може би любовта не означава да загубиш ума си, а да се осмелиш…

Записът свършва с пращене. Стаята помръква. Тя прокарва пръсти по камъните, изписани с нейните бележки. Медицинската сестра я бе посъветвала да говори на Брадуел. Ще бъде добре за него. Не е изключено да те чува дори в съня си.

Затова Преша непрекъснато го осведомява за събитията. Каза му, че макар и да не знаят със сигурност, Партридж е в Купола, защото паяците роботи са деактивирани. В деня след пристигането им в наблюдателния пост разбрали как за миг от тях се разнесло пращене, след което краката им се изопнали, а дисплеите угаснали. Разказа му, че Ел Капитан е в един медицински център в града, където отстранява паяци роботи, които все още са впити в телата на хората.

Преша премълча само лошите новини — още деца бяха изчезнали. Някои се бяха върнали, две от тях скитали из пазара. Едно бе намерено заспало в гората, а друго — бе заварено в леглото, като че никога не е изчезвало, само дето, подобно на Уилда и останалите деца, тялото му беше съвършено — всички белези и следи от изгаряния бяха излекувани, ампутираните крайници — израснали наново, а пъпът — покрит с нова кожа. Ел Капитан бе наредил да доведат децата и да ги държат в сградата на общежитието под охрана, за да не попаднат в ръцете на последователите на Купола. Уилда е настанена там. Въпреки че й липсва, Преша не може да я посети; не е изключено Брадуел да е заразноболен, а имунната система на детето може да отслабва с дегенерирането на клетките.

Подобно на Уилда, децата бяха програмирани да не съобщават много информация.

— Пропаганда — каза Ел Капитан. — Невръстни говорители на Купола. — Всяко послание, както при Уилда, завършва с келтски кръст.

Наричат ги пречистени, тъй като не са истински Чисти, а дубликати. Всички имат тикове на ръцете и главата.

Преша се надява да открият формулата, която да използват в комбинация с мускалите на майка й и с третата мистериозна съставка. Може би ще успеят да спасят децата, преди да е станало прекалено късно. Никога няма да признае пред Брадуел, че понякога се взира в главата на куклата толкова дълго, опитвайки се да си представи как изглежда ръката отдолу, че накрая очите й се замъгляват от сълзи. Да се отърве от главата на куклата? Сигурно това е другата причина да работи така неуморно.

— Знаеш ли, Брадуел, за мен Уилъкс си остава непознат — казва тя. Как да систематизираш бълнуванията на един безумец? Как да откриеш указания, които биха имали смисъл за някой от седморката или за родителите на Брадуел? В крайна сметка Уолронд е насочил всички улики към тях. Пък и Брадуел познава Уилъкс по-добре от нея. — Имам нужда от теб — казва тя. — Събуди се и ми помогни. — Работата е там, че никак не е сигурна дали ще й помогне, дори да беше буден. Брадуел копнее да научи истината, а не формулата.

Той се прокашля в неспокойния си сън. Страните му се зачервяват. Птиците на гърба му се свиват, сякаш дишането им зависи от неговото.

— Успокой се — казва тя. — Всичко е наред. — Финън се приближава до леглото. Кашлицата на Брадуел спира.

Огънят постепенно затихва. Преша си слага новите обувки и палтото — част от екипировката на ОСР, подарък от Ел Капитан. После избутва желязното резе, което той бе монтирал, и отваря вратата. Вилата на художника е сгушена в самия край на овощната градина. Почернелите клони на дърветата са превити така ниско, че върховете им са пуснали корени. Въздухът е режещо студен. Тогава й хрумва, че Партридж сигурно спи при постоянна температура — но каква ли е тя? Двайсет и два или може би двайсет и три градуса? Пита се дали изобщо се сеща за нея. Възможно е никога вече да не се видят и за миг всичко й се струва загубено. Нищо няма да се промени. Това е животът, който я очаква. Тук и завинаги. Същото важи и за него.

А ако Брадуел умре, Преша ще прекара остатъка от дните си сама в тази селска вила сред вкопчените в земята дървета.

Луната е пълна, макар и забулена от пепел. Успява да различи в далечината ниската, разнебитена циментова стена, а малко по-нататък — разпалените огньове пред палатките. От другата страна е старото общежитие, рухнало наполовина. Ето къде живее Уилда.

В общежитието се вижда светлина и Преша се пита дали това не е стаята на Уилда. Ами ако нищо не излезе от черната кутия на Уолронд? Тогава момичето ще умре.

Тя излиза навън, взима наръч дърва от грижливо наредения куп и се опитва да си представи как е изглеждала вилата преди. Дали призрачните момичета са брали плодове от дърветата? Поглежда към овощната градина — дънери с оклюмали корони, безброй почернели и превити клони — и зърва фигура, която се стрелва толкова бързо, че чак мъглата се завихря. Изчезва.

Чува как Брадуел кашля, а после се разнася и гласът му, несигурен и дрезгав:

— Преша!

Тя се втурва в къщата, пуска дървата. Той се мята в леглото. Коленичи до него. Очите му са отворени, но погледът му блуждае.

— Тук съм — казва тя. — Още съм тук.

Задушава го остра кашлица. Преша му донася вода. Повдига главата му и поднася чашата до устните му.

— Пийни — казва тя. — Имаш нужда от течности.

Той затваря очи, отпива малко и отпуска глава. Преша го оставя да легне настрани.

Тя става и нервно крачи напред-назад. Накрая опира чело на каменната стена и започва да чопли мъха.

— Брадуел — казва тя, — защо просто не дойдеш на себе си? Това не може да е краят. — Очаква да й отговори, макар да осъзнава, че е невъзможно.

Преша отдръпва ръка от стената и вижда цветове — малко синьо, размазано червено. Вглежда се в мъха. Да не би тези петна да са някаква плесен?

Посяга нагоре и маха още малко мъх, а отдолу изникват още цветове. Продължава да чопли мъха. Пред очите й се открива част от лице — око, буза и ухо.

Кой ли е живял тук след Детонациите? Някой художник? Може би платната са свършили и е започнал да рисува по стените.

Преша грабва гъбата за чинии и започва лекичко да трие мъха, като внимава да не повреди цветовете отдолу. Лицата изникват едно по едно — все на момичета — сякаш са били под ключ. Призрачните момичета. Реката е широка, течението зове, извива се, зове. Кой от този свят ще ги избави?

Дали художникът не е искал да задържи онези изгубени души? Преша си спомня как нещо я изтласкваше към повърхността — онези малки ръце на гърба й. Истински или не, беше ги усетила. Нагазват във водата, която ще ги изцери, раните ще заличи и изцери. Смъртта всяко петънце от кожата им ще изтрие и тя ще заблести.

Преша знае какво е да си под водата и сега сякаш самата тя ги извежда една по една на повърхността. Открива се още една уста, отворена, като че от нея се лее песен.

Маршируват слепешката с песен жална,

гласове печални, песен жална.

Слушаме смирено, докато ушите ни не почнат да звънтят, ушите ни пищят, ушите ни звънтят. Синьо око, присвито от болка. А после и закръглена буза.

Светец им трябва и спасител,

спасител и светец, спасител и светец.

На този бряг ще дебнат и ще се скитат вечно,

ще дебнат и ще се скитат вечно.

Едно тъжно око с тревожно извита вежда. Присвити устни, сякаш да изрекат дума.

Брадуел диша пресекливо, но й се струва, че това е дъхът на момичетата. Те вдишват Уил; издишват Ъкс. Той е техният убиец. Той е отнел живота им. Стените са изпълнени с ликовете им. Стаята е изпълнена с дъха им.

Уил.

Ъкс.

Уил.

Ъкс.

Преша се обръща и зърва Финън в краката си. Уолронд бе предупредил да не забравят, че той познава ума на Уилъкс. За да разбере тайната, трябва първо да разбере човека. А за да разбере човека, масовия убиец — отнел живота на тези момичета и на повечето хора по света — тя трябва да проникне в ума му.

Уил.

Ъкс.

Трябва да мисли с неговите мисли, да върви с неговите стъпки, да диша с неговия дъх.

— Уил — шепнат момичетата в хор — ъкс.

Лайда

Девет

Леглото й е деветото отдясно. Мястото е ново, стаята също — но временно, разбира се, тъй като майките са в непрекъснато движение. Само нейният номер е постоянен. На следващото място, където отидат, пак ще е девети номер, дори да става дума само за дървени скари на пода или за тела в някоя мръсна къща. В краен случай гробове.

Но защо номер девет? Щом я намериха, майките й предоставиха това легло, което бе принадлежало на майка, загинала в неотдавнашното сражение. На Лайда й се струва жестоко да заеме мястото й. Трудно й е да лежи тук; в леглото тупти нечие сърце… чуждо сърце. Но няма избор. Майките вярват в реда.

Нощ е. В стаята е тъмно. Някои деца още се мятат в постелята, опитвайки се да заспят. Чува ги, че молят за вода, а майките мънкат под нос и шептят вечерните си молитви. Като заклинание, което й помага да заспи.

Но не и тази нощ. Току-що са й казали, че най-сетне й разрешават да се срещне с Илиа. Откакто се върна, искаше да я види всеки ден, но й съобщиха, че е под карантина, тъй като е доста зле. Накрая обаче откликнаха на молбите й. Илиа е на предела на силите си.

— Обвивката на душата й е износена — казва Майка Хестра. — Часът й скоро ще удари.

Лайда отпуска глава на възглавницата. До нея е Фридъл. Дадоха й го, когато пристигна. Сега трябва да се грижи за него вместо Преша. Крилцата му проскърцват, но въпреки това все още лети бързо. Тя го погалва по главицата.

Като малка имаше плюшена калинка, с която спеше. Трябваше сама да се приготвя за лягане. Майка й се придържаше към възпитателен метод, който учеше родителите да не отиват при децата си, ако нощем ги повикат. А сега за нея се грижат толкова много майки. Чувства се в безопасност. Спечелила си е мястото тук с усилна работа. Мускулите й горят от умора. Учи се да мята стрели — занимание, при което най-важно е движението на китката. Упражнява се да изкормва пясъчни създания и зверове, да мъкне пръст от наскоро изкопана дупка, да изравя корени и да бели кората им.

През цялото това време се опитва да не мисли за Партридж. Майките са й внушили, че мъжете са слабост. Те предават любовта ти. Партридж не е чудовище. Той не е от онези мъже, които майките мразят. Но се бои, че колкото повече й липсва — лицето му, кожата, начина, по който я гледа — и колкото повече се надява, че ще го види отново, толкова повече ще загуби.

Вратата се отваря и в стаята нахлува светлина. Майка Хестра прошепва името й.

Лайда потупва набързо Фридъл и се втурва към вратата.

— Време е — казва Майка Хестра и я отвежда в малка стая в дъното на коридора. Лайда трябва да разкаже на Илиа за черната кутия — семето на истината.

Илиа изглежда изпита и бледа. Лицето й е открито, осеяно със следи от изгаряния и белези от Детонациите и от посегателствата на Ингършип. Може би най-сетне се е примирила с обезобразените си черти или просто е прекалено изтощена, за да ги крие. Лайда сяда на стола до леглото й. Илиа е втренчила поглед в тавана. Лайда взима ръката й в своята и прошепва името й. Илиа не отговаря.

— Семето на истината — започва Лайда — се намира в добри ръце. Пази се от хора, които знаят какво да правят с него. Добри хора.

Илиа не помръдва. Дали изобщо я чува?

— Илиа — прошепва Лайда. — Истината е в добри ръце. Ти изпълни своя дълг. — Боже! Нима й разрешава да умре? Лайда е научена да се бори със смъртта. Един ден баща й се разболя; а на следващия вече го нямаше — бяха го изолирани. Не й позволиха да се сбогува с него. Накрая им съобщиха, че е мъртъв. Но от майките знаеше, че смъртта е част от живота.

Лайда вдига поглед към Майка Хестра.

— Отдавна ли е в това състояние?

— Тя е между живота и смъртта.

— Илиа — продумва Лайда отново. — Знам какво имаше предвид, като каза, че изкуството ти липсва. Знам, че говореше за Арт Уолронд.

Клепачите на Илиа потрепват. Тя обръща глава и се втренчва в Лайда.

— Семето наистина е живо. То е съхранено. Изпълнила си онова, което е поискал от теб.

— Арт — прошепва тя. — Видях го. Той е там и ме чака.

Очите на Лайда се наливат със сълзи.

— Можеш да отидеш при него — прошепва тя. — Вече всичко е наред.

Илиа я поглежда отново. Докосва лицето й.

— Ако имах дъщеря… — тя слага ръка на сърцето си и затваря очи.

— Илиа — прошепва Лайда. — Илиа! — Направи нещо? — казва на Майка Хестра. Мисля, че тя…

— Отива си — отвръща спокойно майката. — Вече ти казах. Тя си отива и това е нормално.

Лайда се взира в гърдите на Илиа. Но те не помръдват.

— Отиде си.

— Да.

Майка Хестра я хваща за ръка и казва:

— Да тръгваме. Ние ще се погрижим за тялото й.

— Остави ме да поседя до нея.

— Добре — отвръща Майка Хестра.

Лайда затваря очи и изрича молитвата, която преди време шепнеше на плюшената калинка и в която се говори за радостта от зората.

После се връща в легло номер девет. Поглежда Фридъл и другите хора, които спят дълбоко. Иска й се да им каже: Един човек умря. Току-що един човек ни напусна завинаги. Но няма смисъл да ги буди. Това е естествено. Смъртта е част от живота.

Ляга и се опитва да заспи, но мислите не й дават мира. Представя си как Илиа и Арт Уолронд се събират на място, което прилича на рай. Възможно ли е това? Спомня си Партридж. Къде ли е сега? Дали е в безопасност? Дали мисли за нея?

Ти се сбогува, но аз не. Защото един ден пак ще се намерим. Сигурен съм в това.

Той се бе върнал към предишния им живот — с правила и строг ред, с хавлиени кърпи, колосани ризи и прясна боя. Хората разчитат на него. Куполът променя хората — но не само с кодиране и лекарства, а и с душния въздух, който дишат. В Купола тя приемаше това, което й се казваше. Боеше се най-вече да не разочарова хората. Можеше, стига да бе търсила, да открие истината. Ала беше приела — с лекота, готовност и радост — че хората отвън са безчовечни. Не презира старата си същност, а се страхува от нея. Животът в плен бе удобен и щеше да си го живее, ако имаше избор. Ако й бяха казали, че един ден ще сподели съдбата на нещастниците отвън, щеше да съжали новото си аз. Но за свой късмет сега е навън.

Щом се уверява, че всички са заспали, дори и Фридъл, тя изважда музикалната кутия, която Партридж й подари. Навива я и повдига капака. Няколко ноти се отронват. Дали Илиа и Арт чуват мелодията? Къде отива душата след смъртта?

Лайда прибира музикалната кутия под възглавницата си.

Нима е възможно Партридж да запомни външния свят — странната представа за него — след като вече е в Купола?

Тя ще бъде заличена. Не се съмнява в това. Куполът няма да позволи да съществува.

Веднъж вече го остави да си тръгне. Но с всеки изминал ден сякаш го оставя отново и отново.

Свива юмруци. Дали ще ме намери отново? Но после си казва: „Не. Не може да искаш това. Остави го намира.“

Разтваря ръце, разперила широко пръсти.

Преша

Камъни

Преша оглежда бележките си. Проблемът е очевиден. Уилъкс е бил луд. Не само, когато е взривил планетата, но и преди това. В единия край на една страница пишеше: Добрият стар Бък и Колинс — вероятно негови приятели. Останалата част от листа бе изпълнена с преплетени змии. На друга страница имаше само цифри: 20.62, 42.03, NQ4, както и думи: Аз съм изкован от огън. Възроден сред пламъци. Какво ли значи това? Изглежда, е имал слабост към поезията. Една строфа, върху която явно е работел, се появява няколко пъти с различни поправки:

Всеки ден полита тя към купола небесен

и докосва с края на крилото си могилата свещена.

Признал ти бих това, но ням оставам, безсловесен,

защото красотата ти е дарба съкровена.

Беше начертал стрелка от „Признал ти бих това, но ням оставам, безсловесен“ до друг стих встрани: „Написана е истината във ефира ясен.“ Следваше списък на думи, които се римуват със свещена, блажена, променена, изморена, наранена — и с небесен — чудесен, тесен, ефикасен, прекрасен. „Романтик“ — ето как го бе определил Уолронд. За кого бяха написани стиховете? За майката на Преша? От мисълта за това й прилошава.

Иска й се да попадне на формули, записки за клетките, дегенерацията, възстановяването, нанобиологията… Вместо това се натъква на страници, запълнени със съзвездия, птици, завъртулки, стесняващи се спирали.

Втренчва поглед в играта на светлината, отразяваща се в корпуса на Финън. Чувства се толкова самотна. Плъзва поглед по рамото на Брадуел, което се издига и спуска с всеки негов дъх, по челюстта и овала на лицето му. Откакто изрече името й, той сяда в леглото, храни се и прави по няколко крачки, опрял ръка на стената — докосвайки лицата на призрачните момичета, които, изглежда не забелязва. Взира се в Преша, сякаш тя е някъде далече. Понякога прошепва името й или казва: „Благодаря ти.“ В тези моменти Преша има чувството, че земята под краката й се продънва. Сякаш пропада все по-надолу и по-надолу. И все пак през повечето време спи и тогава тя се връща към един и същи въпрос: как е успял Уолронд да проникне в ума на Уилъкс? Стаята се завърта около нея, а призрачните момичета сякаш я изпиват с пронизващи погледи.

— Ами ако в това няма смисъл?

Тя знае отговора. Призрачните момичета ще я преследват. Никога няма да я оставят на мира. На този бряг ще дебнат и ще се скитат вечно, ще дебнат и ще се скитат вечно.

Тя казва на Финън:

— Обърни страницата — и в конуса от светлина изниква нова страница от бележника на Уилъкс. Отново птичи нокти.

Но този път в полето се вижда дума: „Бриджит“. Второто й име. Еми Бриджит Иманака. Уилъкс не я е кръстил. Та той е научил за съществуването й години, след като е била родена, така че защо ще отбелязва второто й име — повече от десетилетие, преди тя да се появи на бял свят? Усеща, че се изчервява от гняв.

Приема го лично, сякаш я предизвиква. Какво иска от нея?

Тя става и се обръща на Брадуел, който продължава да спи непробудно:

— Добре, да си припомним всичко отначало. — Посочва десния край на масата. — Става дума за седморката, как е била създадена и какво е означавала за Уилъкс. Всеки неин член е силен в определена област. След бележките за Уилъкс записките за родителите й са най-подробни. Може би трябва да се засрами, че пропилява толкова време заради тях. Но иначе не би могла. Преша обожава усмивката на баща си. Открива собственото си лице в неговото. Очарована е от него. Дори от най-обикновените му жестове — например начина, по който подава на някого нещо, което е изпуснал. Все отнякъде трябва да започне — защо не от баща си, от онази част от същността си, която е изгубена?

— На този камък — продължава тя — съм записала всички препратки към лебеда; десният край на дъската е отделена за числата; Уилъкс е предпочитал определени числа. А на този камък е цялата информация за куполите, каквито и да са те. — Младият Елъри Уилъкс е бил обсебен от куполите.

Отива до масата и се опира на плота. Слага главата на куклата върху бележките за Лев Новиков. Дори да не проникне в мозъка на Елъри Уилъкс, ще опита с Лев Новиков — първата жертва на Уилъкс. Спомня си филма, в който младежът държеше майка й за ръка.

Оглежда стаята, взирайки се в очите на призрачните момичета. Винаги се спира пред едно от тях — нещо в лицето й, искрица в погледа й напомня за Фандра, единствената приятелка от детството й. Фандра и брат й Горс избягаха, преди да бъдат заловени от ОСР. Фандра бе с дълга до раменете златиста коса, сини очи и безформена лява ръка. Понякога, когато се смееше, имаше навика да пръхти и Преша се заливаше от смях. Неотдавна Преша случайно срещна Горс, когато отиде на първата тайна сбирка на Брадуел, посветена на История на сенките, и бе поразена от факта, че е жив. Разпита го за Фандра, но той отвърна лаконично, че нея я няма.

И въпреки че призрачното момиче няма златисти коси, Преша усеща, че Фандра е част от всичко това.

— Фандра — прошепва тя, — какво да правя?

Знае добре какво би направила приятелката й — никога не би се отказала.

Трябва й нов камък — само за думата „Бриджит“.

— Ей сега се връщам — подхвърля на Брадуел и затваря вратата след себе си.

Не може да се отърси от думите на Уилъкс — Аз съм изкован от огън. Възроден сред пламъци — и от змиите — винаги две по две, преплетени в спирала.

— Лев Новиков — казва си тя, навеждайки се, за да мине под клоните. Взима един камък. Какво пишеше в статията за смъртта му? Уилъкс се е опитал да го спаси по време на учение. Младият тогава Уолронд бе казал, че това е тъжен ден. А по думите на един офицер тогава Лев плува за първи път за сезона след скорошно възстановяване от някакво заболяване.

Преша забелязва голям объл камък. Вдига го с две ръце до гърдите си. Припомня си изражението на Уилъкс, докато Лев и майка й се държат за ръце. Дали Уилъкс не я е харесвал? Може да е ревнувал…

В съзнанието й изплува споменът за случая в реката — как едва не се удави в студените мрачни води, как ръцете, сигурна е, че бяха ръце, я изтласкаха нагоре. Представя си Лев Новиков — Уилъкс го е натискал надолу. Ако гледаш отгоре, не можеш да си сигурен дали човек се опитва да спаси някого, или да го удави. И щом като Уолронд е имал високо мнение за Уилъкс, той би очаквал най-доброто от него. Лев е бил болен и е било лесно да повярва, че младежът се дави, че спасяването му е обречено на неуспех. Уилъкс не е имал мотив. Лев е бил негов приятел.

Тя бързо се връща в къщата. Брадуел е неспокоен. Птиците на гърба му пърхат с криле. Тя оставя камъка на масата.

— Финън, покажи ми съобщението на Уолронд — това, което е оставил за седморката.

Финън се включва и Арт Уолронд се появява отново, рус и широкоплещест.

— Превърти напред — казва Преша. Образът се забързва. — Спри.

Арт притиска пръсти към устата си, скръства ръце и казва:

— Хората не решават просто ей така да се превърнат в масови убийци. Пътят, който води до унищожението, е дълъг, и Елъри го е извървял. Всъщност още върви по този път. Но започна от нулата. Аз бях там от самото начало. Трябваше да го спра още тогава. Сега вече го осъзнавам. Въпросът е, че той уби единствения човек, който можеше да го спаси. В това е иронията.

Уилъкс уби единствения човек, който можеше да го спаси. Лев Новиков. Да не би формулата да е била у него?

— Искам отново да погледна медицинските картони — казва тя на Финън. — Лев Новиков. — В светещия конус се появява папката на Лев. Тя прочита бележката на лекаря.

… Тремор на крайниците. Лека парализа на главата. Влошен слух. Намаляване на зрението от 20/20 на 50/120…

Преша разпознава симптомите. Ускорена клетъчна дегенерация. Майка й бе споменала, че Уилъкс е започнал съвсем млад да приема мозъчни стимуланти. Може би това е била една от задачите на международния клон на „Най-добрите от най-добрите“ — кампания в глобален мащаб, която е имала за цел да направи най-добрите умове още по-добри. В случай че Новиков и Уилъкс са започнали заедно да приемат мозъчни стимуланти, при нито един от двамата дълго не са се наблюдавали неблагоприятни ефекти. При Уилда е налице треперене, защото тялото й е прекалено незряло за толкова високи дози. А Уилъкс напоследък е започнал да трепери заради натрупването на стимуланти в организма му през годините. Вероятно при Новиков е имало важни медицински предпоставки, за да се повлияе толкова зле от стимулантите, или просто е приемал по-големи дози от Уилъкс, по-големи от всеки друг…

Уилъкс уби единствения човек, който можеше да го спаси.

Преша започва отначало. Новиков е имал ускорена клетъчна дегенерация, сочат медицинските доклади, а после нищо. Състоянието му изведнъж се подобрява. Вероятно Новиков е знаел, че стимулантите ще имат странични ефекти. Може сам да е предизвикал ускорена клетъчна дегенерация, защото е разполагал със средство, с което да обърне хода на заболяването, и е искал да го изпробва. Очевидно е успял, защото е започнал да се оправя. И това е било първото му плуване за сезона.

— Записките на Новиков — казва тя на Финън. — Искам всичко, което Уолронд е успял да събере — всичките му бележки, написани със собствения му почерк.

На екрана излиза един-единствен резултат: „Записки на Лев Новиков“.

— Отвори файла — казва тя.

Оказва се празен.

Защо тогава Уолронд е създал файл за записките на Новиков?

Освен ако това не е послание, че записките са съществували, но впоследствие са изчезнали.

— Покажи отново съобщението на Уолронд — нарежда Преша на Финън.

Черната кутия просветва и показва лицето на Уолронд. След като изрича встъпителните си думи, очите му се навлажняват.

— Не всичко е съвсем ясно. Не можех да рискувам с нещо толкова просто. Ако в търсенето стигнете до засечка и не можете да продължите, не забравяйте, че познавах ума на Уилъкс като всеки от вас. След като обмислих внимателно бележките си, се наложи да надникна и в бъдещето.

— Наложи се да надникна в бъдещето. Но защо? — Оглежда пръснатите записки.

— За мен тази кутия не бе достатъчно сигурна. Не можех да скрия всичко тук. Не се съмнявам, че познавате добре ума на Уилъкс — та това бе делото на живота ни, прав ли съм? Да предвидим следващия му ход. Е, ако се замислите за ума му, за логиката на мисълта му, ще разберете решенията, които взех. А щом приключите, ще осъзнаете, че всъщност кутията не е никаква кутия. Тя е ключ. Запомнете това. Кутията е ключ, а времето е от съществено значение.

— Спри — казва Преша.

Образът замръзва. Спомня си как Брадуел постави под съмнение твърдението на Уолронд. Времето е било от значение, когато все още е имало надежда, че Уилъкс може да бъде спрян. Не и сега. В това няма никаква логика. Освен това Уолронд се е страхувал да остави формулата в кутията. Файлът е жокер. Той подсказва, че тя съществува и че Уолронд вероятно я е скрил някъде.

— Къде? — Тя присяда на леглото. Изведнъж я хваща яд на Брадуел, въпреки че не е нито честно, нито логично. Нуждае се от помощта му. Поема дълбоко въздух. — Превърти записа.

Уолронд изчезва за миг от екрана, след която се появява отново и казва:

— Усещам, че са наблизо. Времето ни изтича. Ако слушате това, значи, всичките ни усилия са завършили с провал. — От гърлото му се изтръгва нещо средно между смях и ридание, след което добавя: — В края на краищата Уилъкс е романтик, не мислите ли? Иска славната му история да издържи на времето. Надявам се все някой да чуе това и да сложи край на историята му. Обещайте ми.

— Спри — казва Преша. Образът замръзва. Малката вила притихва. Навън е излязъл студен вятър. Клонка бръшлян потропва по прозореца. Би трябвало да каже на Финън да изключи конуса, ала допълнителната светлина й харесва. Мръква се. Главата й ще се пръсне.

Птиците на Брадуел помръдват под ризата му. Тя повдига крайчеца й, за да провери дали са добре, и зърва широкия му мускулест гръб. Кожата му все още е силно зачервена. Птиците изглеждат по-добре. Очите им блестят. Погалва ги по перата. Видът им е прекрасен — почти царствен. Тя се замисля: „Какво ли е да си свързан с нещо живо и винаги да усещаш с плътта си три туптящи сърца?“

Преша ги покрива отново, надявайки се да заспят. Тя също е изморена.

Брадуел се обръща. Иска й се да е до него, на топло. През цялото време спи на дървена скара на пода, където е студено. Ледът е образувал цветя по прозорците. Не желае да спи сама на пода. Иска да е в безопасност и да не мисли какво се спотайва в овощната градина, нито да си представя как Уилъкс дави Лев Новиков. Не иска да се пита какво търси второто й име в полето на Уилъксовия бележник.

Накрая ляга до Брадуел, мушва се под одеялото, повдига тежката му ръка и я слага на рамото си.

Усеща топлия му дъх.

Верни приятели. Ето какви са те — приятели — така че не прави нищо лошо. Ако между тях имаше нещо повече, не би си позволила да легне до него. Харесва й да усеща топлия му дъх на шията си.

В този миг долавя гласа му:

— Май се възползваш от състоянието ми.

Тя скача от леглото.

— Брадуел.

Очите му са ясни.

— Не съм във форма — усмихва се той. — Не бива да се възползваш от човек в такова състояние.

— Беше ми студено! — отвръща Преша и се обгръща с ръце. — Това е всичко.

— Така ли? — Очите му блестят.

— Ти си в съзнание. Наистина си в съзнание — казва тя.

— Може да се каже — кима той.

— Радвам се. — Казва го искрено. Чувства се замаяна от щастие. — Наистина се върна!

— Но аз не съм заминавал.

— Спаси живота ми там, навън — казва тя.

— А ти спаси моя тук, вътре.

Партридж

Топлина

Партридж се събужда, устата му е пресъхнала и му е топло. Отваря очи и вижда бял балдахин, потрепващ от лекия ветрец. Слънчевата светлина, проникваща през прозореца, огрява одеялото му. Вдига лявата си ръка — струва му се, че е натъртена чак до костта — и я отпуска върху слънчевото петно.

Усеща топлината. Нима е възможно? Къде се намира?

До ноздрите му стига мирис на готвено — нещо тлъсто и пържено. Може би бекон. Не е вдъхвал този мирис от дете, но има неща, които не се забравят, и беконът е едно от тях.

Балдахинът е прикрепен към голямото дъбово легло, на което лежи. Понечва да се подпре на лакти, но главата пулсира. Сякаш се е потопил във вода. Вратата в другия край на стаята отвежда в баня, облицована с бледосини плочки.

До него има пухена възглавница. Удря я лекичко и юмрукът му потъва в меката перушина. Пухена възглавница? Изглежда прекалено истинска, за да е сън.

Пита се дали не е в рая. А ако е така, дали Лайда го чака тук? Това може да е спалнята им — с висок гардероб, масичка, лампа и истинско легло. На тавана е монтиран вентилатор с широки перки от плетена ракита, които раздвижват въздуха.

Поглежда през прозореца — отворен и незащитен от мрежа. Прозорците в Купола са бутафорни. Те изобщо не се отварят; температурата навън е същата като вътре — освен през зимата, когато външната температура се намалява с десет градуса, за да се създаде усещане за промяна на сезонна.

През прозореца се вижда лазурносин океан. Малки вълнички пълзят по златистия пясък. Навън няма никого, освен един старец с метален детектор. В детството си бе виждал такива хора на плажа. Носеха къси черни чорапи и яки гумени обувки. Плажът прилича на реклама за ваканция на Карибите. Само дето отливката от фибростъкло е още на кутрето му. Маха я и вижда чуканчето на малкия си пръст — праснало е и е покрито със собствената му кожа.

Намира се в Купола.

Нещо претрива нежната кожа под брадичката му. Напипва странна яка, изработена от тънък, леко еластичен метал. На нея е закрепена кутийка около пет квадратни сантиметра, която вибрира от протичащото електричество. На повърхността й напипва прорез — може би ключалка.

Тук е затворник.

На вратата се почуква и за миг си задава въпроса дали не е Лайда. В крайна сметка всичко е възможно.

— Влез — казва той.

Вратата се отваря. И тя като леглото е пищно украсена. На прага се появява жена с розова пола и бяла блуза. На шията си носи колие от мъниста. Спомня си колиетата с мъниста на майките, покрити със собствената им кожа така, че приличаха на тумори.

Жената оставя поднос с храна на масичката до леглото. Бекон, яйца, чаша с портокалов сок. Има и препечена филийка, намазана, както му се струва, с масло и мед. Гладен е, макар да усеща слабост в стомаха.

Тя се надвесва свойски над него и слага хладна длан на челото му.

— Партридж — казва жената, — изглежда, вече си по-добре! — Усмихва се, сякаш й е било мъчно за него и той най-сетне се е завърнал.

В лицето й долавя нещо познато. Дали не я е виждал като малък на проявите, на които баща му произнасяше речи?

— Да. — Той преглъща и гърлото му се свива от болка. — Откъде се познаваме?

— Сигурна бях, че ще ме познаеш. Той се съмняваше, но аз му казах: „Почакай и ще видиш!“ — Накланя глава. — Партридж, с теб се знаем открай време. Въпреки че никога не сме се запознавали, не и официално. Аз съм Мими — представя се жената. — Грижа се за теб, откакто си тук. — Тя присяда на леглото. — Дъщеря ми също помагаше. В момента е на долния етаж и се упражнява на пианото.

Партридж няма никаква представа за какво му говори Мими. От устата й се изляха куп думи, но в момента е по-объркан отпреди.

— Къде се намирам?

Тя се усмихва.

— Къде искаш да бъдеш?

Той разтрива очи. Чувства се изморен.

— Искам да знам къде съм.

Мими поема с леки стъпки към вратата, като размахва грациозно ръце, а полата и се поклаща около прасците.

— Заслушай се — казва тя. — Една от сонатите на Бетовен. Чуваш ли я? — Долавя класическа мелодия. — От години ходи на уроци. Няма кой знае какъв слух, но е перфекционист. А това компенсира всичко останало, не мислиш ли?

Тъй като не е убеден, че това е вярно, той не отговаря.

— Къде е баща ми?

— На работа. Работи толкова много. Часове наред.

— Откъде го познаваш?

— Познавам го от години. За бога, Партридж, та аз те наблюдавах как растеш — отдалече, разбира се. С дъщеря ми живеехме, така да се каже, в периферията на твоя живот, нали разбираш какво имам предвид.

Не, нищичко не разбира. Трябва да се концентрира. Трябва да намери Арвин Уийд и Гласингс, които бяха в списъка от доверени хора на майка му.

— Нима не си усетил — продължава тя — майчинския взор, който те следваше навсякъде? Умолявах го да те доведе тук. Умолявах го непрекъснато. Ала той твърдеше, че ще да бъде катастрофално. Но ето че най-сетне си тук! — Мими се връща със ситни стъпки до леглото му и коленичи. Стиска в юмруци завивката, сякаш всеки миг ще заплаче.

Партридж се надига с голямо усилие и се обляга на таблата на леглото. Отначало вижда лицето й двойно. Но присвива очи и вижда, че лицето й е хубаво, макар и ъгловато, с неопределена възраст. Изглежда с десет години по-млада от родителите му и в същото време по-възрастна. Дали не се дължи на жестовете й? Или на начина на изразяване? Няма бръчки, дори сега, когато го гледа с подканваща усмивка. Кожата й е стегната.

Изведнъж му хрумва, че Мими е някак фамилиарна с него заради близостта си с баща му. Двете с дъщеря й са били в периферията на неговия живот. Тя е била майчинският взор, който е бдял над него — може би години?

— Госпожо? — Това ли е думата, която търси?

— Аз съм негова съпруга — отвръща Мими с широка усмивка.

— Какво?

— Всъщност сме младоженци, въпреки че сме заедно от години. Обичаме се. Надявам се, че ще можеш да го приемеш.

Партридж усеща, че му прилошава.

— Значи, след като е убил майка ми, просто се е оженил за теб? — Той изритва одеялото и чаршафите и усеща, че мускулите на краката му горят. Примъква се към другата страна на леглото и прехвърля крака на пода. — Сигурно е било награда за това, че главата й е гръмнала. Най-сетне свободен!

— Той не е убиец — отвръща спокойно Мими. — Не тълкуваш правилно фактите.

— Та той ме изтезаваше! Знаеше ли за това? Имам късмет, че съм жив. — Все още се чувства на косъм от смъртта, сякаш се е загнездила в тялото му.

— Можеше да имаш баща, който не се интересува от теб, който те е изоставил — като дъщеря ми. Но твоят баща ме прибра в момент, когато никой не ме искаше. Той ни спаси живота. — Мими продължава да се усмихва — усмивката й е измъчена, излъчва гробовна печал.

— Само че имам баща, който е масов убиец. — Напъва яката на врата си, която е прекалено стегната.

Тя поклаща глава и цъква с език. Дали не го порицава? Наистина ли се е вживяла в ролята на негова майка? Идва му да я фрасне.

— Твърде дълго си бил навън — казва тя. — Надявахме се да се вразумиш. — Тя става и изтупва полата си. — Няма да кажа на баща ти какви неща си наговорил. Това само ще го разстрои и ще ти навлече неприятности. — Пристъпва към прозореца. Партридж я презира, но в същото време си дава сметка, че колкото й да е сбъркана, най-вероятно вината за това е на баща му.

Мими поглежда през прозореца. Старецът е още на плажа и върви в същата посока, размахвайки металния детектор.

— Гледай сега — казва тя, навежда се навън и извисява глас: — Здравейте! Как сте тази сутрин?

Старецът спира, сваля малкото кепе от главата си и й махва.

— Отначало се правеше, че не ме чува — обяснява тя. — Но после разказах на баща ти колко много ни разстройва това, мен и дъщеря ми Айралийн, и той се погрижи. Споменах само веднъж и след няколко дни този глупав старец започна да ми маха. Всъщност го мразя. Но важното е, че сега спира и маха. Така е по-добре, нали? — Мими го плаши. Тя прелива от любов, огорчение и ярост — променяйки чувствата си за секунди. — Трябва да знаеш, че съм тук по собствено желание. Никой не ме е карал насила, но помолих баща ти и той ми разреши, тъй като за мен беше важно да се запозная с теб. Надявам се, че не си губя времето. Мразя да губя истинско време.

Партридж не се стърпява да каже нещо остроумно:

— А обичаш ли да губиш фалшиво време?

— Имаш предвид времето в хибернация?

— Да, точно така — свива рамене той.

— Разполагам с достатъчно такива моменти. Но това време няма как да бъде изгубено, нали? Предполагам, че ти звучи прекалено философски, за да разбереш…

— Опитай.

— По дефиниция времето в хибернация не е изгубено. То съществува паралелно с общоприетата представа за времето. Така че не може да бъде изгубено, нали?

— Така изглежда.

Тя се усмихва и поема към вратата.

Спомня си как Преша е била отровена във фермерската къща.

— Нали няма да ми стане зле от храната?

— Да не си полудял?

— Не знам. Ами ти?

— Не бъди груб.

— Знаеш ли кое е грубо? Да поставиш електрическа яка на човек, към когото уж изпитваш майчински чувства. Докъде мога да отида, за да не бъда изпържен?

— На твое място не бих се отдалечавала. Това е за твоя защита.

— Е, щом е така, благодаря. Сърдечни благодарности.

— Надявам се закуската да ти хареса. На твое място, Партридж, щях да съм благодарна за всичко. Дори за най-дребните жестове. — Прозвучава като предупреждение. Тя му намига, след което кимва и излиза навън, оставяй вратата открехната, за да се чува сонатата, изпълнявана от дъщеря й Айралийн.

Партридж се отпуска в леглото с натежали като олово ръце и крака. Затваря очи и слуша музиката, но не може да прецени дали някой свири на живо, или е на запис. Дали Айралийн съществува? Дали тук изобщо има пиано?

Ел Капитан

Шевове

Повечето операции са далеч по-сложни от задачата на Хелмут да измъкне краката на паяка с джобното си ножче. Ел Капитан бе извадил късмет, че паякът робот бе заседнал в месестата част на прасеца му, вместо да се вклини навътре, разцепвайки костта. Но най-вече защото се бе отървал само с един паяк — при положение че рекордът е трийсет в едно-единствено тяло. След по-малко от месец на грижите му разчитат вече стотици хора.

В крайна сметка успяват да намерят начин да упояват хората преди операция. Внимателно изучават въздействието на куршумите с успокоително на Финън, както и информацията, която Ел Капитан бе събрал през годините за различните растения, намерени в гората и тествани върху новобранците.

Хелмут инжектира серум в кръвта на пациентите и асистира по време на операция. Щом Ел Капитан поиска спирт, тампони, пинсети, скалпел, игли или фини чисти конци, Хелмут му ги подава. За първи път през живота си работят като един човек с четири ръце. Един от войниците дезинфекцира инструментите със спирт и стои наблизо, в случай че пациентът дойде в съзнание, и тогава се налага всички да го държат, докато не бъде поставена втора инжекция.

Хелмут е запленен от операциите. Навежда се толкова ниско над рамото на брат си, че понякога се налага той да му каже да се отдръпне:

— Спри да дишаш в лицето ми.

— Спри да дишаш — повтаря Хелмут.

На Ел Капитан му прилошава от миризмата на кръвта. Приключва набързо с пациента.

— Трябва да проверя дали са изчезнали още деца — казва на войника. Дванайсет отвлечени деца са върнати, без да броим Уилда, а се носят и слухове за още едно, намерено в ранните часове на деня в изоставена барака на границата с руините.

Щом излизат от палатката, Хелмут потръпва от мразовития въздух. Ел Капитан прехвърля пушката на гърдите си и се отправя към пазара. Наоколо цари обичайното суетене и блъскане, виждат се амбулантни търговци, предлагащи стоката си — месо или странни на вид зеленчуци (но дали стават за ядене?). Минава покрай няколко бензинови варела, около които са се скупчили хора, за да сгреят ръцете си на огъня. Навред го сподирят погледи. Някои само кимат вместо поздрав.

От Специалните сили в града няма и помен. Може би нямат повече работа тук, след като Партридж е в Купола. Въпреки това Ел Капитан е виждал неколцина из горите и се надява някой ден да срещне Хейстингс. Партридж бе казал, че може да му има доверие. Ел Капитан дори бе обмислял идеята да заложи капан за Хейстингс. Но как, по дяволите, се залавя войник от Специалните сили? Капанът за мечки няма да го задържи задълго.

Ел Капитан вижда едно момченце, което раздава листовки: „Душата ти достойна ли е за пречистване? Бъди готов!“

— Какво е това? — пита той.

На лицето си детето има метална шина.

— Куполът е всеопрощаващ и всезнаещ.

— Не е вярно. Куполът взривяваше хора. Нима си пропуснал тази подробност?

Момчето свива рамене и продължава да раздава листовки на минаващите хора.

— Какво искаш? Да дрънкаш само думите, които са програмирали в главата ти? Да бъдеш заразен с тяхното пречистване, което накрая ще те унищожи отвътре?

— Чистотата има цена! Те са мъченици в очите на нашите пазители!

— Добре са ти промили мозъка.

Момчето го поглежда, озарено от надежда.

— Вече не взимат само деца. Дори ти имаш шанс!

— Как така не взимат само деца?

— Ами да. Взели са майка и дъщеря. Баща и син. Винаги членове на едно и също семейство. Вече станаха три двойки. И всичките са отведени, окъпани в слънчева светлина.

— Посред бял ден?

— Ние палим високи клади, като се надяваме и се молим да бъдем избрани.

— Шегуваш ли се? Нареждате се на опашка и чакате Специалните сили да ви отведат? Просто ей така? — Той изръмжава: — Проклятие!

— Проклятие! — изругава и Хелмут.

Ел Капитан измъква листовките от ръцете на момчето.

— Откъде ги взе?

— Куполът имаше син — отвръща момчето. — Той дойде в нашите земи. Превърна се в наш спасител. Но Купола си го поиска обратно. Отначало ни държаха като заложници, но щом той се завърна в Купола — рамо до рамо с праведния си баща — те се смилиха над нас и ни пуснаха.

— Ясно, ясно. Каква идилия! — Ел Капитан е твърде добре запознат с библейските истории, за да схване приликите. — Значи, децата не им стигат? И сега посягат на цели семейства. Върнали ли са някои от тях?

— Само двама души — отвръща момчето. — Останалите са в рая! — изрича с блеснали очи.

— Ами тези хора? Как се чувстват? И те ли са програмирани да декламират лозунги за Купола?

— Те са мъртви. Бяха недостойни. Сега се пише ново евангелие. И то ще стане част от словото. Ще имаме съвсем нови пророци.

— Много хубаво — казва Ел Капитан. — Къде са телата?

— На кладата — отвръща момчето. — Принесохме ги в жертва и сега пепелта им се носи с вятъра.

— Как бяха убити?

— Една сутрин ги заварихме при кладата. Бяха съвършени. Както Бог ги е създал. С изключение на белезите, описващи кръг на главите им — като корона от тръни.

— Белези ли? Какви белези?

— Равномерни — отвръща момчето. — С хубави шевове. Нали знаеш, че Господ е направил дрехи за Адам и Ева в райската градина? Божият шивач.

— Да, божият шивач живее в Купола. Това обяснява всичко!

— Обяснява всичко! — повтаря Хелмут.

— Къде са Маргит и сляпата й приятелка? Живи ли са?

Момчето кима утвърдително.

— Маргит още ли има паяк в ръката?

— Да, той е дар от Бога.

— Кажи й, че този божи дар скоро ще се инфектира.

С тези думи Ел Капитан си тръгва, пробивайки си път сред тълпата, а момчето извиква след него:

— Когато дойдат за мен, ще бъда готов? Вътрешно чист. Ами ти? Това е въпросът? Ти ще бъдеш ли готов?

Ел Капитан се добира бързо до палатката. Повдига платнището и го пуска след себе си.

— Стига за днес. Останалите ги отпрати.

Ел Капитан взима торбата с успокоителните.

— Стягаме си багажа. — Забелязва купа безжизнени паяци роботи — някои цели, но повечето на части. Взима един. Усеща, че е тежък и компактен, като граната.

— Събери тези части. Опаковай и тях — казва на войника.

— Но защо, сър? — учудва се войникът.

— Метал и експлозиви — отвръща той. — От тях ще излезе чуден подарък.

Ел Капитан

Свободен

Докато пикапът пърпори бавно нагоре, Ел Капитан превключва на по-ниска предавка. Хелмут си подсвирква зад гърба му.

Войникът, който му асистираше по време на операциите, се вози отзад. Пътуват към наблюдателния пост. Навън се смрачава. Ел Капитан се оглежда за глигани и за онези проклети сови. Не съжалява, задето е светил маслото на толкова много птици — а само, че не стават за ядене. За разлика от глигана. Имаше превъзходно бяло месо, което бе сготвено и изядено.

През прозореца зърва движение, ниско до земята. Може да е глиган с извити бивни. Би било хубаво да се снабди с още глиганско месо. Хелмут се раздвижва на гърба му.

— Забеляза ли нещо? — пита Ел Капитан.

— Забеляза ли нещо — отвръща Хелмут.

Ел Капитан спира колата.

— Какво беше? — Той се навежда, за да погледне през прозореца на мястото до шофьора. Само че Хелмут се обръща на другата страна и надава вик.

Ел Капитан извива глава към отсрещния прозорец и вижда продълговатото лице и мускулестия торс на Хейстингс. Той се дръпва от пикапа, а оръжието му изглежда толкова лъскаво, сякаш е мокро. Ел Капитан поема въздух. Хейстингс!

— Спокойно, Хелмут. Всичко е наред. — После се обръща към войника в задната част на пикапа: — Не излизай, разбра ли? Не мърдай оттук. Сега се връщам.

Ел Капитан стиска дръжката на вратата с надеждата, че Хейстингс не е бил препрограмиран да го убие, след което излиза от колата с вдигнати ръце. Остава на разстояние, в случай че Хейстингс има имплантирана бомба в главата.

— С какво мога да ти помогна? — казва Ел Капитан.

Гърдите на Хейстингс се издигат и спускат тежко и учестено. Той започва да крачи насам-натам пред Ел Капитан. Хелмут се е свил възможно най-ниско, скривайки се зад гърба на брат си.

— Какво искаш? — пита отново Ел Капитан.

Хейстингс се приближава. Накрая се надвесва над Ел Капитан, втренчил поглед в него. Ел Капитан чува щракване. Острието на ножа, монтиран в ботуша на Хейстингс, изскача навън.

— Спокойно — изрича Ел Капитан.

— Спокойно — прошепва Хелмут.

Хейстингс отстъпва назад и забивайки острието в пръстта, започва да пише.

Освободи ме.

Отначало Ел Капитан не казва нищо. Опитва се да осмисли случилото се. Какво точно иска от него Хейстингс? Как може някой да го освободи? Та той принадлежи на Купола. Той е тяхно творение.

Хейстингс се приближава до един камък.

— Почакай — казва Ел Капитан. Дали наистина не може да го освободи? През последните няколко седмици двамата с Хелмут бяха работили като хирурзи. Ако успеят да му поставят упойка и да отстранят имплантираните в него бръмбари, той ще бъде свободен и извънредно полезен. Хейстингс го гледа умоляващо. Ел Капитан познава този поглед — „отърви ме от нещастието ми“. За последен път го бе доловил, когато беше в гората с Преша. Тогава застреля едно момче, хванало се в капан. Само че той не моли да го убие, нали?

Хейстингс изтласква тежкия камък към Ел Капитан, а после се обръща и коленичи. Навежда глава и разтваря широко ръце.

Ел Капитан отваря задната врата на пикапа.

— Подай ми онази раница. — Войникът му дава успокоителните. Ел Капитан се връща при Хейстингс, който продължава да стои на колене.

Докосва масивното рамо на войника и го стисва. Хейстингс се напряга — очаквайки удар в тила? Ел Капитан забелязва пулсиращата югуларна вена, забива иглата под кожата и инжектира упойката в кръвоносната му система, след което изважда иглата. Тогава вижда как Хейстингс се навежда и обхваща тялото си с ръка. Поглежда Ел Капитан с насълзени очи. Отначало изглежда объркан, но после на лицето му се изписва странно облекчение. Усмихва се едва забележимо. Когато лакътят му поддава, се отпуска тежко на земята.

— Както изглежда, Хелмут, имаме още един пациент, този път огромен.

Преша

Сигнус

Преша разказва на Брадуел всичко, което е научила, включително теорията си за смъртта на Лев Новиков и странните символи и фрази, които се повтаряха неведнъж — преплетените змии, бълнуванията на Уилъкс, че е изкован от огъня и пречистен от пламъците, озадачаващата комбинация от цифри, поезията и появата на второто й име, Бриджит. После двамата си поделят работата. Тя се заема с числата, от които Уилъкс бе обсебен, а Брадуел се съсредоточава върху думите и символите. Използват Финън на смени — който издава доволно бръмчене, когато не бездейства — и се разбират да не се прекъсват, освен ако не е абсолютно наложително.

При все това Преша долавя всяко движение на Брадуел. Понякога си поема дъх, сякаш иска да каже нещо. Тогава тя спира и го пита:

— Какво има?

Вдига поглед, взирайки се в нея. Очите им се срещат. В такива случаи й се струва, че Брадуел губи мисълта си. Но той свежда поглед към листовете пред себе си и отвръща:

— Нищо. Опитвам се да подредя пъзела.

Свечерява се и Брадуел започва да кашля, сякаш има круп; гърдите му свирят. Седи на леглото, леко прегърбен, и с всеки пристъп дробовете му се напрягат до краен предел.

— Да излезем на въздух — предлага Преша.

Финън пиука.

— Ти също може да дойдеш.

Обличат си палтата, а птиците на Брадуел помръдват с крила. На излизане Преша му показва лицето на стената, което й напомня за Фандра.

— Имах приятелка, която приличаше на това момиче. Фандра.

Брадуел се вглежда.

— Сестрата на Горс? Тя бе една от последните, които… — Отново го задушава кашлица. Поема си дълбоко дъх. — Една от последните, които се възползваха от нелегалната мрежа, преди да я закрием.

— Бяхме като сестри, но един ден тя просто изчезна.

Излизат навън. Финън ги следва по петите. Щом залоства вратата, Преша пита Брадуел докъде се е простирала нелегалната организация.

— Опитвахме се да изведем хората оттук, само че териториите околовръст са опустошени. Надявахме се, че някъде отвъд има оцелели, които живеят в мир и добруване. Един ден, след като се опитаха да избягат, Горс се върна и каза, че е изгубил Фандра.

— Защо закрихте нелегалната организация? — Отправят се към овощната градина, като се провират под устремените към земята клони и стъпват по възлестите коренища.

— Много хора заминаха, малцина се върнаха. Разказваха ужасяващи истории. Някои просто изчезнаха, а други загинаха. Накрая изгубихме надежда. Или кураж, а може би и двете. — Брадуел спира да си поеме дъх. Обляга се на едно дърво. — Все още се надявам, че има оцелели, но в същото време ме е страх, че може всички да са загинали. Това не ми дава мира.

— Но ако не се бяха опитали да избягат, вероятно щяха да бъдат заловени от ОСР и да участват в Лова на хора, дори по-лошо, да послужат за живи мишени. Не са имали избор. А ти си помагал с каквото си можел.

— Съжалявам за Фандра — казва Брадуел.

Тя поклаща глава.

— Все още се надявам. Просто не мога иначе.

Продължават нататък, минават покрай съборени конюшни и изпотрошена оранжерия. Финън бръмчи подире им, използвайки ръцете си, за да преодолее неравностите по пътя — корени, камъни и парчета стъкло. Брадуел диша дълбоко.

Преша зърва общежитието, където Уилда вероятно се приготвя за лягане. Втренчва се в един от светещите прозорци. Уилда. Иска й се да я успокои, че се опитват да намерят решение.

Брадуел спира при циментовата стена, защитена от рухнала училищна сграда и останала непокътната от взривната вълна. Когато се приближава, Преша вижда какво е привлякло вниманието му — очертанията на човешка фигура — някой се е навел да вдигне нещо и в същия миг тялото му се е изпарило.

— В града имаше много такива следи — казва Брадуел. — Край някои от тях изградиха малки олтари.

— Дядо винаги ми ги показваше. Като малка се плашех, защото ми приличаха на мрачни призраци.

— Аз мисля, че са красиви — възразява Брадуел.

— Така е. — Преша си спомня как я бе упрекнал, че съзира красота навсякъде, само не и в себе си. Свежда поглед към главата на куклата — грозна, очукана и изцапана с пепел. Вярно е, казва си тя наум.

Внезапно духва силен вятър, после замира. Финън се свира между краката на Брадуел.

— Мисля, че Партридж е прав — казва Преша.

Брадуел не обича, когато Партридж се оказва прав.

— За какво? — пита неохотно той.

— Символът върху Финън не е знак за авторско право, както смяташе ти, всъщност е числото „пи“. — Щом чува името си, Финън присветва с лампички. — Уолронд ни дава указание. Отначало най-добрите от най-добрите са били двайсет и двама и от тях Уилъкс е избрал седем. Щом потърсих информация за „пи“, Финън ми обясни, че хората изразяват „пи“ като три цяло и четиринайсет, но също и като двайсет и две делено на седем. Нали помниш, че с Ел Капитан преброихме думите в двете послания от Купола?

— Двайсет и две плюс седем е двайсет и девет — отвръща той. — Може да е съвпадение.

— Всяко съвпадение трябва да бъде внимателно обмислено. Мозъкът на Уилъкс все още работи с фиксидеи. „Пи“ е безкрайно число. Но което е по-важно, то е неделима част от окръжността. Куполите са окръжности. А Уилъкс е бил обсебен от куполите.

— Хм — изсумтява Брадуел, сякаш отстъпва от позициите си. — Куполи. Да допуснем, че Уолронд е създал празен файл за формулата, за да послужи като улика, а после я е скрил другаде. Във видеозаписа споменава, че трябва да надникне в бъдещето.

— Аз също мислих за това — отвръща Преша. — Трябвало е да надникне в бъдещето, за да намери сигурно скривалище за формулата. Може би Уилъкс е решил да пощади някои места, които е смятал за свещени. Той е отговарял за Детонациите — за планираното унищожение — така че е имал властта да го стори.

— Уолронд го нарече романтик, нали? — казва Брадуел. — Може би куполите са били специални за него.

— Именно — отвръща Преша.

— Но куполи е имало навсякъде, във всяка култура. Кой е бил най-ценният?

— Тук вече удряме на камък. — Тя докосва фигурата на стената.

— Уилъкс е изписал числа, смесени с букви. Опитвам се да открия нещо с помощта на Финън, но няма съвпадения.

— Кои са числата?

— Двайсет точка шейсет и две, четирийсет и две точка нула три, NQ-четири.

— Приличат на координати.

— Не намирам нито едно място на планетата, което да отговаря на тези координати.

Брадуел поглежда към небето. Отслабнал е, станал е по-изпит, а скулите му — по изразителни.

— Може би не са за тази планета.

— Ако формулата е скрита някъде във вселената, спукана ни е работата.

— Звездите също имат координати. — Брадуел свежда поглед към Финън. — Използвай числата, които Преша ти е дала, и провери дали не се отнасят за някой от обектите над нас — съзвездия, звезди, планети.

Финън забръмчава тихичко, докато яйцето в него се върти. Преша не знае много за нощното небе. Звездите са скрити от пепелта толкова отдавна, че човек рядко може да ги зърне. Дядо й обичаше да чертае схемите им — Орион, Голямата мечка, Млечния път. Беше й споменал, че има легенди за звездите, но нищо повече. Накрая Финън грейва в светлина, разкривайки бавно въртящ се модел на нощното небе. Появяват се думите: ректасцензия: 20.62 ч.; деклинация: +42.03°; квадрат: NQ4; зона: 804 кв градуса, изписани до съзвездие с името Северен кръст (Cygnus).

— Сигнус? — изрича смаяно Брадуел. — Всички пътища водят до тази дума.

— Какво имаш предвид?

— Днес размишлявах върху второто ти име — обяснява Брадуел. — „Бриджит“ означава огнена стрела. Бриджит е и име на светица, а преди това на езическа богиня. Свързва се с огъня, била е покровителка на поетите, знахарите и ковачите. Поставила е началото на оплакването на мъртвите — начин за изразяване на скръбта чрез жалостиви вопли и ридания. Изгубила е сина си. Лицето й е било наполовина красиво, наполовина грозно.

Преша забива поглед в земята. Усеща обгорените места на окото си — пареща треска, сякаш току-що се е изгорила, която плъзва по цялото й лице. Описанието не отговаря ли и на самата нея — наполовина нормална, наполовина обезобразена?

— Но най-важното, Преша, е това, че неин символ е бил лебедът.

Вятърът опарва очите й. Тя вдига ръка и докосва медальона във вдлъбнатината на ключицата й. Лебедът е била майка й, а не тя. Поглежда мрачното небе, премрежено с воал от пепел. Обзема я чувството на дълбока загуба, залива я непреодолима скръб, примесена с объркване.

— Майка ти неслучайно е искала да ти го остави — казва тихо Брадуел. — Това е чудесно завещание. Да наследиш тази част от нея.

— Само че аз не го искам. Какво от това, че е била жената лебед? Била е заложница на двама силни мъже. Криела ме е, сякаш съм позорна тайна? Аз не съм лебедът. И не искам да имам нищо общо с нейното завещание.

— Съжалявам — казва Брадуел. — Мислех, че това ще те направи щастлива.

Тя посочва светлината — същата, която мислеше, че идва от стаята на Уилда.

— Ако искаме да спасим Уилда, единственият важен въпрос е защо Уилъкс е бил толкова обсебен от лебеда. Какво е означавал той за него? Върху това трябва да се съсредоточим. Да си поставим проста и ясна цел. — Тя опира длани на очертанията върху стената. — Спомена нещо за огъня. Бриджит е била олицетворение на огъня, огнена стрела. А Уилъкс е написал, че е възроден сред пламъци. Какво означава това?

— Не знам.

— Рано или късно ще трябва да приемем, че има загадки, които не можем да решим. — Замисля се за глупавите любовни стихове на Уилъкс и за онези проклети преплетени змии, които неспирно е рисувал. Може да са просто налудничавите драсканици на лабилен млад човек, направени без особена причина.

— Ще успеем да намерим достатъчно отговори. Спомни си какво каза Уолронд — кутията е ключът към следващия ни ход. Това е всичко, от което се нуждаем.

— Значи не задаваме правилните въпроси — казва Преша.

— Какво имаш предвид?

— Не съм сигурна. Явно второто ми име означава нещо, но какво значат имената на Партридж и Седж?

— Знаеш ли трите им имена?

Тя поклаща глава.

— Ингършип веднъж назова Партридж с цялото му име. Знам, че първото е Рийкард, но другите не помня.

— Ами Седж?

Тя свива рамене.

Брадуел казва на Финън да покаже пълната биография на Елъри Уилъкс.

Над главите им лумва конус от ярка светлина; на фона й се появява документ.

— Двама сина — прочита тя. — Рийкард Крик Уилъкс и Седж Уотсън Уилъкс.

— Уотсън и Крик — казва развълнувано Брадуел.

— Кои са те?

— Двамата учени, открили структурата на ДНК.

— Но каква връзка има това? — въздиша Преша.

— Змиите — отвръща Брадуел.

— Какво за тях?

— Нали каза, че винаги били по две, преплетени една в друга?

Тя кимва утвърдително.

— ДНК, двойната спирала. Така изглежда структурата на ДНК.

Това обяснение само подклажда гнева й.

— Фантастично — процежда със сарказъм. — Само че с нищо не ни помага. Да не говорим, че става прекалено лично. Уилъкс си играе с нас. Не му ли стига, че уби майка ми? — За първи път го изрича на глас. Усеща напиращите сълзи, буцата, заседнала на гърлото й. Тя се опира на стената и затваря очи, полагайки усилия да не заплаче.

— Преша — обръща се към нея Брадуел, — нормално е да си ядосана и да скърбиш за нея.

— Не ми се говори за това.

— Според мен трябва да говориш.

— Не искам. — Тя забива поглед в силуета на стената. Призрачно момиче по всяка вероятност. Изпарило се само за миг.

— Преша — подема отново Брадуел, — говоря сериозно. Това ще те изяде отвътре. Повярвай. Преша — подема отново Брадуел, — говоря сериозно. Това ще те изяде отвътре. Повярвай. Знам го от опит.

— Но ти не говориш за тях.

— За родителите ми?

Тя кимва.

— Толкова дълго бях ядосан и на моменти все още изпитвам гняв. Но сега е различно. Оттогава мина много време.

Тя поглежда към силуета на стената и се навежда да провери дали формата пасва на тялото й.

— Защо мислиш, че е протегнала ръка?

— Може би е намерила нещо, което е изгубила.

Преша се опитва да си представи момичето, изпарило се толкова бързо, че от него бе останала само сянката му.

Отново поглежда към общежитията.

— Искам да видя Уилда.

— Ами рискът от зараза?

— Знам, че не бива да я доближавам. Искам само да се уверя, че е добре. Вие се върнете във вилата и потърсете още информация за лебедите, съзвездието Сигнус и Бриджит. Всичко, което успеете да откриете.

— Сигурна ли си, че искаш да отидеш сама?

— Да.

— Добре.

Тя става и поема към общежитието, но след малко спира. Има нещо, което не й дава мира.

— Когато ние… — Как да се изрази? Когато лежахме на студената земя, почти голи, и умирахме прегърнати?

Но не се налага да го каже. Брадуел се досеща какво я тревожи.

— Да, в гората.

В гората. Какво облекчение, че вече има как да го наричат. В гората. Това е за предпочитане пред голи, умиращи, легнали един до друг, прегърнати.

— Точно така — отвръща тя, — в гората. Нали помниш, че казах: „Коляното сърби. Слънцето го няма.“ А ти знаеше какво означава това. Знаеше за какво говоря. Откъде обаче? Какво следва от този израз?

— Баща ми бе запленен от Япония. Именно там се натъкна на историите за сраствания, причинени от бомбите в Нагасаки и Херушима. Знам малко японски, ти също, или поне си знаела като дете. Нали ти казах, че спомените са в теб.

— Говорила съм японски? Значи не става дума за коляно, което сърби, и за слънце, което се скрива?

Връща се мислено към времето след Детонациите и към новите спомени, изплували наскоро в паметта й: овъглената овца, тялото, разтърсено от електричество, труповете в реката. Знаела е друг език. Потърсила е утеха в старите си знания.

— Ти броеше — казва Брадуел. — Едно, две, три, четири, пет. Тогава започнах да броя с теб.

Партридж

Пиано

Когато Айралийн си тръгва, не успява да заспи. Мислите му политат към Лайда. Дори представата, че баща му очаква да се захласне по Айралийн, му се струва предателство. Пита се къде е Лайда. Дали е в безопасност? Майките грижат ли се за нея? Чува пианото, отново същата соната. Айралийн му каза да следва музиката. Това бе нейният начин да му помогне. Усеща прилив на надежда. Изглежда, все пак на Айралийн може да се разчита, но в същото време се страхува. Точно сега не иска да й бъде длъжник.

Лунната светлина огрява стаята. Става от леглото, промъква се, накуцвайки, до вратата — ставите го болят — и натиска бравата. Заключено е.

Дали Айралийн знае, че е заключен? Започва да претърсва чекмеджетата под масичката до леглото, банята и дори пантите на прозореца, надявайки се да намери нещо, с което да задейства ключалката. Отмята завивките. Външният ъгъл на матрака е подсилен с пластмасови пластини, сплеснати в краищата. Коленичи и изтръгва една.

Отива до вратата и избутва резето с пластината. Натиска бравата. Вратата се отваря. Не отеква аларма. Но дали не е предвидено да напусне стаята, дали това не е част от нечий план?

Обзет от страх, прекрачва предпазливо прага в очакване нещо да се случи. Не усеща нищо.

Излиза. Айралийн бе казала, че може да се разхожда свободно из къщата. Дали не е част от дългата верига от тайни?

Пъхва парчето пластмаса в ключалката, за да не се щракне отново, и затваря вратата.

Коридорът е широк. Подът е застлан с теракота. Партридж се промъква на пръсти до стълбището и се взира в мрака долу. Музиката идва от по-ниското ниво. Докато слиза бос, усещането за теракотена настилка изчезва. Стъпалата стават по-груби, като че ли са от цимент.

Стълбището го отвежда в красива стая с тапицирани дивани и кресла, картини с цветни правоъгълници и точки. На белия вълнен килим лежи бяло кученце — от онези, които биха се побрали в дамска чанта. То диша с изплезен език, втренчило поглед в нищото. Изглежда, изобщо не забелязва присъствието му. Бяха разрешили на хората да доведат в Купола домашните си любимци, ала повечето животни измряха. Можеха да развъждат само миниатюрни породи кученца.

От дневната се влиза в кухня, където в момента Мими изважда от фурната тава с мъфини.

— Започни отначало, Айралийн. Допусна грешка. Изсвири бемол, а трябваше да е диез.

Пианото спира. Партридж се обръща и в другия край на стаята зърва Айралийн, седнала пред пиано от тъмен махагон. Момичето изправя рамене и мелодията започва отначало. Айралийн бе споменала, че не свири на пиано. Може би от скромност.

— Добро утро — обръща се Партридж към Мими, която все още не го е забелязала. — Сега е нощ, нали?

Мими не отговаря. В момента покрива мъфините с глазура. Сигурен е, че не го харесва.

Той се приближава към Айралийн, пристъпвайки върху белия вълнен килим. С босите си стъпала не усеща никаква разлика с голия циментов под.

Килимът не е истински.

Протяга ръка и докосва канапето. Ала ръката разсича въздуха. В спалнята му образите бяха наложени върху реални предмети. Но тук няма нищо.

— Айралийн — обажда се той и докосва рамото й, ала там няма рамо. Айралийн не съществува. Беше му казала да последва музиката — за да види всичко с очите си.

Той натиска един клавиш, който хлътва и отронилият се звук се смесва с песента на Айралийн. Значи, пианото е истинско. Партридж стоварва юмрук върху клавишите.

— Изобщо има ли някого? — кресва той.

Мими изважда още една тава с мъфини и казва:

— Започни отначало, Айралийн. Допусна грешка. Изсвири бемол, а трябваше да е диез.

Явно тавата с мъфините е същата. Изглежда, записът е зациклил. Дали баща му е създал този фалшив свят? За негово добро ли го е сторил? Нима смята, че ще му повярва? Че ще се утеши? Тук ли се бе оттеглял, докато той бе затворен в академията? Но онова, което най-много го вбесява, е безчестието на всичко това. Вероятно мястото съществува, за да може баща му за миг да се престори, че има семейство — тъй като Партридж очевидно не му е достатъчен — а после да продължи нататък.

— Мил роден дом — казва Партридж. Докосва една от стените и продължава по края на изкуствено създадения образ. Стените са бледожълти, украсени тук-там с несъществуващи картини. Какво ли има от другата страна? Може би изход. Отправя се към един от ъглите, който обаче не е никакъв ъгъл. Плъзва ръка по стената и… минава отвъд.

Озовава се в слабо осветен коридор с врати от двете страни. Зад всяка врата се разнася странно бръмчене. Заглежда се в табелките на някои от тях: „ЕКЗЕМПЛЯРИ ЕДНО И ДВЕ“, „ЕКЗЕМПЛЯРИ ТРИ И ЧЕТИРИ“, „ЕКЗЕМПЛЯРИ ДЕВЕТ И ДЕСЕТ“. На останалите врати вижда женски имена, гравирани на малки сребърни табелки: „АЙРАЛИЙН УИЛЪКС“. Табелката е нова сигурно защото фамилията е нова. Айралийн е негова доведена сестра, още една издънка на рода Уилъкс. Но какво търси тук името й? Какво общо има тя с всички тези екземпляри?

Под тази табелка има още една: „МИМИ УИЛЪКС“. Тя също е нова и лъскава.

Ето къде е искала да го доведе Айралийн. Дългата верига от тайни, но на коя ли брънка се намира в момента? Няма никакво желание да узнае какво се крие в малките помещения.

Почуква едва-едва.

Никой не отговаря.

Почуква отново.

— Айралийн? Аз съм, Партридж.

Отново няма отговор.

Тогава натиска дръжката и отваря вратата.

Отвътре го лъхва студен въздух; всъщност най-студеният въздух, който е усещал в Купола. Докосва стената с длан, търсейки електрически ключ. Напипва бутон. Стаята се облива в светлина.

В празното помещение има две капсули, високи няколко стъпки. Капсулите са пълни с пара, а стъклото е покрито с вледенени фигури. Партридж доближава едната. Изтрива стъклото с ръка. Замръзнало лице, сякаш е в хибернация.

Мими Уилъкс.

„Хибернация.“ Тъкмо този израз бе използвала.

Олюлява се назад, тичайки към вратата. Неопределена възраст. Ето как става! Устоява на времето с консервиране. Но защо е замразена? За да съхрани младостта си? Някакво криогенно състояние, умишлено предизвикана хипотермия?

Айралийн. Приближава другата капсула. Събира кураж и изтрива парата от стъклото. Капсулата е празна. Притиска ръка към стъклото и разбира, че моторът, охлаждащ съоръжението, не работи.

Къде ли е тя? Защо са й сторили това? Та тя е още дете. Но така ли е наистина? Помни начина, по който Айралийн го погледна, когато предположи, че е на шестнайсет. Дали двете с Мими не са доста по-възрастни, отколкото изглеждат?

Втурва се навън, затваряйки вратата след себе си. В края на коридора няма изход. Хуква обратно, откъдето е дошъл, усещайки все още краката си слаби. Щом открива процепа към дневната, от който се процежда ярка светлина, и понечва да влезе, се разнася пукот. Примигва светлина. Ослепителна светкавица. И тогава всичко потъва в мрак. Намира се в мазе. Просто мазе. Тръгва по празните коридори. Няма врати. Нито прозорци. Зърва само едно пиано, свряно под стълбището. Истинско пиано с истински клавиши, педали и всичко останало. Идеална версия на изпотрошеното пиано в къщата на директора, където бе видял Лайда за последен път.

Лайда. Радва се, че тя не е тук. Какво ли щяха да сторят с нея?

Поема нагоре по стъпалата, взимайки по две наведнъж. От теракотената настилка няма и помен. Вратата е отворена. Не беше ли я затворил след себе си?

Влиза в стаята, която е почти празна с изключение на оскъдната груба мебелировка — най-обикновено легло, масичка и стара лампа.

Айралийн стои до отворения прозорец, но отвън няма нищо — нито океан, нито дори луна.

На леглото има метален ключ — ключът за яката му.

— Видях всичко, Айралийн — обръща се той към нея. — Видях какво са сторили.

— Нищо не знаеш — отвръща тя и го поглежда. — Изобщо не би могъл да го проумееш.

— Кои са хората долу? Много ли са?

Тя извива поглед към прозореца и потрива перваза с ръка.

— Дори не знам откъде да започна. Има толкова много неща, които не би трябвало да разбирам.

Той посяга и поема ръката й. Има нужда да се увери, че е истинска. Тя трепери.

— Защо го правиш?

Поглежда го, сякаш смята отговора за очевиден.

— Ние съществуваме само когато е необходимо. Студът забавя увреждането на клетките ни. И аз, и майка ми можем да запазим младостта си.

— Заради баща ми ли?

Тя дръпва ръката си.

— Не, заради нас самите! Правим го заради себе си! А не заради баща ти или заради теб. За да се харесваме — отвътре и отвън. — Гласът й звучи пискливо.

— Съжалявам — казва той. — Не исках да те разстроя.

Отваря гардероба и изважда костюм на закачалка и чифт лъснати обувки.

— Сигурно ще ти станат — казва тя и му ги подава. Обръща се с гръб и започва бързо да се съблича. — Претоварих системата с команди — за Индия, Китай, Мароко, Париж, река Нил. Скоро сама ще се рестартира. Така че, трябва да побързаш.

Той закопчава ципа на панталоните и навлича ризата и сакото, без да ги закопчава. Премята вратовръзката върху яката.

— А чорапи? — пита той.

Тя се връща до гардероба и проверява в единственото чекмедже ниско долу.

— Няма. — Изглежда така, сякаш ще заплаче. — Какъв пропуск! Не мога да повярвам!

— Няма нищо. Няма нищо. — Той закопчава ризата донякъде и нахлузва обувките. После взима ключа, намира опипом прореза в яката, пъха ключа и го завърта.

Яката се отваря с щракване. Той я хвърля на леглото и разтрива охлузената си шия.

— По перваза ще стигнеш до противопожарния изход — казва тя, след което започва да връзва вратовръзката му. — А после бягай.

— Ела с мен — отвръща Партридж. — Не бива да оставаш тук.

— Не мога да дойда с теб.

— Разбира се, че можеш. Нямаш дори яка.

— Така е, защото са наясно, че никога няма да си тръгна оттук. — Тя стяга възела на вратовръзката.

— Айралийн, те ще разберат, че ти си блокирала системата. Ще разберат, че си ми помогнала да избягам.

— Бях напълно искрена, докато натисках всички онези бутони. Аз наистина искам да отида в Индия, Китай, Мароко… — Гласът и замира.

— Нямам доверие на баща си. Страх ме е какво може да ти стори.

— Върви, Партридж. Хайде, върви.

— Айралийн, никога няма да те забравя. — Партридж се провира през прозореца, стъпва на перваза и казва: — Благодаря ти.

— Това беше нашата тайна — отвръща тя. — Само наша. Моя и твоя.

— Точно така — казва той.

— Върви.

Той поема по перваза, слагайки краката си един пред друг. От карибския бриз няма и помен. Въздухът е неподвижен. Накрая се покатерва на противопожарната стълба, издокаран с лъскавите си обувки, и поглежда към циментовата площадка отдолу.

После вдига поглед и зърва сграда с прозорци. Но никой от тях не свети.

Преша

Звезди

Преша поема бързо по хълма към светлинките на общежитието. Нощта е ветровита. Вдига яката на палтото си и се обгръща с ръце, прикривайки главата на куклата — навик, останал й от времето, когато ходеше на пазара. Усеща белега на лицето си, сякаш мястото е наскоро изгорено. Бриджит — наполовина красива, наполовина грозна. Сякаш Уилъкс го бе наредил. Всъщност той наистина го бе сторил, обричайки всички на огън и обезобразяване. Изкован от огъня — какво е искал да каже? Бил е възроден. За разлика от оцелелите.

Поема покрай сградата, като поглежда набързо през светещите прозорци — неприятно й е, че наднича, но трябва да намери Уилда. В една от стаите забелязва войник, вглъбен в някакви книжа. После зърва кухня със силно замъглени прозорци, в която разни хора се суетят насам-натам. Накрая стига до слабо осветен прозорец. Вижда се само малко легло и стол. Вратата към коридора е отворена. Отпред крачи пазач. На стола дреме медицинска сестра. Най-сетне съзира и Уилда. Момичето е в леглото. Кожата му е все така бяла и чиста. Но въпреки това Преша забелязва потрепването под завивката.

Тя се отдръпва от прозореца, плъзва гръб по стената и сяда на студената земя. Преша знае какво представлява ДНК. Тъкмо затова има лунички като майка си и бадемовидни очи като баща си. Оцелелите са променени, белязани чак до структурата на своята ДНК. Тъкмо затова бебетата, родени след Детонациите, не са Чисти. Но каква точно е връзката между двойната спирала на змиите и на ДНК?

Вдига поглед към небето. Звездите са затулени от пепелта. Съзвездието Сигнус е някъде там. Копнее да го зърне. Опитва се да си представи какво е да виждаш звездите всяка нощ, да ги приемаш за даденост. Но знае също, че моряците никога не са гледали на тях така, а са ги използвали за навигация. Дядо й й разказваше, че навремето хората са си пожелавали разни неща от звездите и че най-ярките от тях всъщност планети.

— Двайсет точка шейсет и две, четирийсет и две точка нула три, NQ-четири — прошепва на глас.

В следния миг става рязко. Навигация. Хората са намирали пътя си по звездите. Координатите 20.62, 42.03, NQ4 не съществуват само на небето. Биха могли да послужат за ориентир и на земята. Съзвездието Сигнус — дали няма купол на земята, който да отговаря на тези координати? Преша разбира само бегло от тези неща, но Брадуел има достатъчно познания.

Тя поема бързо надолу, право към каменната къща. Неусетно, започва да тича. Понася се толкова бързо, че палтото й се разгръща. Краищата му плющят от двете й страни като крила. Лебедът Бриджит, търсещ Сигнус. За миг си мечтае да полети.

Вижда овощната градина и светлината, която се лее през прозорците на къщата.

Щом приближава, чува гласове. Отначало й хрумва, че може да са от записите на Финън, само че звучат прекалено силно и отривисто, за да е така. Накрая долавя гласа на Ел Капитан и ехото от гласа на Хелмут.

Отваря вратата и влиза. Брадуел стои до леглото, стиснал Финън под мишница. Ел Капитан и Хелмут са до него. Тримата разговарят напрегнато с гръб към нея.

На масата се вижда куп паяци роботи, изпратени от Купола — някои цели, а други на части.

— Какво става тук? — пита тя.

— Хванахме един — отвръща Ел Капитан.

— Един какво?

— Ела да погледнеш — обажда се Брадуел и се дръпва от леглото.

Преша пристъпва бавно напред.

Ел Капитан й прави място.

— Приеми го като подарък.

На кушетката лежи войник от Специалните сили с превързана с бинт глава. Очите му са отворени, но замъглени. Има дълго и слабо тяло, краката му стърчат от матрака. Ръцете му са отрупани с различни приспособления и оръжия. А челюстта му е толкова масивна, сякаш е същество от друг вид. И може наистина е така. Той поглежда Преша и се усмихва.

— Здравей — казва тя.

Войникът се опитва да стане. На възглавницата има кръв. Но усилието се оказва непосилно и той се отпуска назад.

— Какво се е случило с него? — пита Преша.

— Това е Хейстингс — приятелят на Партридж. Вече е добре — обяснява Ел Капитан. — Наложи се да извадим от него паяците и бомбата. Направи го една от сестрите от общежитието. Беше малко нервна, но нямаше взрив. Така че, сме доволни. И ето го тук. Дойде по собствено желание. Сега е наш!

— Наш — припява радостно Хелмут, сякаш става дума за новородено.

Хейстингс затваря очи и започва да се унася в дрямка.

— Какво, по дяволите, ще правим с него? — пита Преша.

— Нямам нищо против тези мускули и оръжие да са на наша страна — отвръща Брадуел, — но се надявам да намерим и малко информация в голямата глава.

Ел Капитан свива рамене.

— Аз пък се гордея със себе си. Все пак той е нещо като трофей, нали така? — Той скръства ръце на гърдите си.

— Влезе задъхана — отбелязва Брадуел. — Какво е станало?

— Докато бях навън, ми хрумна нещо.

— Какво? — пита Брадуел.

— Къде може да е скрита формулата. Стрелям малко наслуки, но… — Тя взима един паяк и го слага на дланта си. — Звездите се използват за навигация. Двайсет точка шейсет и две, четирийсет и две точка нула три, NQ-четири — може да са ориентири за някой, който се намира на земята. Въпросът е има ли купол — но не какъв да е, а някое древно, важно и свещено място, което да отговаря на координатите на Сигнус.

Брадуел оставя Финън на масата. Казва му да им покаже съзвездието. От Финън се излъчва ярка светлина. В прашния въздух затрептяват звезди.

— Информацията не е достатъчна — обажда се Ел Капитан.

— Откъде си толкова запознат с координатите на звездите? — учудва се Брадуел.

— Не забравяй, че съм израснал сред заклети оцелели. Докато другите хлапета си правеха снимки с гигантски кукли в увеселителните паркове, ние с Хелмут се учехме как да заравяме оръжие в земята. Знам как да намирам следи и да ловувам, как да запаля огън и как да държа хищниците настрана. Мога да позная кое става за ядене и кое може да те убие. Живеехме според законите на природата. Бяхме подготвени за края на света. А освен всичко друго оцелелите знаят нещичко и за звездите.

Ел Капитан посочва изображението на лебеда.

— Съзвездието Сигнус е важно. Наричат го още Северен кръст и е огромно.

— Всеки ден съзвездието прорязва значителна част от небето. Заема твърде голяма площ. Така че трябва да знаеш какви са координатите му в определен ден и час. — Ел Капитан взима джобното ножче на Хелмут, за да отстрани мръсотията под нокътя на палеца си. — Или пък трябва да се ограничиш до една-единствена звезда, покриваща доста по-малка площ. Това ще стесни обхвата на търсенето на свещени куполи.

През конуса от светлина преминава цял калейдоскоп от менящи се куполи и съзвездия като прелиствана от вятъра книга.

Хейстингс издава стон и се размърдва леко, но продължава да спи.

Преша сяда до масата, отрупана с всевъзможни жички, механични стави, метални обвивки, тънички спици и изгасналите дигитални екрани на паяците роботи.

— Защо си донесъл тези неща? — обръща се Преша към Ел Капитан.

— Преди време обичаше да майсториш разни неща. Реших, че може би ще искаш да опиташ нещо ново.

Преша се замисля за протезите, които бе сглобявала за механичните създания — пеперуди, костенурки, гъсеници.

— Нещо конкретно ли имаш предвид?

— Какво ще кажеш да направиш от тези боклуци оръжия по свой дизайн? — предлага Ел Капитан.

Преша плъзва поглед по лицата на призрачните момичета по стените. Уил-ъкс. Уил-ъкс. Уил-ъкс.

— Това, което ни трябва, е в бележките на Уилъкс — казва тя. — Сигурна съм. Сред всички тези идиотски птици, спирали и сълзливи стихотворения. Информацията е скрита в бъркотията от безсмислени драсканици.

Ел Капитан се разсмива.

— Уилъкс е рисувал птици и е писал стихотворения? Най-големият масов убиец в историята на човечеството? Това трябва да се види. Финън!

— Слушай, Кап — обажда се Брадуел, — не е време да се подиграваме на Уилъкс.

— Чакай — казва Преша. Опитва се да си спомни стихотворението — за истината, написана високо в небето, имаше криле и нещо свещено. — Искам да видя стихотворението. Любовната поема за това как немее пред красотата й…

Финън тършува из базата данни. Накрая в светлината на конуса изниква страница от тетрадка. А там са стиховете на Уилъкс.

Преша чете на глас:

— Всеки ден полита тя към купола небесен / и докосва с края на крилото си могилата свещена. / Признал ти бих това, но ням оставам, безсловесен, / защото красотата ти е дарба съкровена.

— Колко захаросано — казва Ел Капитан.

— Захаросано — повтаря Хелмут.

— Всеки ден полита тя — като съзвездията — към купола небесен — размишлява Брадуел на глас.

— Могилата свещена — добавя Преша. — Това е мястото, което търсим!

— А какво пише отдолу? — пита Брадуел.

— Втори вариант на стиха „Признал ти бих това, но ням оставам, безсловесен“, който гласи: „Написана е истината във ефира ясен.“ — Преша се обръща към Финън. — Покажи отново Сигнус.

Тетрадката изчезва и на нейно място изниква съзвездието. Преша се вглежда в крилата на лебеда.

— Това изглежда по-изпъкнало. Има по-заострен край — посочва едното крило, отбелязано с буквата К. — Финън, как се нарича тази звезда?

Финън се впуска в подробно описание на звезда, известна под името Капа Сигни, която се намира на петдесет и три градуса северна ширина. Покрива сто и единайсет километрова ивица от земята, минаваща през Дъблин в Ирландия, Ливърпул-Манчестър-Лийдс в Англия, Хамбург в Германия, Минск в Беларус и редица руски градове.

— Да проверим през кои градове от световното културно наследство преминава петдесет и третият паралел — предлага Брадуел. — Да видим какви „свещени могили“ ще изскочат.

Финън започва да пресмята данните. Появява се карта, върху която едно по едно изникват различни места под формата на зелени светлинки — четири в Обединеното кралство, две в Германия, една в Полша, една в Ирландия и две в Беларус.

— Десет? — озадачава се Преша. — Това е с девет повече, отколкото очаквах.

— Финън — казва Брадуел, — пресей онези, които нямат нищо общо с древността — нито със средновековието — а после задай търсене на куполи — но без замъци, важни полесражения и градове.

Първо изчезват трите светлинки в Германия, после угасва и тази в Полша и накрая — двете в Беларус. Една по една помръкват и четирите светлинки в Обединеното кралство, докато накрая не остава една-единствена — в Ирландия. Финън им показва увеличен образ на място, известно под името Нюгрейндж. Всички се взират в него. Пред погледите им изниква покрита с трева могила, опасана с бели камъни.

Купол.

И тогава, както се бе случило, щом изрекоха правилните имена на членовете на седморката, Финън засиява в яркозелена светлина — потвърждение.

— Финън, правилно ли се досетихме? — пита Преша. — Уолронд ли те програмира да ни дадеш тази зелена светлина? Това ли искаш да ни кажеш?

Зелената лампичка светва отново.

— Това е! — възкликва Преша. — Нюгрейндж!

— Но оттам ни дели цял океан — отвръща Брадуел. — Какво, по дяволите, си е мислил Уолронд?

— Може би си е мислил, че няма много възможности — отбелязва Преша.

— Ще ни трябва кораб или самолет, за да стигнем дотам — казва Ел Капитан.

— Дотам — повтаря Хелмут.

Преша се втренчва в лицата по стените. Не може това да е краят. Лицата отвръщат на погледа й. Нашепват й да продължи да упорства, да не се отказва.

— И сега какво? — пита тя. — Трябва да измайсторим нещо.

— Какво? Достатъчно здрав кораб или самолет, с който да прекосим Атлантика? — подхвърля Брадуел.

Ел Капитан се потрива по тила и въздиша. Хелмут също.

— Наблизо има летателен апарат — казва Преша.

— Така ли? — пита учудено Брадуел.

Преша поглежда към Купола.

— Помните ли как получихме първото послание? — пита тя. — Няколко дни след Детонациите от небето заваляха късчета хартия. Чуваше се далечното бръмчене на летателен апарат. Дядо ми твърдеше, че успял да зърне огромното му туловище, спуснало се за миг сред черните облаци. Истински корпус. Видял го е с очите си. Значи съществува.

— Добре — отвръща Брадуел. — Но къде ще го намерим? И как, по дяволите, ще успеем да го отмъкнем?

За момент в стаята настъпва тишина и тогава се разнася глас с дълбокото звучене на барабан.

— Всичко е в главата ми — казва Хейстингс и сяда в леглото. После спуска краката си на пода, обути в тежки ботуши, и се навежда напред, опрял лакти на коленете си. — В главата ми има карти.

Партридж

Снежинки от хартия

Улиците са пусти. Партридж тича по тесния тротоар, бледнеещ под оскъдните светлини на Мичард Тиътър, покрай кафене „Гуд Морнинг“ и елитни жилищни комплекси: „Оукс“, „Хокс Райс“ и „Уендърли“. Това е второ ниво, превъзхождащо многократно първо ниво. Оттук се вижда Бетън Уест, където бе живял с брат си и с баща си. Разполагаха с балкон и достъп до градината на покрива.

По това време има полицейски час и охраната патрулира из района. Единствената основателна причина да бъдеш навън в този час е някакво извънредно събитие, например неотложно посещение на медицинския център на ниво нула, приютило на територията си и сградите на академията, където би трябвало да е сега Партридж. Всички нива над нулевото не предлагат директен достъп до външните стени на Купола. Заради осветлението и циркулацията на въздуха първо, второ и трето ниво са обградени с дебели стъклени стени, описващи окръжност. Вижда горния ръб на стъклената обвивка, която се издига високо над главата му. За да стигне до нулевото ниво, ще трябва първо да се добере до центъра на Купола, където са асансьорите. Но в ъглите на всеки от тях има монтирани камери. Дали да не изчака сутрешното оживление, когато ще може да се смеси с тълпата, или ще стане още по-зле? Има частен асансьор, който използваше баща му и другите големци. Няколко пъти се бе качвал на него — в един от тези случаи на път за скромната служба в памет на Седж. Проблемът е, че този асансьор е строго охраняван.

Партридж свива бързо по оскъдно осветена алея — широка, колкото по нея да мине електромобил. Притихва в сянката на една жилищна сграда, ослушвайки се за бръмченето на охранителния електромобил. Но единствените звуци, които долавя, са от собственото му дишане, от скърцането на обувките му по паважа и от долитащото от време на време свистене на еднорелсовото влакче, което се движи в спирала между отделните нива на Купола.

Минава край ресторант на име „При Смоуки“. Хранил се е на това място поне стотици пъти. Предлаганата храна, по всеобщо мнение истинска, винаги имаше вкус на нещо изкуствено — приготвена от соя, за да прилича на месо, а за по-голяма автентичност — осеяна със специално оформени парченца хрущял. И все пак е за предпочитане пред соевите таблетки. Хората, обитаващи първото ниво, може никога да не извадят късмет да се хранят тук — освен на медения си месец. Интериорът е все така неизменен; също като обслужващия персонал и менюто.

Зад гърба си долавя странно цъкане. Ала там има само улична лампа и кръжаща около крушката нощна пеперуда. Нощна пеперуда ли? Понякога се случваше някоя птица да избяга от птичарника. Или да зърнеш пляскащи крила и дори гнездо, свито в короната на някое изкуствено дърво. Но борбата с насекомите е безкомпромисна. Земята се пръска с пестициди. Служители с бели гащеризони, нарамили резервоари с отрова на гърбовете си, обикалят ежедневно наоколо. Но да зърнеш тук нощна пеперуда е истинска рядкост и това го изпълва с безпокойство, може би защото се оказва, че противно на очакванията си, не е сам.

Втурва се отново напред, минавайки край обществена пералня, дрогерия и гимнастически салон. Стига до редица прозорци, потрепващи в бяло — основно училище, по чиито стъкла са залепени снежинки от хартия. Някои имат сложна плетеница от шарки и изглеждат почти като дантелени. Други са огромни и непохватно изрязани. Но всички трептят от циркулиращия въздух, като че ли са живи и дишат.

Това е подаръкът, който щеше да даде на Лайда. Беше й казал: „Хартиени снежинки. Това ли е всичко, от което имаш нужда, за да си щастлива?“ А тя бе прошепнала в отговор: „Да. От теб също.“ Тогава тя го целуна. Спомня си меките й устни. „И това.“ Тя му липсва. Болката е остра, като от нож. Вече е задъхан и се чувства несигурен на краката си.

Изоставя алеята и хуква напряко през парка „Белвю“. Изкуствената му трева е идеално поддържана. Партридж си напомня, че земята тук няма очи, нито зъби или нокти. Само изкуствена, безвредна трева. Това е мястото, където е израснал. Дърветата не растат, листата не изменят цвета си. Нищо не се е променило от времето, когато двамата със Седж играеха на война, редувайки се в ролите на войник и нещастен оцелял. Седж беше добро дете, винаги изпълняваше каквото им кажеха, никога не мрънкаше и не отказваше да си легне навреме. Никога не казваше „Не исках това“, когато разопаковаше подарък, както правеше Партридж. Всъщност Партридж беше винаги начумерен. Въобразяваше си, че е корав, но се разплакваше твърде лесно. Задаваше прекалено много въпроси, зяпаше непознатите. Ако някой му предложеше бонбон, грабеше с пълни шепи. Дребни провинения, които обаче започнаха да се натрупват. Седж му каза, че трябва да заякне, опита се да му помогне да се впише в средата им, да не се забърква в неприятности и просто да порасне, да надмогне детството. И противно на всяка логика, Партридж оцеля, а Седж намери смъртта си.

Не си бе давал сметка колко трудно ще му бъде да се върне в Купола, след като изгуби Седж и майка си, след като остави Преша и останалите, но най-вече Лайда.

Долавя приглушеното бръмчене на двигател зад гърба си — електромобил с прожектор. Шмугва се зад група тополи, докато прожекторът претърсва дърветата, а после се плъзва нататък. От прикритието си вижда шофьора. Шкембето му е толкова голямо, че почти опира във волана. Чуди се какви ли връзки е имал, за да си спечели място в Купола? Дали навремето не е бил на важен пост, осигурил на семейството му апартамент и тази работа?

Партридж разхлабва вратовръзката си. Може би връзването на връзки е част от обучението на Айралийн. Съжалява, задето не е успя да я убеди да тръгне с него. Няма никакво доверие нито на баща си, нито на Мими. Вратите — все още ги вижда. Екземпляри. Какви точно? И с какво предназначение?

Усеща, че нещо го гъделичка по голия глезен. Щом се почесва, един огромен черен бръмбар тупва по гръб на земята, размахвайки крачка във въздуха. Още една буболечка? Преобръща го с върха на обувката си. Бръмбарът примигва със слаба червена светлина и се отдалечава. Дали не е полуробот — също като паяците, изпратени от Купола? Още не може да си обясни какво означава присъствието на нощната пеперуда и на бръмбара. Възможно е да са най-новите шпионски изобретения на баща му за събиране на информация и потисничество.

В този миг чува гласове. Партридж се скрива зад живия плет, около телената ограда на тенискортовете. По пътеката се задават двама пазачи. Ключовете им подрънкват.

— Хвърля топката в съвършена спирала. А е само на пет. Съвършена ти казвам. Знаеш, че съм тренирал.

— Че кой не го знае! — Пазачите са толкова близо, че вижда блясъка на обувките им.

— Сериозно ти казвам, от хлапето можеше да излезе нещо. А сега какво? Край на състезанията и на тренировките. Право да ти кажа, всички сме…

— Затваряй си устата — смъмря го другия и се заковава на място. Партридж затаява дъх. Пазачът се оглежда наоколо. Партридж усеща как кръвта нахлува в главата му. Но тогава човекът добавя: — Тук всеки може да те чуе. Под душа можеш да дрънкаш, каквото си искаш. Но не и тук. Не и когато си с мен.

Пазачите отминават в мълчание.

Партридж си отдъхва. Как ще успее, по дяволите, да се добере незабелязано до академията? Усеща нещо на рамото си — още един бръмбар? Не, този път е ръка с бледа кожа и изящни, дълги пръсти.

— Партридж. — Едно лице сякаш изплува пред очите му — лицето е момчешко, слабо и луничаво.

— Кой си ти?

— Винти Фърт.

— Винти Фърт? — Въпреки че Олгрин Фърт беше приятел на Вик Уелингзли и мразеше Партридж, имената на родителите му бяха в сигнусовия списък на майка му. Партридж си спомня, че Олгрин е разказвал за Винти. Родителите му се притеснявали, защото смятали, че е твърде недоразвит, за да бъде приет в академията.

— Точно така — отвръща Винти. — Знаех си, че ще те намерим!

— В академията ли учиш? — пита го Партридж, като че ли има някакво значение.

— За първа година.

— Какво търсиш тук?

Винти се оглежда бързо.

— Трябва да дойдеш с мен — веднага.

На чия ли страна е Винти? Започва да се чуди дали нощната пеперуда и бръмбарът не са издали местоположението му, засечено от някоя сложна система, управлявана от баща му. Ако е така, защо ще изпращат слабак като Винти Фърт?

— Слушай, няма да се хвана на въдицата на баща ми. Можеш да му кажеш, че…

— Не е баща ти — отвръща Винти. — А Сигнус. Ние сме Сигнус. Чакаме те отдавна.

Партридж

Долу

По всичко личи, че Винти усеща приближаването на пазача с електромобила доста преди Партридж да чуе нещо. Момчето го избутва в странична алея между два магазина и количката профучава покрай тях. Винти вдига ръка, сякаш му казва: „Чакай, чакай!“ Когато шумът заглъхва, двамата поемат нататък.

Партридж задава въпроси, ала Винти слага показалец на устата си, след което продължават. Опитва отново да пита това-онова шепнешком, но Винти всеки път поклаща глава.

Момчето го отвежда до централната част на Купола, след което прикрива лицето си, пристъпва към асансьорите и натиска най-близкия бутон.

Няколко асансьора идват и си отиват. Вратите им се отварят, ала Винти не помръдва от мястото си. Кабините са празни. Винти натиска бутона отново.

— Като дойде подходящият, свий се ниско долу.

Най-сетне се отваря вратата на един от асансьорите в средата. Винти смушква Партридж.

Вътре заварват едър мъж, който диша хрипливо, придружен от дребна жена. Лактите им са сключени така плътно, сякаш са сраснали един за друг. Лицето на мъжа е пламнало от кашлицата, която раздира гърдите му. Очевидно отиват в медицинския център на нулевото ниво. Винти го избутва в асансьора. Партридж пристъпва неохотно, тъй като го обзема старият страх от възможна зараза — това, от което всички в Купола се боят най-много. Освен това, защо да взимат точно асансьора, в който има хора?

Но Партридж бързо осъзнава, че всичко е постановка. Мъжът негодува престорено срещу отварянето на вратите на това ниво, оплаквайки се на жена си между пристъпите на кашлица, докато в същото време едрото му тяло и дългото палто пречат на камерата да се вдигне към Винти и Партридж.

Толкова са близо един до друг, че Партридж усеща одеколона и медицинския талк на мъжа.

Не спират на първо ниво, предназначено за обикновените хора — с огромни жилищни сгради, училища, центрове за развлечение и пазаруване, сред които е и рехабилитационната клиника за психичноболни пациенти, където бе въдворена Лайда.

Но щом стигат до нулевото ниво, мъжът и жената излизат бавно, прикривайки ловко Винти и Партридж от другите асансьори. Щом двойката свива надясно към медицинския център, Партридж и Винти се спускат наляво към академията.

Академията е наблизо, само на няколко пресечки. Освен нея и медицинския център, на нулевото ниво има ферми и пасища, жилища на работници, различни съоръжения и предприятия за производство на храна, здравни и научни лаборатории, фармацевтични цехове, охранителни централи, а също и зоологическа градина — клетка в клетката. Ако имаш право на достъп до най-отдалечените краища на селскостопанските площи, накрая ще стигнеш до същинската стена на Купола, зад която е външният свят.

В момента академията е в сесия, точно преди коледната ваканция, и затова наоколо е тихо — никаква музика след седем вечерта, приглушени гласове в коридорите, никакъв спорт и игри. При все това мястото му се струва толкова живо, заредено със спомени. Странното е, че още щом поемат по първия коридор, Партридж усеща как старата му същност се връща заедно с миризмата наоколо — на потни буйни тела, на гумени сачми, внесени от покритите с чимове игрища, на препарат за полиране на дърво, с който се лъскат подовете и парапетите, на дразнещ ноздрите почистващ препарат. Той вдъхва дълбоко.

Чувства ли се, сякаш е у дома?

Не, но това място е част от него. В известен смисъл е детството му. Постъпи в академията, когато беше на дванайсет — по-рано от обичайното. На ръст бе колкото Винти Фърт, който сега го превежда през дълъг лабиринт от коридори. Когато се озова за първи път в тези коридори, Партридж бе невинно хлапе, което нощем все още разказваше само на себе си приказката за жената лебед, която бе научило от майка си. А сега…

В коридорите е сумрачно заради оскъдното охранително осветление. Преминават набързо през галерията, по чиито стени са наредени маслените портрети на директорите. Зърва лицето на човека, заемал този пост, когато умря Седж, и който повика Партридж в кабинета си, за да му съобщи тъжната вест. „Всичко е наред, синко. Той няма да ни придружи по пътя към новия рай, но затова пък сега е в божия рай.“ Божият рай — противопоставен на бащиното му творение? Но това беше преди да разбере, че баща му обича да си играе на господ.

Партридж изпитва неустоимо желание да нахлуе в старото си общежитие, да се втурне по коридора, да подскочи и да плесне — по стар навик — знака за изход, закачен за тавана, а после да надникне в стаята на Уийд и да извика: „Може ли по-късно да погледна записките ти?“, след което да се върне в стаята си, където ще завари Хейстингс да разресва мократа си коса пред огледалото. После ще се тръшне на леглото си и ще убеди Хейстингс да поиграят футбол на двора, въпреки че съквартирантът му току-що е взел душ. Но вече няма смисъл да мисли за тези неща. Всичко е в миналото.

— Винти, къде отиваме?

— Долу — отвръща Винти, като че ли това обяснява нещо.

Минават край учителските кабинети, чиито прозорци са затулени с щори. Партридж зърва с облекчение вратата за кабинета на господин Гласингс с метална табелка с името му. Обзема го надеждата, че Гласингс е още тук.

Винти подминава също и научните лаборатории. Накрая стигат до театъра. Винти отваря една врата, водеща зад кулисите, и се изкачва по късото стълбище. Партридж никога досега не е стъпвал зад кулисите. Не е участвал в представления, хорове или групи. Никога не е печелил награди. За разлика от Лайда, която пееше в хора. Всъщност я забеляза за първи път, когато бе излязла да пее на пролетния концерт. На сцената имаше повече от две дузини момичета, ала тя се открояваше. Когато пееше, накланяше леко глава и притваряше очи, сякаш усещаше музиката със сърцето си. Със спуснати завеси сцената изглежда потискаща и тясна. През фините пролуки между дъските на подиума се процежда оскъдна светлина. Опитва се да си спомни песента, която изпълняваше групата на Лайда. Беше старо парче, в което се пееше за желанието да се сдобиеш с късче от американската мечта. Дали не беше феминистко? Начинът, по който момичетата казваха, че искат нещо повече? Никога досега не се бе замислял по този въпрос, но Лайда сигурно се е вълнувала от това. Все още не може да повярва, че не се върна заедно с него. Животът извън Купола я бе променил.

— Оттук — прошепва Винти.

Партридж поема след момчето, което се провира през картонените декори на къща, а после край няколко прожектора.

Винти се навежда и повдига капака на пода. Двамата слизат по стълба, спускаща се под сцената, където явно е въпросното „долу“. Изведнъж Партридж си мисли, че го водят в капан. Бе споменал името на Гласингс пред Айралийн. Дали момичето не го е издало?

По дяволите. Винти бе изтърсил думата Сигнус и Партридж го последва сляпо.

В единия ъгъл на стаята се вижда светлина, обясняваща проблясъците през пролуките на сцената. Макар и абсурдно, Партридж очаква със свито сърце да завари баща си тук, сред купища кашони, сгъваеми столове, масички, кутии с боя и четки, свещници и всевъзможни шапки — жалки останки от дома, който никога не е имал.

Пред себе си вижда две кресла. Едното, обърнато към него, е празно, но в другото, сигурен е, седи някой. Усеща нечие присъствие. Между двете кресла е изправена дървена бъчва. Върху нея е поставена лампа и малък стъклен аквариум с бръмбари. Приличат на буболечката, която Партридж бе махнал от глезена си.

Партридж се оглежда през рамо.

— Винти?

— Всичко е наред — отвръща момчето.

Партридж пристъпва напред с блъскащо в гърдите сърце и сяда невъзмутимо в креслото, сякаш не изпитва никакъв страх.

И тогава се оказва лице в лице с Дюранд Гласингс, стария му учител по история на света.

— Професор Гласингс — изрича Партридж. — Слава богу, че сте вие.

Гласингс се усмихва широко, навежда се и грабва ръката на Партридж като го изправя на крака. Прегръща го.

— Божичко, Партридж, мислех си, че никога вече няма да те видя. — Притиска го до себе си. — Ужасно съжалявам за майка ти и за Седж.

Обзема го странното чувство, че е жадувал за този момент, без да го осъзнава. И тогава се разплаква. Мигом съжалява, че не е успял да прикрие слабостта си, ала тялото му се разтърсва от ридания. Жадувал е да чуе от някого думата „съжалявам“ — от някого, когото приема като свой баща. И осъзнава, че в този момент за него Гласингс е тъкмо това.

— Хайде, седни — казва тихо Гласингс.

Партридж сяда в креслото и избързва очи.

Въпреки че се усмихва, в очите на Гласингс също има сълзи.

— По дяволите, Партридж. Радвам се, че си тук. Я се виж само. Как беше навън? Разкажи ми.

Изведнъж Партридж осъзнава, че за първи път му задават този въпрос. Но в това няма нищо чудно. Хората в Купола не желаят дори да си спомнят за съществуването на онези отвън и все пак въпросът го изненадва.

— Там е мръсно, тъмно, пълно с пепел и опасно, но нещастниците изобщо не са нещастници. Всъщност там живеят страхотни хора, които оцеляват ден след ден при нечовешки условия. — Замисля се за миг, а Гласингс чака търпеливо. — Животът там е истински — казва накрая — а това е нещо хубаво.

— Значи, успя да се измъкнеш и после пак да се върнеш в Купола напълно невредим — казва Гласингс.

— Не съвсем — отвръща Партридж, след което маха отливката от кутрето си и показва на Гласингс къде е било отрязано.

— Как стана това?

— Един дълг, който трябваше да изплатя, както бихте се изразили вие. — Поставя отливката на мястото й. — Баща ми иска да го види отново пораснал.

— Баща ти — лицето на Гласингс помръква. — Е, това е напълно в негов стил. — После се обръща към Винти и казва: — Може да тръгваш, Винти. Благодаря, че го доведе.

Винти поема забързано по стълбата, но миг по-късно спира и казва на Партридж:

— Винаги съм се питал що за човек си.

— Аз ли?

— Разбира се! Кой друг?

— И оправдах ли очакванията ти?

Винти накланя глава и казва:

— Не бях сигурен, че си способен да го направиш, но вече съм.

— Да направя какво? — пита Партридж, хвърляйки поглед към Гласингс.

Но Винти изтичва бързо нагоре и затваря капака след себе си.

— Преди да умре, мама ми каза, че планирате с моя помощ да превземете Купола отвътре. Това ли имаше предвид Винти? Май през цялото време сте чакали знак от мен, че съм готов. А аз дори нямах представа.

— А сега готов ли си, Партридж?

— Как точно ще поведа хората?

— Няма да е лесно. — Гласингс свежда поглед към ръцете си и Партридж усеща, че иска да му каже нещо, но не знае как да го направи.

— Как да започнем революция в Купола? — пита Партридж с надеждата, че Гласингс има план.

— Революция ли? — поклаща глава мъжът. — Партридж, заслушал ли си се поне веднъж в лекциите ми?

— Не се обиждайте, но вие не говорехте за нищо друго, освен за древните култури. Все неща, които нямат никакво приложение в живота ми.

— Просто се опитвах да те подготвя, без да вдигам много шум. Подбирах внимателно думите си. Пишех лекциите си специално за теб.

— Кажете ми тогава какво съм пропуснал за революциите?

— Революциите започват хора, които са гладни. Разбира се, има и идеологически революции, но основната причина хората да въстават, е, че животът им се е превърнал в борба за оцеляване. Главният фактор е отчаянието.

— Да не твърдите, че хората тук не са отчаяни? Мисля, че грешите. — Айралийн например живее в кротко отчаяние. — Според мен хората тук са отчаяни, само че не го съзнават.

— О, имаш право, но това отчаяние ги кара да се вкопчат още по-силно в това, което имат.

— Ако знаеха истината — казва Партридж, замисляйки се за Брадуел. Ще му се Брадуел да беше тук сега. — Ако можеха да зърнат света извън тези стени, ако имаха представа какво е причинил баща ми на хората, със сигурност щяха да се вдигнат срещу него. Щяха да го направят. Убеден съм в това.

Гласингс се обляга в креслото. Едва сега Партридж забелязва, че това не е обикновено кресло. А трон от театралния реквизит.

— Още не си го разбрал, нали? — казва Гласингс.

— Кое?

— Всички възрастни в Купола вече знаят истината — отвръща професорът. — Нещата, които преподаваме в академията са приказки за лека нощ. Партридж, всички ние знаем истината. Всички я носим в себе си.

Преша

Сън

Брадуел спи, а Финън кротува до малкия радиатор, събирайки енергия, докато вниманието на Преша е погълнато от паяците. Всеки от тях носи невероятно мощен експлозив. Тя разглобява взривните устройства, след което ги преработва в малки ръчни гранати. Написала е инструкциите на нов камък и е изработила три прототипа.

Утре сутринта ще напуснат вилата и следвайки картите в главата на Хейстингс, ще се опитат да намерят летателния апарат. Но преди това Преша иска да остави достатъчно надеждни инструкции. На поляната пред бившия пансион е пълно с палатки, натъпкани с хора, които с подходящо обучение биха могли да отстраняват паяците роботи от телата на оцелелите и да произвеждат амуниции. Защо да не им намери малко работа? И тъй като има проблеми със съня, Преша също си е намерила занимание.

Брадуел беше на мнение, че Хелмут и Ел Капитан трябва да останат тук, а Ел Капитан пък смяташе, че не друг, а Брадуел трябва да остане. Накрая се скараха малко преди Ел Капитан и Хелмут да напуснат къщата заедно Хейстингс за през нощта.

— Хората тук ще имат нужда от теб — каза му Брадуел.

— Ти можеш да ме заместваш. Не си достатъчно оздравял за това пътуване.

— Няма да седя тук със скръстени ръце.

— Нито пък аз — отвърна Ел Капитан.

— Нито пък аз — повтори Хелмут.

— Ако откриете летателния апарат, ще имате нужда от пилот — отбеляза Ел Капитан.

— Пилот — рече и Хелмут с нотка на изненада в гласа.

— Баща ми бе освободен от въздушните сили заради психическа нестабилност, след което изчезна — каза Ел Капитан, — но аз прекарах детството си, изучавайки всичко за летенето, и тренирах на симулаторите. Въпреки че не помниш баща си, знам, че имаме две общи неща. Летенето и лудостта.

— Лудостта — отрони и Хелмут.

— Откачен пилот? Това не е кой знае каква перспектива — промърмори Брадуел.

— Въпросът е — обади се Преша — какви са шансовете този летателен апарат да се управлява като симулатора.

Но Ел капитан не искаше да чуе.

— По-добре да имаш под ръка човек, който знае нещо за летенето. Ще бъде жалко да намерите самолета, а да не можете да различите десния борд от кърмата. Финън може също да бъде от полза. Като помощник-пилот. — Лампичките на Финън примигват доволно.

Когато Ел Капитан им пожела лека нощ и пое към общежитията заедно с Хейстингс, Брадуел се провикна подире им от вратата на вилата:

— Значи, отиваме всички! Ще се видим сутринта!

Без да се обръща назад, Ел само махна примирено с ръка и това беше всичко.

Преша се изправя, след което се протяга и преглежда отново нещата в раницата си. Изважда един по един увитите мускали и улавяйки светлината през стъклените шишенца, ги нарежда на масата. Течността в тях се люшка, блестяща и кехлибарена на цвят. Замисля се за майка си, която беше блестящ учен. Но нима този изключителен ум я е довел до нещо добро? Лев Новиков я целуваше. Може би двамата са излизали, когато той е умрял. А после, най-вероятно, възползвайки се от скръбта й, Уилъкс, убиецът на Лев, е успял да я спечели и да се ожени за нея. Но дали след време е открила, също като Уолронд, че Уилъкс е отговорен за смъртта на Лев? Може би тъкмо това я е тласнало към Иманака, бащата на Преша. И все пак е сигурна в едно: в постъпките си майка й невинаги е била водена от разума и логиката. Много от решенията си е взимала, вслушвайки се в сърцето си, а не в разума. И тъкмо тези решения впоследствие доведоха до смъртта й.

Преша няма намерение да допуска същите грешки — независимо от чувствата, които бе изпитала в прегръдките на Брадуел в гората.

Най-важното сега е да защити завещаното от майка й. Без тези три мускала няма да има лечение за никого.

Парчето сукно, което Брадуел й бе дал, за да увие мускалите на кръста си, не изглежда достатъчно сигурно за такова опасно, а може би смъртоносно пътуване. Затова тя изрязва правоъгълна ивица от едно одеяло и увива в нея мускалите, преди да ги загъне в сукното.

— Защо не спиш? — пита Брадуел с дрезгав глас.

— Събудих ли те? Извинявай.

— Не, не. — Той сяда в леглото и разтрива главата си.

— Какво ще правим с картите на Партридж и Лайда? — пита тя.

— Най-добре да ги оставим тук, където ще са на сигурно място.

— И аз така мисля.

Брадуел поглежда през прозореца.

— Понякога мислиш ли за Партридж?

— Надявам се да не свиква прекалено с охолния живот — казва Преша.

— Той е Чист. Но дори да пренебрегнем този факт, между нас пак ще има пропаст. Не знам дали някога ще се опознаем истински.

— А какво ще кажеш за мен? — Преша взима мускалите и ги прибира внимателно между дрехите в раницата си.

— На теб ти имам доверие.

— Но можеш ли да проумееш що за човек съм?

— Не — усмихва се той.

— Кое е толкова смешно?

Той разбухва възглавницата си и я пъха под главата си.

— Сънят, който сънувах преди малко. И ти беше в него.

— Какъв беше?

— Сънувах, че летя. Като малък, преди Детонациите, често ми се присънваха такива неща. — Той се замисля. — Ако не се лъжа, спрях да сънувам, че летя, откакто имам птици на гърба си, с други думи истински крила.

— А как точно летеше в детските си сънища?

— Задържах дъха си и започвах полека да се издигам, докато накрая се оказвах толкова нависоко, че щом разтварях ръце, вятърът ме подхващаше и аз просто се реех във въздуха.

— Ами в този сън?

— На гърба си нямах птици, но въпреки това не бях малко момче. А какъвто съм сега, само че…

— Чист?

— Така мисля. Може би затова се събудих с мисълта за Партридж.

— Какво е чувството? — Преша никога не е сънувала, че може да лети.

— Сякаш съм… по-млад. Бях на същата възраст, но въпреки това се чувствах различно от сега. Като че ли можех да летя, защото нямаше какво да ми тежи. Знаех, както става само в сънищата, че родителите ми са живи. Под мен се простираха тучни поля, сред които течаха реки. Сякаш изобщо не е имало Детонации.

— И аз също бях в съня ти?

— Видях реката — онази, която прекосихме — и ти беше вътре. Бореше се с течението.

— С други думи, давех се.

— Така си мислех. А когато се спуснах надолу да те спася, пак се върнахме в онази нощ. В онази студена нощ. — Тя кимва, изчервявайки се при спомена за това. — Знаех, че за да стигна до теб, ще трябва да си спомня, че родителите ми са мъртви и че светът се е превърнал в пепелище. Когато си спомних всичко това, започнах да падам. Приземих се във водата. Потънах надълбоко и тогава те зърнах под водата. Отново станах, какъвто съм сега — с птиците на гърба и белезите. И…

— Успя ли да ме спасиш?

Той поклаща глава.

— Започнах да ти разказвам съня, за да ти дам пример, че не мога да проумея що за човек си.

— Така е.

— Беше заобиколена от всички тези момичета, чиито лица са по стените, и можеше да дишаш под водата. Всъщност ти пееше. Всички пеехте. А песента се носеше във водата. Долавях я с кожата си, усещах вибрирането на нотите.

Преша си спомня допира на кожата му и как снегът ги покриваше като дантела.

— А после?

— Ти нямаше нужда да бъдеш спасявана. Отначало реших, че се давиш, но ти беше добре. Погледна ме по начин, който не бих могъл да опиша.

— Как те погледнах?

— С нещо като ярост. Не знаех дали си ядосана на мен, или…

— Или какво?

— Нищо. Не мога да те проумея дори в сънищата си. Нали това ти казвам.

Тя надниква в раницата си, като че ли не знае съдържанието й наизуст.

— На пазара има една гадателка на сънища. Виждал ли си я?

— Не вярвам в такива неща.

— Аз пък вярвам. Или поне понякога.

— Ще се опиташ ли да разтълкуваш съня ми? — Той се изправя и спуска краката си на пода.

Но Преша вече го е разтълкувала. Брадуел ще пътува с тях, за да я наглежда, да я пази. Но може би дълбоко в себе си разбира, че тя няма нужда да бъде пазена. Преша вдига раницата и я оставя до входната врата.

— Все още държиш на обещанието, което си дал на дядо ми. И дори в сънищата оставаш верен на думата си. Готов си да пожертваш твърде много за това — дори представата, че родителите ти може да са живи.

— Изглежда, ме проумяваш доста по-добре, отколкото аз теб. — В мига, в който Брадуел изрича тези думи, Преша осъзнава, че би предпочела да бе отрекъл. Не иска той да се чувства обвързан с този стар дълг. Не иска да бъде бреме за него. В този момент не знае какво да отвърне. Взира се в лицата на момичетата, като задържа погледа си на онова, което прилича на Фандра.

После се обръща и втренчва очи в Брадуел.

— Защо искаш да участваш в това пътуване? — пита го тя. — Никой от оцелелите, стигнали толкова надалеч, не е успял да се върне.

— А ти защо отиваш?

— Заради Уилда. Ако открием формулата, ще можем да я спасим. — Не че не е вярно, но е само част от отговора. Преша усеща как истината я гложди отвътре, опитвайки се със зъби и нокти да си пробие път навън. — Също искам да разбера дали там някъде има и други оцелели. Може би са успели да се измъкнат, но просто не са искали да се връщат обратно.

Приближава до масата и взима кухненския нож, с който е разрязала вълненото одеяло. Докосва ръба му — все така остър. — Баща ми. Татуировката на пулса му все още биеше на гърдите на майка ми. Той е жив. И е някъде там.

— Но Преша… — Брадуел става и пристъпва към масата между тях.

Преша занася ножа при дъската за рязане.

— Да, знам. Шансовете да го открия са почти нищожни. Но ти искаше отговор и аз ти го дадох. — Не може да повярва, че е изрекла всичко това на глас. Сама не знае откога таи в себе си надежда. Не е могла да я признае дори пред себе си, защото звучи прекалено егоистично и детинско. Оставя ножа на дъската.

Брадуел опира юмруци на масата и се навежда към нея. В погледа му се чете умора, но той присвива очи, сякаш да прозре през мъглата на изтощението, опитвайки се да я види по-ясно и най-сетне да я проумее.

— Грешиш за съня — казва Брадуел.

— Така ли? Какво имаш предвид?

— Не идвам с вас, за да те пазя. Не е заради някакво старо обещание.

— А защо тогава? — пита Преша.

— Искам да дойда, защото… — Навежда се още по-близо към нея. — Защото, Преша, аз…

— Спри — прекъсва го тя. — В нашия свят е лудост да имаш чувства към някого.

— Тогава може би съм луд.

Сърцето й бие толкова силно, че тя притиска ръка към гърдите си с надеждата да се успокои. Приковава очи в Брадуел, без да знае какво да каже.

И тогава изражението на Брадуел се смекчава. Той вдига показалец и прошепва:

— Ето го пак. Също като преди.

— Кое?

— Начинът, по който ме погледна в съня ми. И който не мога да проумея.

Партридж

Чудно варварство

В стаята не се чува нищо друго, освен бръмченето на бръмбарите в аквариума. Партридж е занемял, потресен от ужасното предателство. През всички тези години е вярвал, че така наречените приказки за лека нощ са истина. Докато беше извън Купола смяташе, че баща му и останалите важни клечки са измамили хората. Ала изведнъж се оказа, че всички са знаели — всички, които преди Детонациите са били достатъчно възрастни, за да си осигурят място в Купола — учителите му, треньорите, бръснарят, жените, които всеки ден идваха да чистят апартамента, служителите в лабораториите, възпитателите в общежитията.

— Всички ли? — ахва Партридж.

— Всички.

Той тръсва глава. Значи, планът му да каже истината на хората и да им даде шанс да изберат по-добрия начин на живот, е обречен на провал.

— Не мога да повярвам. Как е възможно да живеят с тази мисъл?

— Мнозина не успяха да се примирят. Затова трябваше да приемем самоубийството като социално допустимо явление, което се оказа доста удобно. По този начин се контролира ръстът на населението и всяко самоубийство освобождава място за появата на бебе, което няма нужда да научава истината и което ще бъде закърмено с новата история.

Партридж затваря очи.

— Знаели са… от самото начало…

— Партридж, революция няма да има. Онези, които бяха способни да поведат хората на бунт, бяха убити преди или по време на Детонациите. — Партридж се замисля за родителите на Брадуел. — С изключение на малцина.

— Лебед.

— Нашият водач беше майка ти. Ние не сме най-силните, нито най-смелите. А просто хора, които водеха двойствен живот и въпреки че знаехме истината, можехме да продължим напред. Освен нас не е останал никой друг. Вярно, че сме малко, но ставаме все по-силни и дръзки. — Гласингс опира лакти на коленете си. — Виж — започва той тържествено. Партридж осъзнава, че ще чуе нещо ужасно, което завинаги ще промени живота му. Усеща как още неизречените думи натежават във въздуха. Как хвърлят сянка върху лицето на Гласингс. — Има нещо, което трябва да…

— Почакай.

Единственото му желание е да бъде още няколко минути с Гласингс, просто да поседят, сякаш са баща и син. Иска му се отложи момента на истината.

— Разкажи ми първо за бръмбарите. Засега… — Ръцете му треперят. Той ги сключва една в друга. — Бръмбарите — казва той. — Да караме едно по едно.

— Добре — съгласява се Гласингс. — Пуснахме хиляди бръмбари. А също и други насекоми. Всъщност те са киборги. Снабдяват ни с информация и можем да ги контролираме от разстояние.

— Могат ли да бъдат проследени?

— Не. Това е най-хубавото. Разбира се, хората на Уилъкс са му занесли няколко буболечки. Той знае, че има врагове. Всъщност това го държи във форма. Само че не знае нито кои са те, нито какво искат.

— Вие сте луди! — избухва Партридж, но тогава се сеща, че Гласингс е бил негов учител и се извинява: — Съжалявам, сър, но трябва да проумеете, че баща ми ще намери начин да ги проследи. Никога не би позволил съзнателно настроени срещу него сили да разполагат със свое разузнаване.

— Още не ни е разкрил — отвръща Гласингс. — Ние сме предпазливи. Налага се да бъдем, за да оцелеем.

— Ами мъжът и жената, които ме прикриваха в асансьора?

— Ето го доказателство. Разполагаме със здрава мрежа и можем да ти помогнем да направиш каквото трябва.

Партридж се обляга назад. Моментът на истината.

Изведнъж в погледа на Гласингс се прокрадва умора. Професорът изглежда по-стар, отколкото Партридж го помни.

— Трябва да убиеш баща си — казва той.

— Не — поклаща глава Партридж.

— Слушай — изрича бързо Гласингс. — Ще се погрижим за всичко. Има едно хапче. Ще стане за нула време. Отровите не могат да бъдат проследени. А ти можеш да стигнеш до него. Все пак си негов син.

— Няма да го направя. — Усеща, че му прилошава.

Гласингс не казва нищо. Изглежда замислен и непоколебим.

— Няма да убия баща си. Това ще означава да стана като него. Нима не разбираш?

— Ами ако стане при самозащита? — казва ядосано Гласингс. — Навън се е случвало да нараниш някого, нали?

— Навън се налага да вършиш неща, за които после съжаляваш. Там е пълно със зверове, пясъчни създания, групита и войници от Специалните сили.

Гласингс се изправя и минава зад креслото. Сграбчва облегалката и казва:

— Тук не става дума за възмездие. Целта ни е да спрем баща ти. Той все още е много опасен.

— Мислиш ли, че не знам това?

— Нима не би убил човек, за когото знаеш, че ще продължи да убива?

Партридж иска веднъж завинаги да сложи край на това — на жестокостта на баща си, на смъртоносното му завещание. Наистина би могъл да се добере достатъчно близо до него. Би искал секунда преди да издъхне, баща му да разбере, че синът му го е извършил. Представя си внезапния проблясък на ужас в очите му. Но това е нещо, което не може да направи.

— Трябва да се опитам да поведа хората тук с достойнство.

Гласингс сяда отново. Притиска юмруци. После, без да поглежда Партридж, заявява:

— Той има големи планове за теб.

— Какви планове?

— Разбрах, че иска да се задомиш, да докажеш, че си станал благоразумен.

— Оженил се е отново. Знаеше ли за това?

— Направиха го, без да вдигат много шум.

— Айралийн е моя доведена сестра. Той иска да се обвържа с нея.

Гласингс се дръпва рязко назад.

— Но това е кръвосмешение.

— Не и технически погледнато, но при всички положения е лудост.

— Той обича да контролира всички изкъсо. — Поглежда косо Партридж. — Ами Лайда?… Жива ли е?

Откъде Гласингс знае за Лайда?

— Научил си, че е била изведена от Купола?

— Като примка, с която да те накарат да се върнеш. Да, имахме наши хора в рехабилитационния център. Дори пазачът, който я придружи до изхода, беше от нашите. Тя добре ли е?

— Надявам се. — Помни я как пее на сцената — същата тази сцена над главите им — как музиката се лее от душата й.

— Може да опиташ с Айралийн.

— Какво? Не искам да я използвам.

— Ами ако тя също има полза от това? Не е добре да я пренебрегваш. Партридж знае, че Гласингс е прав.

— Говори се, че баща ти иска да ти покаже как управлява тук, а после да прехвърли нещата в твои ръце. Сега следващият в йерархията на Купола е Форстийд.

— Форстийд, точно така. Бях забравил за него.

— Откакто баща ти взе да остарява и да става все по-слаб, той стана лице на управляващото тяло на Купола. Но Уилъкс би предпочел теб.

— Защо?

— Истината ли искаш да чуеш?

Партридж кимва.

— Защото смята, че може да те манипулира.

— Не доказах ли вече, че това не е…

Гласингс накланя глава и вдига вежди.

— Да разгледаме фактите — казва той. Това е един от любимите му изрази като учител по история на света.

В крайна сметка се оказа, че Партридж бе избягал от Купола само за да открие по-късно, че това е било част от плановете на баща му. Уилъкс се бе надявал, че той ще го отведе при майка си, и тъкмо това бе станало. А сега Партридж е в Купола, защото баща му бе заплашил, че ще убие много хора, ако не се върне.

— По дяволите! — ругае Партридж.

— Помисли си хубаво за баща си, Партридж, и кое е добро за всеобщото благо.

— И това е убийството?

— Обещай ми само да си помислиш.

Партридж впива ръце в страничните облегалки на креслото.

— Каква е следващата ми стъпка?

— Трябва да откриеш баща си, да се сближиш с него. Не можеш да направиш нищо, без да спечелиш доверието му и без да се сдобиеш с информация.

— Ти ли ще ме заведеш? — пита Партридж.

— Ако го направя аз, връзката ни ще излезе наяве.

— Но освен това ще означава, че си лоялен към баща ми.

— Не искам да привличам внимание върху себе си.

— Кой тогава?

— Може би някой от другите учители. Близък ли си с някого от тях?

— Холенбек. — Учителят по природни науки. — Прекарах със семейството му няколко коледни ваканции.

— Холенбек е идеален за целта. Той е от хората, които спазват стриктно правилата. Ще се свърже с тях веднага, щом се видите. Именно той им заведе Арвин Уийд, за да могат да се възползват от гения му.

— Видях Арвин — отвръща Партридж, — докато ме подлагаха на пречистващи манипулации.

— Арвин е много важен за нас. Уилъкс възлага на него всичките си надежди. Смята, че момчето може да открие лек. Кара го да работи до пълно изтощение.

— Арвин не е ли на наша страна?

— Беше. Но Уилъкс оказва силно въздействие върху хората. Сигурен съм, че му е обещал нещо. Кой знае обаче дали Арвин ще издържи? — Гласингс вдига поглед към Партридж. — Затова трябва да бъдеш много внимателен.

— Няма да позволя на баща си да ме манипулира, нито пък смятам да го убивам. Какво следва при това положение?

— Ако промениш решението си…

— Дори няма да имаме връзка.

— Ще бъдем наблизо.

— Предполагам, че трябва да тръгвам. — Партридж става и поема към стълбата.

Гласингс също се надига от креслото.

— Партридж — казва му той, — знаеш, че нямам собствен син. Може би никога няма да имам при всички тези забрани. Но ако имах, бих се радвал да прилича на теб.

Партридж усеща как гърлото му се свива. Свежда очи към обувките си, а после среща погледа на Гласингс, който му се усмихва — с тъга и гордост.

Партридж също се усмихва.

— „Чудно варварство“ — споменахте този израз в една лекция за древните култури. Това все още важи за нас, нали така?

Гласингс кима.

— Ето, видяхте ли, че съм слушал лекциите ви? Някои от тях са се запечатали в съзнанието ми.

— Бъди внимателен.

Без всякаква Причина му отдава чест.

Гласингс му отвръща със същото.

Партридж се качва по стълбата, отваря капака и излиза на сцената. После поема с бързи крачки зад кулисите, следвайки знаците към изхода. Накрая стига до една врата и я отваря, очаквайки да вдъхне студения въздух.

В следващия миг се оказва навън.

Макар че тук никой не може да излезе навън в пълния смисъл на думата.

Преша

Чаша чай

Прекосиха Мъртвите полета, които гъмжаха от пясъчни създания, с черния седан. Преди време колата принадлежеше на Ингършип — бе я получил като жест на внимание от Купола. Ел Капитан седи превит зад волана, а Хелмут дялка парче дърво. Хейстингс, в ролята на навигатор, едва се побира на предната седалка до него; дългите му крака опират плътно в жабката. Оказва се, че Уилъкс разполага с цяла флотилия летателни апарати, конструирани така, че да оцелеят по време на Детонациите. Хейстингс ги води на слабо охранявано място — не споменава защо нивото на сигурност е толкова ниско; може би просто не знае.

Пясъчните създания разтварят качулки като на кобри, извиват бодливи гръбнаци, посягат със зъби и нокти. Ел минава директно през тях. Боли го, че ги убива по този начин, но само защото дяволски много обича тази кола. При всеки удар надава вик — доста емоционална реакция за шофьор. Отзад Преша и Брадуел се държат за каквото сварят — облегалки, врати, седалки. На два пъти лактите им се допират, когато колата свива рязко встрани. Преша се пита какво ли щеше да се случи, ако го бе оставила да й каже защо държи да пътува с тях. Ами ако беше минала от другата страна на масата? Дали щеше да я целуне? Бе позволила мигът да отлети. Тогава й се стори, че така ще е най-добре, но сега иска да върне времето назад; иска й се стомахът й да престане да се свива. Каква ли е причината? Дали любов или страх, а може би и двете?

Преша е приклещила Финън между краката си. След няколко леки убождания той вече има ДНК от Ел Капитан, Хелмут и Хейстингс. Не им показа резултатите; изглежда, не са сред хората, които търси.

Брадуел и Преша са насочили оръжието си към затворените прозорци, готови да ги използват. Телата на пясъчните създания, които експлодират, обсипвайки колата с пясък, чакъл и сажди, издават оглушителен шум.

Корпусът на колата е набразден с дълбоки вдлъбнатини, резки и няколко стари дупки от куршуми. Предната броня, изкривена при удара във верандата на Ингършип, а после и от телата на пясъчните създания, които изтребваха по пътя си, вече е напълно съсипана. Задната броня липсва, а решетката отпред е напълно разядена. Всяко пясъчно създание, в което се блъскат, охлузва металните части и боята.

— Ако не помиташ всяко пясъчно създание по пътя си, може би колата ще има по-големи шансове да оцелее.

— В случай че колата се развали, колкото повече пясъчни създания съм изтрепал, толкова по-добре за нас — отвръща в своя защита Ел Капитан. — Искаш ли ти да караш?

— Пред теб! — надава вик Хейстингс. — Виждаш ли ги?

— Да — отвръща Ел Капитан, прегазвайки няколко звяра с изпити муцуни, черни очи и зинали челюсти. Далече от Купола, съществата стават все по-мощни и странни.

Колата изтрополява по някаква неравност, след което гумите зацепват по останките от магистрала — ситни камъчета отскачат от шасито. Ивицата асфалт задържа пясъчните създания настрана. Някои издрънчават със зъби, захапвайки паважа, след което се оттеглят под земята.

— В каква посока отиваме? — пита Ел Капитан.

— Северозапад.

— По-конкретно? — обажда се Брадуел.

Ел Капитан поклаща глава.

— Имаме малък проблем с нашия навигатор…

— Какъв по-точно? — пита Преша, накланяйки се напред.

— Снощи с Хейстингс обмислихме маршрута, но ударихме на камък. Оказа се, че е бил подложен на пълно програмиране — картографски умения, вътрешен компас, високоразвито сетивно възприятие, напълно автоматична бойна екипировка — но също и поведенческо кодиране. Тъй като е програмиран да бъде лоялен, това е цялата информация, която може да ни даде.

— Лоялен — изрича Хелмут.

— Искаш да кажеш, че Хейстингс не може да ни посочи точното местоположение на летателния апарат? — пита Брадуел.

— Не мога да ви дам всичко, което искате — обажда се Хейстингс. — Мога да преодолея кодирането си само до известна степен и да ви заведа донякъде.

— Не се обиждай, Хейстингс… — Брадуел се навежда напред, а Преша може да се обзаложи, че се кани да изтърси нещо обидно. — … Как да сме сигурни, че сега не си лоялен към Купола и че няма да се обърнеш срещу нас?

— Срещу нас — казва Хелмут.

— Няма как да сте сигурни — отвръща Хейстингс.

— Кодирането ти е много силно — продължава Брадуел. — Може би информацията е програмирана в кортекса, в мозъчния ти ствол, запечатана е в клетките ти.

— По-спокойно — обажда се Ел Капитан.

— Кап, ако внезапно реши да открие огън срещу нас, кой може да го вини за това? Той е програмиран да ни мрази, да ни смята за врагове, не съм ли прав?

— Хейстингс ще ни заведе там, стъпка по стъпка. Бори се с все сили. Нужно е голямо усилие на волята, за да превъзмогне кодирането — обяснява Ел Капитан. — Трябва да бъдем благодарни каквото и да ни даде.

— Каквото и да ни даде — повтаря Хелмут.

— Мисля, че не бива да пренебрегваме риска — отвръща Брадуел. — Не че не му вярвам. Въпросът е в това, че…

— Не му вярваш — сопва се Преша.

— Не вярвам на Купола. Мисля, че е глупаво да ги подценяваме.

— А може би е глупаво и да ги надценяваме — възразява Преша. — Може би затова са толкова силни. Хейстингс е пример за това, че не бива да ги надценяваме.

Хейстингс я стрелва с поглед, сякаш е обиден.

— Искам да кажа, че може би човешкото в него е по-силно, отколкото са смятали в Купола. Може би емоциите имат голяма мощ. Навярно можеш да промениш някои неща.

Брадуел не отговаря. По вида му личи, че иска да каже нещо, ала Хейстингс го изпреварва:

— Щом искаш така, не ми вярвай. Но това ще промени ли нещо?

Хейстингс има право. Вече са около десет километра навътре в Мъртвите полета. И се нуждаят от него.

— Едно мога да ви кажа — започва Хейстингс и присвива очи съсредоточено — в някои отношения този летателен апарат функционира като тези от стария свят.

Брадуел вдига Финън, молейки го за повече информация по въпроса. Финън обяснява, че старите летателни апарати са работели на принципа на пълен с газ балон, обикновено водород или хелий, които са по-леки от въздуха.

— Летателни апарати — изрича замислено Хелмут.

Ел Капитан се почесва по главата.

— Но Уилъкс не може да не е предвидил, че след Детонациите никой няма да има достъп до тези газове за презареждане. Изключено е да работи на този принцип.

— Точно така — казва Хейстингс. — Затова създадоха един изключително лек материал с ниска плътност, който е достатъчно здрав и може да издържи при почти сто процента вакуум, без да бъде смазан от въздушното налягане.

Финън започва да търси в собствената си база данни.

— Ендохедрални фулерени.

— Това пък какво е? — пита Брадуел.

Финън им пуска кратко видео. „Фулерените — обяснява глас зад кадър — са сложни, разнообразни по форма въглеродни молекули, наричани понякога бъкиболи. Тези два термина са добили популярност в чест на Бъкминстър Фулър — учен, изобретател и футурист.“

— Добрият стар Бъки! — изрича тихичко Преша, която си спомня, че е прочела тези думи в бележника на Уилъкс.

— А това каква връзка има с нас? — пита Ел Капитан.

Тогава Хейстингс обяснява, че под ръководството на Уилъкс са увеличили размерите на тези малки молекули, а после, свързвайки ги с други молекули, са получили материала, изграждащ тънката, но здрава и издръжлива обвивка на вакуумните резервоари.

— Летателният апарат се издига с изпускане на въздуха. А се снишава с вкарване на допълнителен въздух, който го прави по-тежък.

— Леле! — възкликва Брадуел, който е истински впечатлен.

Преша оглежда Мъртвите полета.

— Били са толкова умни, но ето какво са постигнали.

Хейстингс споделя с Ел Капитан познанията си, макар и ограничени, за измервателните уреди и навигацията. Брадуел казва на Финън да им покаже карта на района. Картата с магистрали, църкви и комплекси с офис сгради. Финън ги засипва с информация за геоложките и метеорологични особености на района, за гъстотата на населението на квадратен километър, като всички данни са отпреди Детонациите.

А през прозорците на колата се вижда само пустинен пейзаж. Старият свят вече не съществува. Преша се чувства изморена. Всички тези факти отпреди Детонациите й идват в повече. Защото показват какво са изгубили.

Брадуел разпитва Финън за Сигнус — за съзвездието, за различните видове лебеди, класифицирани с този термин, за връзки с митологията. Гласът на Финън не спира да боботи, равно и ниско.

Тук-там подминават стари табели на вериги за бързо хранене, закрепени на високи метални прътове, повалени на земята като дървета след силна буря. Някои от табелите са разбити на парчета. Други са пропукани като черупка на яйце. Каквото и да е имало вътре — електронни лампи, електрически жици — всичко е унищожено или заграбено. Вятърът е навял пясъка на високи наноси, които поглъщат останките на хотели, ресторанти и магазини за намалени стоки. При все това Преша съзира от време на време оскъдни следи на човешки живот — някоя къща, направена от отнесения покрив на бензиностанция, примитивни колиби, сгушени откъм защитената от вятъра страна на „Хардис“[3].

Докато Преша се взира в пейзажа, Финън разказва гръцкия мит за двама приятели, Сигнус и Фаетон, които били в постоянна надпревара помежду си. Приятелите се предизвиквали взаимно по време на надбягване с колесници по небесната шир. Ала и двамата препускали твърде близо до слънцето. Накрая колесниците им изгорели и те се строполили в безсъзнание на земята. Щом се свестил, Сигнус започнал да търси Фаетон и накрая открил тялото му, заплетено в корените на дърво на дъното на една река. Брадуел докосва ръката й.

— Чу ли това?

Преша знае за какво си мисли той — за Новиков и Уилъкс и за злополучното удавяне, което най-вероятно не е било злополука. Тя кимва.

Финън продължава разказа си.

— „Сигнус се гмурнал във водата, за да извади тялото на Фаетон и да го погребе както подобава. В противен случай духът му нямало да премине в отвъдното. Ала Сигнус не успял да го достигне. Той седнал на брега на реката и заплакал, умолявайки Зевс да му помогне. Тогава Зевс му предложил да го превърне в лебед и така Сигнус можел да се гмурне и да извади тялото на Фаетон. Ала превърнел ли се в лебед, вече нямало да е безсмъртен. Щял да живее колкото лебедите. Накрая Сигнус избрал да се превърне в лебед, гмурнал се във водата, извадил тялото на Фаетон и го погребал както подобава, за да може духът на приятеля му да премине в отвъдния живот. Зевс така се трогнал от саможертвата му, че сътворил на нощното небе съзвездие с формата на Сигнус — лебед.“

— Уилъкс сигурно е бил Сигнус. А Новиков — Фаетон. — Преша се обръща към Брадуел. — Смяташ ли, че Уилъкс наистина е искал да го спаси?

— Митът звучи странно пророчески — отвръща Брадуел. — Ако Новиков е разполагал с формулата и е провеждал успешни експерименти върху собственото си тяло, и ако Уилъкс наистина го е убил, тогава се е превърнал в смъртен. Предопределил е собствената си съдба. Както каза Уолронд…

— „Той уби единствения човек, който можеше да го спаси“ — добавя Преша. — Очевидно е чувал този мит, дори да не го е разбирал напълно. Нали все пак е избрал лебеда като символ на седморката.

— Мисля, че Уолронд е бил прав за обсесивния разсъдък на Уилъкс, за значението на съзвездието Сигнус, връхчето на чието крило минава над Нюгрейндж — казва Брадуел. — Преди не бях сигурен, но сега си мисля, че започвам да проумявам моделите в мисленето на Уилъкс.

Преша се взира на изток в останките от стари фабрики с нагънати изтърбушени покриви. Тъжна гледка.

— Чудя как ли са оцелели тук.

— Не знам, но трябва да са били доста жилави.

— Пътят свърши — обявява Ел Капитан.

Асфалтът постепенно изчезва. Пясъчните създания се извиват на хоризонта. Преша взима пушката и я притиска към гърдите си.

В далечината се вижда огромна, подобна на скелет, криволичеща структура — дълга шия, която свършва внезапно, гръбнак, който се устремява към земята, завършващ с овал; напомня за буквите от старо време, на които я бе учил дядо й.

— Какво е това?

— Увеселителен парк — обяснява Хейстингс. — Трябва да го заобиколим от изток.

Брадуел се навежда напред.

— Божичко. Познавам това място. Идвал съм тук като малък. Тогава беше съвсем ново, но направено да изглежда ретро. Нали знаете, че от движението „Завръщане към добрите обноски“ обожаваха всичко, което напомня за стария свят. Наричаше се „Лудият Джон“. Имаше един клоун — наистина огромен клоун с клатушкаща се глава, въртележка и старовремско скоростно влакче. Но не като симулаторите в театрите, а съвсем истински. С истински вятър, който развява косата и изпълва дробовете ти. Баща ми веднъж ме доведе тук. Возихме се на „Громолящата светкавица“ и на „Лавината“.

— „Лудият Джон“ — казва Ел Капитан. — Спомням си афишите. Майка ми все не успяваше да събере достатъчно пари.

— Майка ми — повтаря Хелмут.

Преша се сеща за дядо си, Осуалд Белс, който все й разказваше за едно пътуване до „Дисни Уърлд“ през времето Преди — измислена от него история, превърнала се в част от миналото й, за което той не знаеше нищо.

— Мястото е населено — отбелязва Хейстингс. — Скоростното влакче е наблюдателна кула. Виждате ли ги?

— Кои? — пита Преша, но тогава в най-горната част на конструкцията различава няколко дребни фигури, застанали на вертикален участък, вероятно използван като стълба.

— Последния път, когато дойдох — добавя Хейстингс, — се оказаха доста опасни. Разполагат с електричество и барут от фойерверките…

Внезапно седанът занася странично, след което описва кръг. Задните гуми забуксуват в прахоляка. Колата се разтърсва и спира.

— И капани — довършва Хейстингс.

— Какво стана, по дяволите? — надава вик Ел Капитан, след което премята ремъка на пушката през главата на Хелмут и посяга към дръжката на вратата.

— Не излизай! — предупреждава го Хейстингс.

— Излизай — прошепва Хелмут.

— Трябва да хвърля поглед на щетите. — Ел Капитан отваря вратата и излиза навън. Кляка до предната гума, след което става и потрива с ръка шасито. — Проклятие! — изругава той. — Кой би сторил такова нещо на моето бебче?

— Моето бебче! — надава вик Хелмут.

Пясъчните създания са далече оттук. Наоколо е тихо.

— Някой е заровил нещо в земята — казва Ел Капитан. — Розова дупка със зъби! Някаква огромна гнусна уста!

Преша се навежда над предната седалка.

— Трябва да видя това.

— Аз също — додава Брадуел.

— Бъдете внимателни и не се бавете — предупреждава ги Хейстингс.

Спуканата гума е заклещена в съвършено кръгла розова дупка, направена вероятно от фибростъкло. От вътрешната й страна се виждат остри шипове, забили се дълбоко в съсипаната гума. Свободните краища на брезент се развяват от вятъра.

— Хитро — отбелязва Преша. — Покрили са дупката с брезент, оставяйки вятъра да го засипе с пясък и пепел, и просто са чакали.

Хейстингс също излиза от колата. Спира на няколко крачки от тях, оглеждайки хоризонта.

Ел Капитан сритва гумата, проклинайки.

Брадуел потраква с пръсти по яката пластмаса.

— Това е чаша за чай — казва той. — От някоя въртележка.

— Въртележка ли? — възкликва Ел Капитан. — Колата ми беше съсипана от проклета чаша за чай, част от някаква въртележка?

Преша се замисля за историите, които дядо й й бе разказвал — италианските фестивали, златните рибки в найлонови торбички, които се давали като награда, канолите, игрите и въртележките. Тя хвърля поглед към ивицата земя, която ги дели от телената ограда на увеселителния парк. Пясъчните създания се тълпят наоколо.

— Дали има още капани?

— Да — отвръща Хейстингс. — Влизайте вътре. — Приковал е поглед в увеселителния парк. — По този път изгубихме трима войници от Специалните сили — тежковъоръжени и в пълна бойна готовност.

— Трима? — смайва се Ел Капитан.

— Какъв е планът? — пита Брадуел.

— Планът беше да не допускаме колата ми да пострада от една проклета чаша за чай — отвръща Ел Капитан.

— Колко километра остават, Хейстингс? Можеш ли да ни кажеш? — пита Преша.

— Около петдесет.

— Няма да успеем за един ден — заключава Ел Капитан. — Трябва да заобиколим това място и щом стигнем от другата страна, да потърсим къде да пренощуваме.

— Ако стигнем от другата страна — поправя го Брадуел.

— Ако изобщо има друга страна — добавя Преша.

— Ако — изрича накрая Хелмут.

— Чувате ли това? — пита Хейстингс.

— Кое? — обажда се Ел Капитан. Гневът му преминава в страх.

Няма нужда от отговор. Усещат как земята боботи под краката им.

Партридж

Коледна елха

Партридж се събужда. Пред очите му е лицето на Джулби — петгодишната дъщеря на Холенбек. Това бе стаята, в която спеше през зимните ваканции, прекарани у семейство Холенбек. Чува госпожа Холенбек, която пее в кухнята; тя обича песните за снежни човеци и пързаляне с шейни. Джулби е пораснала. В момента й липсват два предни долни зъба.

Дойде тук снощи, след като се раздели с Гласингс. Стигна пеша до апартамента на Холенбек и зърна малкото чукало с формата на лъвска глава — талисмана на академията — украсена със сложно завързана панделка — умение, на което госпожа Холенбек учи момичетата. Домашният уют е вид изкуство. Точно под панделката бяха залепени две хартиени снежинки, също като онези, които украсяваха прозорците на училището. Като че ли Лайда е била тук. За миг му мина през ум, че всички вече спят, свити на топло под завивките. Не искаше да ги буди.

Но въпреки това той вдигна чукалото и потропа.

Чу шумолене, а после и гласа на Холенбек:

— Кой е? Кой е там? Какво става, за бога? — После ключалката изщрака и Холенбек отвори широко врата.

Мъжът застана пред него, очевидно разтревожен. Няколко тънки снопчета коса се полюшваха на почти олисялото му теме, докато пристягаше колана на халата си. Раменете му изглеждаха още по-хилави — може би защото не носеше спортното си сако. Явно бе очаквал, че това е някакъв номер или че е изникнало нещо извънредно.

Той застина на място, втренчил поглед в Партридж. Само преди миг Холенбек бе смятал, че нищо не може да го изненада, ала се оказа, че не е така. Забелязвайки изумлението в очите му, Партридж изпитва задоволство, че го е извадил от равновесие. В този миг изпитваше омраза към него — през цялото време е знаел истината, ден след ден е премълчавал фактите.

Е, събуди ли се, Холенбек? — щеше му се да каже. — Такъв е животът. Пълен с изненади.

Холенбек го побутва да влезе.

— Партридж Уилъкс — не спираше да повтаря той. — Гледай ти! — А после се обади по телефона. Когато се върна, изглеждаше пребледнял.

— Можеш да пренощуваш тук. Няма проблеми. На сутринта ще дойдат да те вземат.

А сега Джулби се е надвесила над лицето му.

— Цял ден ли ще спиш?

— Как си, Джулби? Много си пораснала.

Момиченцето носи пуловер с избродирана коледна елха.

— Сега съм в детската градина, трета група, при госпожа Върк. Мама каза да ти предам, че ще обядваме.

— Ще обядваме ли?

— Днес е събота! — изрича тя с гордост. Партридж си спомня, че в събота обядваха с оскъдна, но истинска храна — а не с таблетки от соя или с безцветни разтворими напитки. — Ти също си поканен.

— Сигурна ли си? — Дава си сметка, че храната едва ли ще стигне за всички.

— Ами да. Имаме още един гост.

— Кой? — Не може да е баща му, нито пък Гласингс.

— Едно момиче! — Лайда. Това е първата му мисъл, но бързо му хрумва доста по-логично предположение. Айралийн. — Има лъскава коса и мирише на мехурчета.

— Айралийн.

Джулби свива рамене, човъркайки топките на избродираната елха.

— Дошла е да те заведе у дома.

— Аз нямам дом.

Джулби вдига очи и се засмива.

— Много си забавен.

— Това не беше шега.

Лицето й става сериозно.

— И Джарв вече си няма дом.

Госпожа Холенбек непрекъснато бе намирала извинения за състоянието му. „Дребничък е, защото много повръща. Има чувствителен стомах. Но ще го надрасне!“ Често отвеждат за лечение децата, които не се развиват добре. Дали не са прибрали и Джарв?

— Как е той? — Партридж все още е облечен с панталона и ризата от вечерта, вече омачкани.

Открива вратовръзката си, провесена на облегалката на един стол. Джулби почуква на прозореца, сякаш от другата страна има някого.

— Джарв е глупав.

— Не е глупав. Просто е още малък. Храни ли се по-добре?

— Откъде да знам? Отведоха го — ще го правят умен.

Значи са го отвели. Замисля се за господин Холенбек — стори му се по-възрастен и някак смален. Сигурно е заради Джарв. Партридж не иска да казва на Джулби, че съжалява, защото тя ще разбере, че има за какво да съжалява. Макар че наистина има. Понякога тези деца изобщо не се връщат.

— Дано скоро да се прибере у дома.

— Нищо чудно — отвръща Джулби. — Изчезна изведнъж, може и така да се върне. Като изненада. — Тя поглежда към отворената врата и отново човърка топките на пуловера си. — Мисля, че трябва да останеш за Коледа. Обичаме да си с нас. — Тогава Джулби се стрелва навън, надавайки викове: — Той е буден! Той е буден! Той е буден!

Партридж се шмугва бързо в банята. Докато мие ръцете си, сваля отливката от кутрето си. Кожата е по-плътна. Израстването на кутрето му е знак, че се връща към старото си аз. Това го тревожи. Явно баща му иска да заличи миналото, да го пречисти. Кога ли ще види стареца? Партридж наплисква лицето си с вода и се поглежда в огледалото. Това все още съм аз — казва си той. — Все още съм аз.

Излиза от банята и чува смях от кухнята. Когато минава покрай малката дневна, по чиито стени има рафтове с книги, вижда изкуствена коледна елха. От нея се носи мирис на боров спрей. Забелязва само един чорап с подаръци, закачен на етажерката. На него с ръкописни букви е написано „ДЖУЛБИ“. Няма чорап за Джарв. Месеци наред след смъртта на Седж никой не споменаваше името му в присъствието на Партридж. Като че ли брат му никога не бе съществувал.

Партридж влиза в кухнята и се сблъсква с госпожа Холенбек, препасала бяла престилка, на която малко над гърдите й е избродиран Исус в яслите. Тя също изглежда отслабнала — състарена като господин Холенбек — макар че още не е изгубила неизтощимата си енергичност. Ръцете й са побелели от брашното и тя го прегръща, без да го докосва.

— Партридж! Толкова се радвам да те видя. Не си ни казал, че имаш такава красива приятелка!

Госпожа Холенбек отстъпва назад и Партридж зърва Айралийн, зад чийто стол стои охранител. Макар да няма имплантирани в ръцете оръжия като войниците от Специалните сили, личи, че е претърпял стимулации. Може да е в процес на трансформация. Носи военна униформа и пистолет. Партридж отново се чувства като затворник. Айралийн, разбира се, няма вина за това, но по някаква причина събужда у него гняв.

— Здравей, Айралийн.

— Здравей.

— Баща ми ли те изпрати?

Айралийн се усмихва.

— Ще има тържество.

— Какво тържество? — пита госпожа Холенбек, но вниманието й е привлечено от господин Холенбек и Джулби, които спорят за нещо в преддверието.

— Казах не, Джулби. Това е много важно. Трябва да се държиш добре, иначе. — Иначе какво? Ще ме отведат като Джарв? Ще изчезна?

— Ще бъде съвсем скромно — отвръща Айралийн. — Елегантно, но непринудено.

— Чудесно — казва госпожа Холенбек. — Какъв е поводът?

— Ами — запъва се Айралийн, поглеждайки нервно към Партридж, след което се обръща отново към госпожа Холенбек. — Ще бъде сватбено тържество!

Госпожа Холенбек плясва с ръце, вдигайки облаче брашно.

— О, Партридж! Толкова се радвам и за двама ви! — Прекосява стаята и се провиква към коридора: — Илвандър! Джулби! Имаме новини!

Партридж сяда до Айралийн.

— За какво говориш?

— Баща ти реши да ускори нещата. Иска да провери на какво си готов, за да го видиш. — Погледът й се стрелва към охранителя, след което отново се връща към Партридж.

— Вече сме сгодени. Просто ей така?

Госпожа Холенбек продължава да вика:

— Ще има сватба! Нашият Партридж и Айралийн! Идвайте бързо!

Айралийн се пресяга към него и го сграбчва за ръкава.

— Ако не го направиш, вече няма да има полза от мен. Ще означава, че съм ги предала. Ако не те убедя да се върнеш…

Обзема го гняв към баща му, който дърпа конците на този извратен театър. Айралийн има измъчен вид.

— Ще поговоря с него — казва накрая той. — Ще намерим някакво решение.

Господин и госпожа Холенбек се връщат заедно и преди Партридж да успее да обясни каквото и да било, се разразява истинска буря от радостни възклицания, поздравления, ръкостискания, прегръдки и потупвания по гърба.

— Е, Джулби, какво ще кажеш? Ще има сватба! — казва госпожа Холенбек.

Сватба. От тази дума му прилошава. Замисля се за Лайда и за времето, което прекараха заедно в къщата на директора, под открито небе. Тогава бе готов да прекара живота си с нея. Завинаги. А ето какво стана.

Джулби е притихнала. Страните й са зачервени, сякаш е плакала.

— Това е чудесно — казва тя.

— Хайде, трябва да им честитиш! — подканя я госпожа Холенбек.

— Честито! — кресва ядосано Джулби. — Какви късметлии сме! — После се обръща и започва да дърпа закачените на стената рисунки — на цветя, коне и дъги.

— Не сега, Джулби! — обажда се господин Холенбек. — Не пред гостите!

— Какви късметлии сме! — вика Джулби и излита от кухнята.

Госпожа Холенбек слага длан на устата си. В очите й бликват сълзи. После се спуска към Партридж и Айралийн. Хваща ги за ръце.

— Моля ви не казвайте на никого, че се е държала така. Ще останат с погрешно впечатление. Ще й мине. Тя е добро момиче. И е нормална! За разлика от Джарв. Джулби ще порасне както трябва.

— Стига, Хеления — прекъсва я господин Холенбек. — Недей да преувеличаваш, сякаш е станало кой знае какво.

— На никого няма да кажем, госпожо Холенбек — уверява я Партридж. — Наистина. Обещаваме.

Айралийн се усмихва.

— Чух момиченцето да казва: „Какви късметлии сме“ — и това е съвсем вярно. Всички сме късметлии. Има толкова много неща, за които да сме благодарни.

Господин Холенбек докосва жена си по рамото и казва:

— Ето, видя ли, скъпа?

— Няма да говорим за Джарв — отвръща госпожа Холенбек.

— Точно така — прошепва господин Холенбек. — Трябва да гледаме напред. Вече сме си дали дума.

Госпожа Холенбек кима и отива до умивалника.

— Да, да, разбира се. Какви късметлии сме. Какви късметлии сме.

Лайда

Мускусен елен

Лайда познава добре гората. В този час на следобеда животните се стичат към водата, излизайки за кратко от прикритията си. Светлината, която се процежда през листата на дърветата пада косо, улавяйки пепелта във въздуха. Чува се пронизителното крякане на птиците, ромоленето на вода, сякаш търси още вода, с която да се слее, носи се мирис на земя и пепел.

Майка Хестра върви на няколко метра от Лайда. Пристъпва тежко под бремето на Сайдън, почти не говори. Лайда знае какво е изписано на лицето й „… КУЧЕТАТА ЛАЕХА ОЖЕСТОЧЕНО. НАВЪН СЕ СПУСКАШЕ МРАК“, но не бе питала какво означават дамгосаните думи, нито откъде са се взели. Струва й се неетично да повдига този въпрос. Майка Хестра не бе споменавала какво й се бе случило по време на Детонациите и почти не говореше за живота си преди това.

Често излизат на лов сред гъстите храсталаци в тази част на гората. Вече имат опит в преследването на дребен дивеч — мускусни елени, плъхове, двукраки невестулки, които влачат тялото си като гущери. Оставят хищниците да ловуват през нощта. И все пак опасността винаги дебне наблизо. Понякога, докато причакват дивеча, групита или зверове издебват майките и ги убиват.

Лайда усеща миризмата от дневното обиталище на мускусните елени. Тези животни почиват на групи и излъчват остра миризма на мускус, за разлика от уханието на малките кученца в Купола, които редовно къпят с ароматни шампоани. Лайда харесва мириса на обиталищата. Кара я да се чувства жива. Дръжката на лъка е хлъзгава от потта по дланта й. Издялка стрелата почти сама, с помощта на Майка Хестра. Лъкът е от фибростъкло, останало от разглобени и нарязани предмети. Тетивата е здрава и лъскава. Всеки път, когато Лайда я отпуска, в ухото й отеква звук като от струна на музикален инструмент.

Проверява дали перата сочат накъдето трябва и дали стрелата е прилепнала плътно за тетивата.

Долавя шумолене. Спира и вдига ръка. Майка Хестра замръзва на място. Лайда коленичи и надзърта в ниските храсти. Хестра застава на едно коляно в пълно мълчание.

Лайда съзира целта: закръглена сърна, която пристъпва едва-едва на късите си крачка, душейки наоколо. Ако я уцели зад плешките, прекъсвайки гръбначния стълб, няма да усети болката от стрелата. При неточно попадение обаче ще трябва да я преследва из храсталака и най-вероятно ще се прости със стрелата. Но тя рядко пропуска целта си.

Лайда изпъва тетивата и насочва стрелата леко надолу. От опит знае, че първата реакция на сърната е да се дръпне назад, пренасяйки тежестта на яките си хълбоци. Прицелва се. Готова е — диша спокойно. Ала в мига, в който си представя как стрелата пронизва животното, усеща как нещо се надига в гърдите й, сякаш стомахът й се преобръща. Прилошава й. Когато мисли за Партридж, за целувките им, за радостта да бъде насаме с него, изпитва същото чувство, същите обливащи тялото й горещи вълни. Любовна треска. Ето как се нарича това състояние. Все пак отпуска тетивата и мигновено осъзнава липсата на устойчивост — стрелата ще удари встрани.

Оказва се права. Сърната е пронизана в гръдния кош. Тя изквичава като прасе, претъркулва се на земята, но после бързо се изправя и изчезва в храстите.

Майка Хестра се втурва натам, придържайки главата на сина си. Когато Лайда става, тя вече е далече напред.

Лайда хуква след нея, провирайки се между дърветата. Иска й се да се извини не само на Майка Хестра, но и на животното. Сигурна е, че сърната страда. Надява се раната да кърви — Майка Хестра лесно ще я проследи и ще я избави от мъките й. Опасява се обаче, че миризмата на кръв може да привлече свирепите хибриди, дебнещи в храстите.

Лайда се старае да не изостава. Но възрастната жена е бърза и лека, въпреки тежестта на сина й; знае как да компенсира липсата на равновесие.

Лайда приготвя нова стрела, в случай че изскочи друго животно. Майка Хестра има пистолет, който бе откраднала от скривалище на подземните момчета, те пък го бяха отмъкнали от Специалните сили. Ще го използва в краен случай, ако някой звяр ги нападне.

Защо Лайда пропусна? Може би е яла развалена храна или просто е гладна. Партридж отново се мярва в съзнанието й, но тя го пропъжда. Трябва да е нащрек, да бъде телом и духом тук, в гората. Стиска лъка още по-здраво, но след няколко крачки вижда Майка Хестра, която стои приведена над сърната. Животното диша тежко, козината му е окървавена, недалеч от муцунката му има локва кръв. Помръдва глава, сякаш се опитва да стане.

Майка Хестра изважда пистолета. Потрива дамгосаните на лицето си думи — „… КУЧЕТАТА ЛАЕХА ОЖЕСТОЧЕНО. НАВЪН СЕ СПУСКАШЕ МРАК“. Не закрива очите на детето; това е част от живота им. Лайда обаче се извръща и чува приглушен удар. Знае, че звукът е от дръжката на пистолета. Разбила е черепа на сърната. Защо да прахосва ценни патрони? Сърната вече е намерила покой. Лайда заобикаля едно дърво и вижда, че Майка Хестра се е надвесила над трупа на животното. Веднага разбира, че нещо не е наред. Хестра се обръща към нея.

— Беше бременна. Случва се понякога. Щом умира, тялото изхвърля плода, давайки му шанс да оцелее. — На земята лежи мокро, слузесто четирикрако създание. Затворените му очи са силно изпъкнали. Лайда никога няма да забрави тази гледка. Ще я вижда и тази нощ, щом затвори очи. Винаги ще я преследва.

Лайда извръща поглед, неспособна да понесе гледката. Кляка и повръща. Изненадана е от собствената си реакция. Та нали е свикнала да вижда кръв. Това не й се е случвало досега. Отново повръща и се смайва още повече.

Майка Хестра я докосва по рамото. Лайда става и изтрива потта от челото си — нищо, че навън е студено.

Майка Хестра я гледа някак особено. Кучетата лаеха ожесточено. Навън се спускаше мрак — мисли си Лайда. Защо точно тези думи? Защо? Не й харесва напрегнатия, тревожен поглед на спътницата й.

— Спряла си да кървиш, нали? — казва Майка Хестра.

— Как така да кървя?

— Имам предвид цикъла ти.

Лайда се изчервява. В Купола не се говори за това. Във всяка тоалетна в девическата академия има малка кабинка, където можеш да намериш всичко необходимо. Така че не се налага да говориш по този въпрос. Но действително от известно време не е имала цикъл. Беше го отдала на тежкия труд и на странната обилна храна.

— Да, така е.

— Спа ли с онова момче?

— Моля? — Лайда отстъпва назад и изтупва пръстта от коленете си.

— Охранявахме ви през цялото време. Държахме ви разделени. Искахме да те предпазим, а ето какво е станало? Той нарани ли те?

Лайда поклаща глава.

— Накара ли те да направиш онова нещо?

— Какво нещо?

— Нима не знаеш за какво говоря?

Лайда знае много добре за какво говори Майка Хестра. Беше проумяла истината, прошепната от тънко гласче в главата й. Досети се още щом зърна плода на сърната. Може би затова повърна. Въпреки че знае истината, не е в състояние да каже и дума.

— Ти си бременна. Ето какво. Трябва да кажем на Нашата добра майка.

— Не може да съм бременна. — Това е недоразумение. Той я беше попитал дали е сигурна, но тя реши, че говори за нещо друго. Изведнъж гората да й струва опасна. Следобедната светлина избледнява.

— Вярно е — отвръща Майка Хестра. — Сигурна съм в това.

— Но ние не сме женени. — Те само се преструваха, че са мъж и жена.

— Не знаеш ли как става? Никой ли не ти е обяснил?

Лайда се сеща за часовете по майчинство, където ги учеха как да нанасят мехлем върху обриви, по какъв начин се отстраняват коричките от скалпа на бебето, как да втриват във венците специален гел за облекчаване на болката от никнещите зъбки. Но никой не говореше за забременяването. Освен онова, което момичетата си шушукаха.

— Не, не знам как става.

— Е, значи, си го научила от практиката.

Замисля се за месинговото легло, за телата им — нейното и на Партридж, сгушени на пода под палтата им. Значи е бременна. Вътре в нея расте бебе. Колко ли е малко? Иска й се види майка си. Трябва да й каже. Но е възможно повече да не я види.

— Майко Хестра! — Лайда протяга ръце към нея. — Какво ще стане с мен?

Майка Хестра я прегръща.

— Нашата добра майка ще отсъди. Тя ще знае кое е най-доброто решение.

— Как така ще отсъди? — Лайда сграбчва още по-силно Майка Хестра.

— Тя е нашият съдник по всеки въпрос.

Лайда се дръпва назад, взирайки се в лицето на Майка Хестра.

— Какво ще ми направи? Ще ме накаже? Ще ме изгони?

— Ще помисля как точно да й го съобщя. Всичко ще се нареди — прошепва тя. Гората шумоли. — Тихо сега. Тихо.

Ел Капитан

Очи

Ел Капитан нарежда на Хейстингс да влезе в колата, ала той не отстъпва, вдигнал оръжия за стрелба. Господи, защо земята трепери така? Да, пясъчните създания. Но какви са те? И колцина от тях са нужни, за да разтърсят земята толкова силно. Ел Капитан усеща вибрациите в гърдите си, а и в гърдите на Хелмут, предаващи трептенето на гърба му.

— Хейстингс! — кресва той отново.

— Остави го! — казва Брадуел. — Влизай в колата.

— Кап, не можеш да го убедиш! — надава вик Преша.

Права е. Най-вероятно е програмиран да бъде смел; може би няма друг избор, освен да отстоява позициите си и да се бие. И Ел Капитан би искал да надмогне инстинктите и емоциите си, най-вече страха, който раздира гърдите му като хванато в капан животно.

Около тях се извива вихрушка от прах, пръст и пясък. Той се взира в Преша, чиито страни са почервенели от вихрушката. Ще му се Брадуел да не се държи така покровителствено с нея. Трябва ли да я държи за ръка? Та тя може и сама да стои права.

— Прикрий се! — надава вик Хейстингс.

— Добре! — отвръща Ел Капитан.

Преша и Брадуел скачат на задната седалка. Ел Капитан и Хелмут сядат зад волана. Затръшват и заключват вратите и вдигат прозорците. Колата се олюлява в капана на чашата. Хелмут е заровил глава в гърба на Ел Капитан.

— Защо не се покажат? — негодува Преша. — Знаем, че са там, под земята. Защо не излязат навън?

— Просто си играят с нас — отвръща Ел Капитан. — Трябва да останем където сме и да видим с какво си имаме работа.

— Не бива да останем тук! — надвиква Преша воя на вятъра и бученето на земята.

— Хейстингс не може да ги отблъсне сам — казва Ел Капитан. Ще има ли куража да застане рамо до рамо с него? Проверява амунициите на пушката и се замисля за баща си. Защо бе освободен от длъжност — защото е бил лабилен, или защото са го смятали за луд, тъй като е поемал големи рискове? Ще му се да знае кое от двете е наследил.

— Дори колата да издържи на атаките им, просто ще ни обкръжат. Ще умрем от обезводняване — казва Брадуел.

— Това няма да стане — заканва се Ел Капитан.

— Няма да стане — прошепва неспокойно Хелмут.

Брадуел се навежда напред.

— Ако излезем, ще ни погълнат.

— Каквото и да направим, спукана ни е работата — казва Ел Капитан. — Предпочитам да се бия, отколкото да се крия като страхливец.

— Страхливец ли ме наричаш? — засяга се Брадуел.

— Ако смяташ да си седиш кротко тук, докато умреш, значи наистина си страхливец.

— Страхливец — изрича Хелмут, сякаш прави признание.

— Слушай, Кап, ти си просто един…

— Един какво? — прекъсва го Ел Капитан. — Неудачник, чиито родители не са били особено умни?

— Това не е…

— Погледнете! — надава вик Преша, вперила поглед през прозореца.

Земята се разтърсва, прорязана от вибриращи кръгчета. После едно по едно изплуват стотици очи. Може би хиляди. Сякаш от пръстта, засята със семена, вместо цветя покълват очи, лъскави като миди, примигващи ожесточено, за да се отърсят от пепелта. Брадуел отскача назад.

— Проклятие. Това пък какво е?

В Пресъхналите земи Ел Капитан е виждал немалко такива очи. Очи на същества, в които не е останало почти нищо човешко — слети със земята, изгубени завинаги. Ала Хейстингс е така изплашен, че отстъпва заднешком и се блъска в колата, а оръжието му издрънчава от удара в капака.

Преша хваща ръката на Ел Капитан, но той се сепва от изненада. Не е свикнал да го докосват така. Но нали е офицер, не помръдва дори мускул.

— Не са само очи, нали? — обажда се Преша.

— Не, така поне мисля. — Гласът му звучи дрезгаво.

Преша стисва ръката му още по-силно и той усеща, че се изчервява.

— Какво ще правим?

— Трябва да останем заедно — отвръща той.

— Заедно — повтаря Хелмут, сякаш да потвърди, че и без това са заедно завинаги. В гърдите на Ел Капитан се надига омраза към брат му.

— Какво значи, че не са само очи? — пита Брадуел.

Преша все така стиска ръката на Ел.

— Този грохот — казва тя. — Ами ако идва от гигантските им тела?

— Трябва да се омитаме оттук, преди да са започнали да се надигат, в случай че имат такова намерение — казва Брадуел.

Преша отмества ръката си.

— Нямаме друг избор. Ще става все по-напечено.

Хейстингс изстрелва дълъг откос с единия си автомат. Цели се право в очите, които хлътват под земята, щом куршумите заорават в пръстта, вдигайки облачета прах.

Но от земните недра се надига още по-страховито бучене.

— Не биваше да го прави — обажда се Преша.

Сякаш в отговор на страховете им от земята се подават посипани с пръст огромни глави, зеещи уста и заоблени уши. Рамене и кокалести ръце, торсове, хълбоци и крака се показват на повърхността. Телата са натежали от пръст, сякаш са оваляни в катран.

Хора ли са?

Мършави, с изпъкнали ребра и жилести крайници. Личи, че някои са били пълни. Кожата им е провиснала като дрипа. Примигват ожесточено с очи, но лицата им са безжизнени — отпуснати, с увиснали устни. Движат се, сякаш ръцете и краката им са сковани.

Хейстингс открива огън, ала за разлика от пясъчните създания в околностите на Купола, тези тук не се разпадат. Не. Куршумите пробиват черни дупки в телата им. Процежда се кръв, която незабавно се съсирва, потъмнява и образува коричка.

— Защо не умират? — смайва се Преша.

Ел Капитан завърта инстинктивно ключа, форсирайки двигателя. Натиска педала на газта.

— Какво правиш? — сопва се Брадуел.

— Искам да се измъкнем оттук. — Ел Капитан превключва на задна скорост, но гумата не помръдва. Задните се завъртат на място, вдигайки пръст, пясък и чакъл. Форсира колата, опитвайки се да я измъкне от дупката. — Хайде! Хайде!

Хелмут дращи с нокти по гърба на брат си, сякаш копае дупка, в която да се скрие. Хейстингс продължава да стреля.

— Няма смисъл, Кап! — надава вик Преша.

Върху предното стъкло се стоварва юмрук. Изниква лице с бясно плющящи клепачи и уста като черна яма. Друго пясъчно създание посяга към страничното стъкло.

Хейстингс се опитва да ги отблъсне. Куршумите ги зашеметяват само за миг. Войникът стреля като обезумял — не само по съществата, наобиколили колата, но и по онези, които излизат изпод земята.

Скоро по колата блъскат и дерат десетки ръце. Ел Капитан чува, че Хейстингс продължава да стреля, но вече не го вижда. Взира се като омагьосан в очите им — живи и налудничави. Би предпочел да са мъртви, празни и стъклени като на зомбита. Отдавна не се е сещал за думата „зомбита“. Навремето обичаше да сваля пиратски филми на ужасите, които не бяха в позволения списък. След Детонациите обаче се сблъска със същите празни погледи, обгорени лица и блуждаещи тела с бавни и затруднени движения. Видя как един човек впи пръсти в кората на дърво, а когато дръпна ръката си, кожата му се свлече като дълга черна ръкавица.

Едно от пясъчните създания отскача от прозореца, надавайки вой. Едното му око прилича на кървава каша. Съществото рухва на колене. Но каква е причината? Защо точно сега? Останалите пясъчни създания са привлечени от гърчещия се на земята техен събрат — може би от кръвта му или пронизителния писък, изтръгнал се от гърдите му — и с тежките си нозе се нахвърлят върху него. Кървящото същество лежи по гръб. Примигва със здравото си око, за да премахне насъбралата се в него кръв, взира се в надвисналите над него пясъчни създания и разпервайки широко ръце, се предава.

— Тръгвайте! Веднага! — кресва Хейстингс.

Докато пясъчните създания се хранят с поваления си събрат, Брадуел и Ел Капитан изскачат от колата, но Преша остава на мястото си като вцепенена. Втренчила е поглед в пясъчните създания, които се хранят със себеподобни.

— Преша! — кресва Брадуел, като наднича в колата, затъкнал Финън под мишница. — Хайде! Размърдай се! Веднага!

Но тя не му обръща внимание, сякаш е оглушала. Вцепенена е от ужасната сцена, разиграваща се пред очите й. Тогава Ел Капитан се промушва покрай Брадуел и започва да я увещава:

— Преша, погледни ме. Чуваш ли ме?

Тя кимва.

— Сега затвори очи — казва й Ел Капитан. — Просто затвори очи, обърни глава и ме погледни.

Тя примигва и затваря очи.

— Обърни се към мен.

Тя се обръща и отваря очи. За миг Ел Капитан занемява. В очите й съзира нещо, което го кара да остане без дъх. Тя го гледа с надежда. Има нужда от него.

— А сега тръгвай, без да поглеждаш назад, чу ли? — Тя стиска ръката му и излиза от колата.

Хелмут подава хилавата си ръка над рамото на Ел Капитан. В свития му юмрук има нещо. Той го разтваря. Оказва се… птица.

Преша я взима.

— Лебед — казва тя. — Благодаря ти, Хелмут.

— Да, нашият Хелмут е истински майстор — изрича Ел Капитан, ядосан на глупавия си брат, че бе откраднал мига, неговия миг. Значи през цялото време е дялкал този лебед зад гърба му? — Майстор на изненадите.

Всички побягват надолу по хълма към увеселителния парк, преметнали пушки на гръб.

— Тя добре ли е? — обръща се Брадуел към Ел Капитан.

— Добре е! — отвръща той.

— Благодаря за това, което направи — добавя Брадуел.

Ел Капитан не отговаря. Все едно да признае, че Преша разчита на грижите на Брадуел. А той смята, че това изобщо не е така. В този момент земята се разтриса с такава мощ, че Ел Капитан изгубва равновесие и пада, ожулвайки дланите си. В същия миг вижда око. То примигва така силно, че се чува потракване. Ел Капитан става и продължава да тича.

Увеселителният парк е пред тях. Опасан е с телена ограда, отгоре с бодлива тел. През оградата се вижда част от парка — огромен кораб, прекатурен настрани, гигантската глава на Лудия Джон с пропукан череп, но все още закрепена на шията от масивна ръждясала пружина, и виенско колело, което, изглежда, се е откъртило от основата си, претърколило се е и се е заплело в опънатите въжета. Долната част на виенското колело и разноцветните вагони са били пометени от порой — камъни и пръст, понесени от вятъра. Въпреки че цветовете са избледнели, това е едно от най-красивите неща, които Ел Капитан е виждал от доста време насам. Спомня си колко пъти майка му бе обещавала да ги доведе тук. „Догодина, когато няма да сме толкова закъсали.“ Точно преди да я отведат в болницата, му беше казала, че щом я изпишат, ще отидат в увеселителния парк. А той бе отвърнал, че това не е толкова важно. „Пет пари не давам за Лудия Джон. Това е само един глупав клоун.“ Но в този миг съжалява, че не са дошли. Въпреки заобикалящия ги ужас, той не успява да се сдържи и казва на Хелмут:

— Хей, я погледни това!

— Погледни това — повтаря Хелмут. Може би и в него се събужда някакъв спомен.

— Накъде? — пита Преша.

— Наляво! — вика Хейстингс. — След мен. — Той е издръжлив и има дълги крака. Може да се движи много по-бързо, но въпреки това не се отделя от тях и внимателно оглежда земята в краката им и хоризонта.

— Работата е в очите им, нали? — надвиква грохота Брадуел. — Това е най-човешката част от тях. И най-уязвимата. Ако се целим в очите им…

Ел Капитан се замисля за зверовете от руините и че за да ги убиеш, трябва да намериш онази жива, дишаща тъкан, останала непокрита от твърдата каменна обвивка, и да забиеш ножа в нея. Разбира се, че са очите, казва си той наум. Сваля пушката от гърба си и открива огън по примигващите в далечината очи.

— Не! — надава вик Преша. — Така ще привлечеш вниманието им!

Ел Капитан хвърля поглед през рамо и осъзнава, че Преша е права. Няколко пясъчни създания са вдигнали очи от угощението и гледат към тях.

Преша изважда ножа си и без да спира, го забива в едно око. То се пръсва и напоява пръстта наоколо с кръв. Земята се повдига, а после бързо застива. Тази безшумна смърт не привлича вниманието на другите пясъчни създания.

— Дай ми ножа — казва Брадуел. — Аз ще се заема с това.

— Не, аз ще го направя — възразява Ел Капитан.

Но Преша вече е взела преднина. Промушвайки очите с бързи движения, тя проправя пътека, по която да минат.

— Хелмут! — възкликва Ел Капитан, осъзнавайки, че брат му е въоръжен. — Дай ми ножа си.

Хелмут поклаща глава. Не, не, не.

— Веднага ми го дай!

Не, не, не.

Ел Капитан се пресяга през рамо и удря брат си по главата — веднъж, а после и втори път.

— Дай го!

Не.

— Сигурно иска сам да го направи — казва Брадуел.

— Ти луд ли си?

— Луд! — изрича Хелут.

Преша поглежда назад; ножът й е окървавен.

— Кап! — надава вик тя. Дали иска го спре? Или да му каже да позволи на брат си се пробва?

По всичко личи, че ще изгубят битката. Накъдето и да погледнат, от недрата на земята излизат все повече и повече пясъчни създания. Онези, които погълнаха съществото с окървавеното око, вече настъпват в гръб. Обкръжават ги. Така че защо Хелмут да не опита? И без това е неспособен да се справи. Всъщност иска да види как брат му ще се провали. Бе подарил лебед на Преша, а трябваше да си знае мястото. Сега щеше завинаги да разбере, че е слаб и зависим. — Готов ли си, Хелмут?

— Готов Хелмут! — отвръща брат му.

Ел Капитан зърва едно пясъчно създание. Снишава се към земята и се накланя на една страна. Хелмут вдига ножа и го забива в пръстта на стъпка от целта.

— Дори не си близо! Дай ми проклетия нож!

Хелмут тръсва глава.

Ел Капитан го оставя да опита още веднъж. Този път Хелмут улучва право в целта. Окото се пръсва окървавено и изчезва.

— Ето тук — казва му Ел Капитан. Хелмут пронизва следващото око. Ел Капитан продължава напред, оставяйки брат си да нанася удар след удар. Колкото и да го мрази за това, че успява, изведнъж го обзема гордост. Старае се да пази равновесие. А Хелмут сече наляво и надясно. Двамата са добър отбор, действат бързо и в синхрон. Така ще убеди Преша, че е добър брат. Но тъй като Брадуел не се отделя от нея, Ел Капитан се придвижва към тях.

Хейстингс върви плътно зад тях по пропитата с кръв пътека, а земята потръпва от смъртта на пясъчните създания.

Преша се оглежда. Създанията наоколо са прекалено много.

— Свършено е с нас — казва тя. — Превъзхождат ни по численост.

Те спират, а пясъчните създания стесняват обръча около тях.

Телената ограда на увеселителния парк е на не повече от петдесет метра вдясно. Но дали ще намерят спасение там? Хората, застанали на върха на скоростното трасе, продължават да ги наблюдават. Не е изключено да са в комбина с пясъчните създания или да ги използват, за да подмамят жертвите си вътре. Те бяха заложили капана с чашата за чай. Може би всичко е част от плана им.

— Кап — обажда се Преша, — няма какво повече да направим.

Сърцето му се свива от болка. Погледът й е напрегнат, сякаш се опитва да запечата всяка черта на лицето му. Никой не го е гледал по този начин.

— Целете се в очите и стреляйте — казва Хейстингс.

— Така само ще ги привлечем — отвръща Преша и поклаща глава. — Но май е все едно дали ще ни убият хиляда, или сто хиляда създания.

— Всичко е въпрос на математика — казва Брадуел.

— Правете каквото искате. Аз лично смятам да стрелям — обажда се Ел Капитан.

— Стрелба — повтаря Хелмут.

Преша

Лудия Джон

Когато Ел Капитан, Брадуел и Хейстингс откриват огън, ушите на Преша зазвънтяват. Зрението й се замъглява от пясък и прах. Стиснала е здраво ножа, готова да продължи да сипе удари наляво и надясно, когато нещо я блъска в гърба и тя полита напред, стоварвайки се на земята. Ножът полита от ръката й. Тя опипва пръстта с пламнала длан.

Долавя тежкото пръхтене на пясъчното създание.

Когато се обръща, усеща, че превръзката с мускалите на кръста й се е разхлабила. Преди да успее да ги притисне към тялото си, те се пръсват в различни посоки.

— Брадуел! Кап! Хейстингс! — надава вик тя. Пясъчното създание надвисва застрашително над нея. Хейстингс стреля, помитайки главата на създанието и то рухва.

В далечината земята се тресе. Издигат се облаци прах. Неравна пукнатина плъзва към Брадуел. Но той не забелязва опасността. Вдигнал е очи нагоре, оглеждайки околността.

— Брадуел! Изчезвай оттам! — кресва Ел Капитан.

Но разнеслият се грохот е толкова мощен, че Брадуел не го чува. Преша пропълзява далече от пясъчното създание. Иска да се спусне към Брадуел и да го дръпне настрана. Но мускалите са на първо място. Не може да ги зареже просто така. Успява да грабне един, а после и още един.

Ала третият е доста по-далече. Не може да си позволи да го изгуби. Прекалено е ценен. Тя се изтласква от мястото си и се хвърля напред, но близо до мускала земята започва да се пропуква. Кехлибарената течност затрептява.

Изведнъж изниква ръка с цвят на пръст. Появява се уродливо пясъчно създание. Мускалът се търкулва към покритото му с пръст туловище, което се надига от земята. Създанието стоварва ръка върху мускала и стъклото се разбива на парчета.

— Не! — надава вик Преша. Течността попива в дланта на съществото. Изведнъж плътната обвивка от пясък и пръст се разпуква. Виждат се огромните стави на ръката. Кожата е зачервена и… толкова човешка — грамадна, силна човешка ръка. Видът й е удивителен.

Пясъчното създание се втренчва в ръката си, след което я потрива в гърдите си и я вдига изумено. После поглежда Преша. Стиснала другите два мускала, тя запълзява бързо заднешком, после става и побягва.

Ел Капитан се провиква към нея:

— Залегни!

Тя пада на колене и се свива на топка. В следващия миг Ел Капитан поваля пясъчното създание с един изстрел.

Щом надига глава, Преша вижда, че земята около Брадуел продължава да се пропуква; тънки черни цепнатини пълзят на зигзаг около краката му. Брадуел също ги забелязва. Около него пълзи мрежа от пукнатини.

— Брадуел! — изкрещява тя, неспособна да му помогне. В ръцете си стиска мускалите. Може би щеше да го спаси, ако не се бе върнала за тях. Усеща, че й прилошава. — Брадуел! — извиква напразно тя.

Хейстингс светкавично се спуска към него и изхвърля тялото му във въздуха. Брадуел се приземява, натъртвайки рамото си, и го поглежда слисан. В същия миг земята под краката на войника поддава. Той пропада надолу. Опитва да се изтласка на повърхността, ала се оказва, че това не дупка, а поредният капан. Единият му крак е заклещен. Обзет от паника, Хейстингс започва да стреля в пръстта. В погледа му се чете безумие. Преша познава това изражение. Виждала го е и преди в очите на войниците от Специалните сили — ужас и крайна решителност. Хейстингс напряга всички сили. Мята се като риба на въдица и запъва свободния си крак в земята, опитвайки да се измъкне от капана. Като вижда какво прави, Брадуел тръгва колебливо към него.

— Не! — кресва Ел Капитан.

Преша осъзнава, че Хейстингс няма избор. Но не може да гледа и се обръща на другата страна. Спира поглед на мъртвото пясъчно създание. Мускулите на ръката му са набъбнали чак до лакътя. Тя си спомня какво бе казала майка й на Партридж — бионанотехнологичното лекарство в мускалите „не може да разделя тъканите, а само да ги съединява и изгражда наново.“ Очевидно човешките клетки в ръката на пясъчното създание се бяха размножили с неимоверна скорост. За съжаление действието на лекарството не спира, когато трябва. Освен това няма обратно въздействие върху срастванията. Какъв ли ефект ще имат мускалите върху човешките клетки в главата на куклата? Преша е смаяна от удивителната трансформация. Ръката на пясъчното създание е придобила напълно човешки вид. В този миг до слуха й достига ужасно изщракване. Хейстингс надава вой, мощен и безкраен. Тя се обръща.

Успял е да се изтръгне от капана. Кракът му от коляното надолу липсва. Останала е кървава каша от разкъсана плът, сухожилия и мускули. Хейстингс подскача два пъти и пада. Кръвта му шурти, попивайки в пръстта.

— Трябва ни турникет! — кресва Брадуел.

С главата на куклата Преша притиска мускалите към гърдите си, а с другата си ръка издърпва колана си. После изтичва при Хейстингс и Брадуел и коленичи до тях.

— Ще се опитам да стигна възможно най-близо до раната — казва тя. — Има една артерия — нарича се феморална. Това е бедрената артерия и трябва да я стегна. Иначе кръвта му ще изтече.

Брадуел я поглежда впечатлен.

— Все пак съм внучка на шивач на плът. Случвало се е да държа пациентите, докато дядо ми правеше ампутации.

Брадуел хваща здраво крака на Хейстингс, а Преша увива колана около бедрото на войника и го стяга с все сила. Ел Капитан се притичва на помощ. С общи усилия успяват да пробият нова дупка в колана и да го закопчаят достатъчно стегнато.

— Хейстингс — обръща се към него Брадуел и го сграбчва за униформата. — Не се предавай. Чуваш ли? Само се дръж.

Ел Капитан се оглежда.

— Всички ще измрем тук.

— Ще измрем тук — отеква гласът на Хелмут.

Преша също долавя раздвижването. Пясъчните създания са привлечени от миризмата на кръв.

— Брадуел — започва тя.

Той вдига поглед към нея.

— Знам. Няма нужда да го казваш. Трябваше да имам повече доверие на Хейстингс и изобщо на хората.

— Не е това. — Иска да му каже нещо. Но какво? Те са на косъм от смъртта, а последния път, когато бяха в подобна ситуация, тя не разсъждаваше, не можеше да говори. Дали да му признае, че я кара да се чувства сякаш пропада? И че се надява той да изпитва същото към нея?

— Какво има, Преша?

Усеща, че гърдите й ще се пръснат. Вятърът завихря всичко около тях, посипвайки ги с пясък и прах. Тя го сграбчва за ръкава. Неочаквано се разнася музика — звънливите ноти на жизнерадостна мелодия, отекваща гръмко от прастарите високоговорители, създаващи силна микрофония. Изтъркано парче.

— Като камионите за сладолед — отбелязва Брадуел, но Преша няма представа за какво говори. Разнасяли са сладоледа с камиони, от които е звучала музика?

Хейстингс се опитва да надигне глава.

— Не ставай — спира го Брадуел.

Пясъчните създания са чували и преди тази песен. Лицата им са изкривени, примигват неспокойно. Явно свързват мелодията с нещо ужасно. Поглеждат към небето. Затискат ушите си с ръце. Падат на колене, свели ниско глави. Някои от тях започват да стенат жалостиво.

И тогава нещо изсвистява във въздуха. Едно пясъчно създание отмята главата си рязко назад. То надава вик и когато изправя глава, започва да дере с нокти окото си. От раната потича кръв, която се просмуква в покритото с пръст лице на съществото. Втори куршум прелита край Брадуел. Той кара Преша да залегне до Хейстингс и я прикрива с тялото си. Ел Капитан и Хелмут също се снишават.

Пясъчните създания си проправят път в земните недра. Въпреки че са мудни, Преша забелязва, че са обзети от паника. Над тях се сипят куршуми. Един отскача и се търкулва към Преша — малко, твърдо топче. Тя го взима в ръка.

— Това е Би-Би патрон.

— Какво означава Би-Би?

Всички отправят взор към увеселителния парк. Там някъде трябва да са нападателите.

— Откъде стрелят? — недоумява Брадуел.

В същия миг куршум пронизва слепоочието на едно пясъчно създание. Очите на съществото застиват. От гърлото му се надига гъргорещ звук и то рухва безжизнено на земята.

Преша впива очи във високото трасе на скоростното влакче.

— Които да са те, ясно е, че ни защитават.

Докато музиката звучи, пясъчните създания потъват едно по едно в земните недра. Накрая остават само няколко очи, които примигват и също изчезват.

По протежение на оградата около увеселителния парк, стърчат метални колове, които вероятно са забити надълбоко, тъй като пясъчните създания се придвижват и под земята. Оттук Преша вижда пластмасовата глава на клоуна и пукнатината на плешивото му теме, което сякаш всеки миг ще се разцепи и нещо неочаквано ще изскочи отвътре. Устата на клоуна представлява яркочервена дъга, а носът — червена топка, очите обаче са издълбани. Преша има чувството, че ги наблюдава.

Недалече от главата на Лудия Джон се вижда висок стълб. Нащърбен и огънат по средата, стълбът все още е прав. На върха му са закрепени два високоговорителя, които отдалече приличат на метални лилии. Тъкмо от тях идва музиката.

— Кой е там?

Брадуел се взира през телената ограда.

Ел Капитан и Хелмут също стават и се приближават до оградата, само Преша остава до Хейстингс.

— Пясъчните създания отидоха ли си? — пита Хейстингс.

— Засега.

Преша се чувства като замаяна. Във въздуха се носи бавното, протяжно звънтене на мелодията. Вятърът е все така силен, а въздухът — студен.

— Хората там ни спасиха — казва Преша. — Но все още се нуждаем от помощта им. Трябва да приберем Хейстингс на сигурно място.

— Може да ме оставите тук — отвръща Хейстингс. — Аз само ще ви забавя.

— Изключено — отсича Брадуел. — Ти ми спаси живота. Никога няма да забравя.

— Скоро ще се стъмни — казва Преша. — И след като колата издъхна…

— Не е издъхнала — възразява Ел Капитан. — Само… си отдъхва.

— Отдъхва — повтаря Хелмут.

— Добре, при положение че колата е издъхнала, ще бъдем като живи мишени.

— Преша е права — казва Брадуел. — Трябва да разберем кои са хората в увеселителния парк. Имаме нужда от помощта им.

Преша зърва на земята окървавена стрела — същата, която раненото пясъчно създание бе извадило от окото си. Тя пристъпва към нея и я побутва с крак. Краят й е залепен с тиксо.

— Погледнете — казва тя.

Ел Капитан се приближава.

— Тиксо? Мили боже. Откога не съм виждал тиксо.

Преша се отправя към телената ограда. Оглежда малките четвъртити бараки, представяйки си, че някога са били стрелбища, където можеш да спечелиш златна рибка в найлонов плик, с каквато дядо й се бе сдобил като малък на италианския фестивал. Беше й разказал как е хвърлял стрелички по балони, закачени на коркова дъска.

Една сянка се плъзва между бараките. Преша тръгва бързо покрай оградата с надеждата да я зърне отново. И шансът й се усмихва.

Оказва се момиче с дълга и рошава златиста коса. Лявата й ръка е обезобразена, стопила се до чуканче точно под лакътя.

Това е Фандра.

След толкова време Преша разбира, че приятелката й е жива. Сякаш току-що си е върнала отдавна изгубена частица от себе си — пред очите й изниква порутената бръснарница, Фридъл в люлеещия се кафез и дядо й с ампутиран крак и заседнал на гърлото му вентилатор. Двете с Фандра обичаха да си правят къщичка, разпъвайки одеяла между стола и масата. Изведнъж Преша осъзнава, че тази къщичка, плод на детското им въображение, е най-сигурният и истински дом, който е имала.

— Фандра! — възкликва тя.

Фандра се спуска към телената ограда и се хваща за нея с една ръка. Облечена е с дълга пола, маратонки и зелено непромокаемо яке с отчасти разтопена яка. Преша улавя Фандра за здравата ръка и двете сплитат пръсти през телената мрежа.

— Наистина си ти! — възкликва Преша, замаяна от щастие.

— Преша! Как се озова тук?

— Фандра? — обажда се Брадуел. — Фандра? Ти ли си?

Фандра хвърля поглед над рамото на Преша и се усмихва широко.

— Здравей, Брадуел.

Брадуел стърчи на мястото си, натъртен и прашен, занемял от изненада.

— Мислех, че… вината беше моя… — Той пристъпва няколко крачки напред, но някак предпазливо, сякаш тя е видение.

— Брадуел, не само аз успях да се измъкна — казва Фандра. — Нелегалната мрежа… ние успяхме! Просто нямаше как да изпратим съобщение.

По лицето на Брадуел, почерняло от пепелта, потичат сълзи.

— Ти си част от новата история — казва му тя.

— От новата история ли? — повтаря той.

Няколко глави щръкват зад навесите, малкото влакче, дремещо на елипсовидните релси, и преобърнатата платформа на една въртележка.

— Фенъли? — отронва Брадуел, препъвайки се към оградата. — Стантън? Това вие ли сте?

— Да, сър!

— Не мога да повярвам. Верден, всички сте успели! — възкликва Брадуел. — Бях сигурен, че сте мъртви. Бях сигурен, че вината е моя.

— Само че ние сме тук — отвръща Фандра. — И сме живи благодарение на теб.

Партридж

Тленна плът

Момчетата от академията са вече будни. Слушат тихичко радиоапаратите си зад затворените врати на стаите си. Партридж знае всички песни от разрешения списък. В тази става дума за плажа, което му се струва жестоко, тъй като може вече да не видят плажа.

— Къде отиваме? — обръща се Партридж към Айралийн.

Тя хвърля поглед към охранителя, вероятно за да поиска разрешение да му каже.

Охранителят кима. По-рано Айралийн го бе представила на Партридж. Името му е Бекли.

— Баща ти е готов да се срещне с теб — казва тя.

— Наистина ли? — отвръща Партридж, усещайки как стомахът му се свива. — Малко ценно време със стареца. Къде е той?

Айралийн отново поглежда към Бекли.

— В кабинета си — отвръща охранителят.

Кабинетът се намира в медицинския център, където Партридж беше измъчван. Няма никакво желание да се връща там.

Една врата в дъното на коридора се отваря рязко. Излизат няколко момчета. На възраст са по-малки от Партридж и той познава по име само двама от тях — Уилкокс Бренър и Фоли Банкс. Момчетата зърват първо охранителя, а после забелязват Партридж и Айралийн. Веднага го познават. Всички го познават. Само че реагират различно отпреди. Трудно му е да определи какво изпитват — страх, вълнение или просто тревога.

Изглежда, знаят и коя е Айралийн. Тя им кимва някак царствено.

— Партридж! Здравей! — надава вик едно от момчетата, сякаш е негов фен. Бекли веднага излиза напред и застава пред Партридж, като че ли хлапето се кани да го нападне.

Останалите го смушкват, мърморейки:

— Млъквай.

Очевидно бяха скалъпили някаква история за него и я бяха разказали на всички. Партридж съжалява, че не се бе сетил да попита Гласингс.

Момчетата свиват зад ъгъла и той се обръща към Бекли:

— Какво са им разказали за мен?

— Историята ти беше предоставена на пресата — отвръща Бекли. Тук има само един вестник, „Новини“. — Разбира се, леко цензурирана.

— Нима наричате тази пропаганда вестник? В него има само изявления на Купола и светска хроника.

— Е, попадаш в светската хроника — отвръща Бекли.

Охранителят отваря една от тежките врати към двора. Айралийн поглъща с очи изкуствените дървета и четвъртитите храсти, сякаш не може да се насити на гледката като затворник със смъртна присъда, получил отсрочка.

— Какво писаха за мен? — прошепва й Партридж.

Тя повдига брадичка, вперила поглед напред, без да му обръща внимание.

— Бекли, няма ли да ни вземат с кола?

— Наредено ми е да пътуваме с влакчето.

— Но то ще е пълно с хора по това време на деня — отвръща нервно Айралийн.

— Така е — съгласява се Бекли.

— Не искам всички да ме зяпат — измърморва тя под нос.

— Защо ще те зяпат? Айралийн, защо не ми кажеш какво пишеше във вестника?

— Не помниш ли? — пита го тя притеснено.

— Как да помня нещо, което не се е случило? — отвръща Партридж. — Бекли, защо не ми разкажеш? — Поемат по каменната пътека към училищните сгради, от чийто подземен етаж се излиза на еднорелсовия път. Бекли отваря широката врата.

— Двамата с Айралийн сте се запознали по време на танци и сте се влюбили. Ти си започнал да се перчиш пред нея, станала е злополука и си изпаднал в кома. А тя през цялото време е била до теб. С безкрайна преданост. Говори се, че сте тайно сгодени.

— Какво? Значи, изобщо не съм бягал?

— Не.

— Не съм рискувал живота си, не съм намерил майка си, не съм гледал, докато брат ми умира, нито пък…

— Тихо! — изсъсква Айралийн. Училищната сграда е празна, тъй като е събота. Притихналите коридори отекват от стъпките им и от приглушения глас на Айралийн. — Баща ти ми разказа за онова момиче, което те е накарало да избягаш, за да докажеш любовта си към нея.

— За Лайда ли става дума? — Явно баща му я бе нарочил за изкупителна жертва.

— Да. — Айралийн се дразни дори от споменаването на името й. Разкопчава чантичката си и изважда кърпичка, с която покрива носа си.

— Това ли е тайната история, която ти е пробутал баща ми?

Тя не отговаря.

— Е, в това няма нищо вярно.

— После, разбира се, си съжалил — отвръща Айралийн. — Навън си бил нещастен и съсипан, едва не са те убили заради нея! — Тя поглежда бегло към отливката на пръста му. — Но баща ти се е смилил над теб. Много хора са рискували живота си, за да те спасят!

Партридж не може да прецени дали Айралийн е убедена в нещата, които говори.

— Айралийн, не е възможно да си повярвала на всичко това.

— Прояви поне малко благодарност — изрича Бекли с обвинителна нотка в гласа. — Братовчед ми е в Специалните сили заради този инцидент.

— Инцидент ли?

— Секретната операция по твоето спасяване и издирването на горките нещастници, които живеят в ужасни условия — обяснява Айралийн. — Специалните сили бяха свикани незабавно, за да помогнат на тези изгубени души.

Поемат надолу по стълбите.

— Специалните сили бяха изпратени да ме заловят. А знаехте ли, че по нареждане на баща ми навън бяха изпратени паяци роботи, които взривяваха горките изгубени души, докато се предам?

Айралийн спира на стълбищната площадка.

— Стига, Партридж. — Тя стиска ръката му и додава: — Не говори такива неща. — Изглежда искрена. В погледа й се долавя молба.

— Айралийн, защо си толкова разстроена? Защото знаеш, че казвам истината, или защото смяташ, че трябва да се примиря с лъжата? Само че коя лъжа, Айралийн? Коя от всичките?

Айралийн не отговаря.

— Не смей никога повече да говориш така за Лайда — предупреждава я Партридж.

Айралийн незабавно отдръпва ръката си. Стълбите се огласят от грохота на пристигащото влакче. Тримата ускоряват крачка, излизайки на релсите в мига, в който то спира.

Тя притиска кърпичката още по-плътно към носа си.

— Не мога да понасям миризмата на това място. Ами ти, Бекли?

— Каква миризма? — пита Партридж.

Тя поглежда към него, наклонила глава на една страна.

— Не я ли усещаш?

Вратите се отварят с плъзгане.

— Нищо не усещам.

Влизат. Вагонът е пълен с хора, които бъбрят оживено. Ала щом ги виждат, зяпват от изненада и разговорите секват. Една майка и двете й деца скачат от местата си, предлагайки им да седнат.

— Няма нужда — казва Партридж.

— Но моля ви! Заповядайте! За мен е чест! — настоява тя. Партридж се бои, че жената ще изпадне в паника, ако й откаже. Така че тримата сядат; Партридж заема мястото в средата. Влакчето потегля рязко, след което продължава плавно напред.

— Партридж, това е миризмата на хора — прошепва му Айралийн. — Мирише на тленна плът. На смърт.

Партридж си спомня вонята на пепел и смърт, носена от вятъра. На кръв. Ръждивият мирис на кръв, след като майка му и брат му бяха убити. Ето как мирише смъртта.

Хората наоколо се усмихват и кимат, както на него, така и на Айралийн. Въпреки че кърпичката скрива част от лицето й, Партридж забелязва, че тя също им се усмихва.

— Ние сме двойка — казва тя. — Стояла съм неотлъчно до теб, докато си бил в кома, а когато си дошъл в съзнание, си изрекъл първо моето име.

— Айралийн.

Тя поклаща глава. В очите й напират сълзи, но въпреки това успява да се усмихне.

— Ти беше прав. Има най-различни истини. Мога да си избера, която поискам. Ако държиш да се получи, Партридж, това е единственият начин. — И тогава го хваща за ръката, тази с отрязаното кутре.

Партридж усеща, че всички го гледат. Няма как да отдръпне ръката си. Ще изглежда, сякаш я отхвърля. И тогава ще тръгнат слухове. А това ще нарани дълбоко Айралийн. Може дори да я изложи на опасност. Това е смисълът на живота й, нейната мисия. След като бе отказал да убие баща си, поне засега ще трябва отстоява тази истина. Но какво ще каже на баща си, когато го види?

Влакчето се носи през тунелите, спирайки на ярко осветени перони. Хората им кимат, преди да слязат, а новите пътници са видимо смаяни от присъствието им. Партридж поглежда през прозореца. Но щом влакът навлиза в следващия тунел, единственото, което вижда, е собственото си отражение. За миг си представя, че Лайда е някъде там, от другата страна на стъклото. Иска й се да й каже, че няма да я предаде. Че всичко е временно. И един ден ще се върне за нея.

Влакчето спира рязко. Бекли става пръв, сякаш се нуждаят от човешки щит, за да стигнат до вратата. Партридж пуска ръката на Айралийн. Няма никакво желание да се държат за ръце навсякъде, където ходят.

Тримата излизат на осветения перон, извеждащ направо в медицинския център. Ето от коя миризма му прилошава — не от мириса на тленна плът, а от стипчивата миризма на антисептици, прикриваща болестта, и от острия лъх на сяра от мозъчните стимулации. Спомня си как ескортираха момчетата от академията до стаите им, където те се събличаха и влизаха в калъпите за мумии, спомня си как почти се задушава и как стимулантите проникват в клетките му. Накрая се чувстваше смазан от умора, но при все това изпълнен с нездрава, невротична енергия, сякаш всичките му органи, тъкани и мускули бяха изтощени, с изключение на нервната система, заредена като батерия.

Докато си проправят път към асансьорите, всички ги оглеждат. За щастие асансьорът е празен. Бекли натиска копчето за четвъртия етаж.

— Защо на четвъртия етаж? Кабинетът на баща ми не е там.

— Сега се намира в специално отделение — обяснява Айралийн.

Баща му е бил преместен в крилото на болницата, предвидено за тежко болните пациенти. Партридж го бе видял за последен път на екрана в стаята за комуникации на фермерската къща. Изглеждаше немощен, с хлътнали гърди. И все пак баща му, Уилъкс, е в отделението за заразноболни. Струва му се нереално.

— Толкова ли е зле?

— Състоянието му се влоши — временно, разбира се — отвръща Айралийн.

Бекли съобщава по радиостанцията си, че скоро ще бъдат там.

Асансьорът е напълно безшумен, с изключение на тихата мелодия, която се лее от невидимата тонколона. Звучи, сякаш е създадена на компютър с цел да въздейства успокояващо, ала нейната фалшивост оказва обратен ефект върху Партридж. Изкуствено създадената музика го изпълва с безпокойство.

Когато вратите на асансьора се отварят, отпред ги чакат санитари, нарамили бели престилки, калцуни, маски, найлонови шапки и ръкавици.

Айралийн и Бекли се обръщат, за да облекат престилките, вдигат ръце за ръкавиците и навеждат глави за шапките, очевидно привикнали с това упражнение.

Но Партридж се противи:

— Не ме докосвайте. Какъв ви е проблемът? — Докато се облича сам, санитарите стоят сковано до него. Но тъй като не успява да достигне връзките на гърба на престилката, един от служителите пристъпва напред и му помага. Това го притеснява, сякаш не може да завърже собствените си обувки. Убеден е, че изглежда глупаво с бухналата найлонова шапка. Ръкавиците се врязват в китките му. Тръгва след останалите, ала калцуните се пързалят. Чувства се непохватен като дете. Тъй като баща му е манипулатор до мозъка на костите, Партридж се съмнява дали това не е част от плана му.

Съпроводени от половин дузина санитари, преминават през автоматични врати, на които пазят двама тежковъоръжени охранителя. Свиват в едно крило с празни стаи. Само помещението на сестрите кипи от оживление. Изглежда, в това крило има един-единствен пациент — Елъри Уилъкс.

Санитарите спират, преди да са стигнали до стаята в дъното на коридора. Един от тях казва:

— Като изключим охранителя вътре, желанието му е да се срещне с теб насаме.

Всички са вперили очи в него — санитари, доктори, сестри, Айралийн и Бекли, и дори двамата тежковъоръжени охранители от другата страна на стъклените врати.

Партридж кима.

— Нямам нищо против. — Преди да влезе в стаята, Айралийн го докосва по лакътя. Той се обръща и тя го целува по бузата. Всички наоколо ахват, сякаш това е най-милото нещо, което са виждали. Айралийн, изглежда, не забелязва раздразнението му. За негово учудване тя го перва лекичко по носа, все едно си имат тайна закача. Той оглежда присъстващите.

— Късмет! — прошепва Айралийн.

Слага ръка на дръжката, ала преди да я завърти, го залива вълна на надежда — ще отвори вратата, ала вместо болничната стая ще открие малка уютна дневна. Ще завари баща си — здрав, и майка си, седнала до него, а също и Седж, застанал до прозореца. Те ще му кажат, че всичко е било само изпитание, нещо като ритуал за възмъжаване, който се предава от поколения наред. „Всички отново сме семейство“ — ще каже майка му. А Лайда ще изскочи от съседната стая.

Но Партридж си дава сметка, че това са празни мечти.

Накрая отваря вратата и влиза.

Охранителят е на поста си, както бе казал санитарят. Застанал е мирно до леглото, закрито с чиста правоъгълна завеса. Найлоновата материя потрепва, издува се лекичко, сякаш диша. Виждат се всевъзможни помпи, които се движат с пуфтене и съскане. Апаратурата наоколо цвърчи и пиука; единственият апарат, който разпознава, показва сърдечния ритъм на баща му.

Машините се опитват да отложат настъпването на смъртта, чието присъствие се усеща.

За миг Партридж се замисля за баща си като за човека, който го е държал в прегръдките си като бебе, който понякога го е завивал вечер и винаги е бил част от живота му. Колкото и да е лош, дори да е масов убиец — най-големият в историята на човечеството — дълбоко в себе си Партридж няма да забрави, че е негов баща. Дори да изпитва страх и омраза към него, в дъното на душата си винаги ще таи надежда, че той може да го спаси. Обзема го слабост. Спомня си думите на Лайда, че все още иска баща му да го обича.

В този миг чува гласа на Уилъкс:

— Партридж.

Усеща как страните му пламват, сърцето му забива лудо. Ето го човека, убил майка му и брат му. Никога няма да забрави това. Пристъпва по-близо до завесата. Различава червеникавото му лице, покритата с язви кожа. Вижда, че шията и едната му ръка са почернели, сякаш плътта е мъртва. Ръката е сгърчена от атрофия — като крайник на граблива птица — свита на гърдите, сякаш да пази сърцето му.

Баща му натиска бутон на леглото. Част от найлоновата завеса се прибира. Очите му са затворени, но устните са свити, сякаш се кани да заговори. Гърдите му са пристегнати с голямо метално приспособление, което също пъхти и съска. Най-вероятно в него е скрит инструмент, който подпомага дишането. От двете страни на кутията са прикрепени две тръбички, които стигат до ноздрите му. За миг Партридж си представя как прищипва с пръсти тръбите. Но и без това баща му едва си поеме въздух — като риба на сухо, устата му се разтваря все по-широко, а страните му се изопват, сякаш всеки миг кожата ще се скъса.

— Партридж — прошепва Уилъкс, щом кутията подава въздух в гърдите му. — Знаех си, че ще се върнеш.

— Не и по свое желание — отвръща Партридж.

— Ти се върна… — Дробовете му се свиват и разширяват. — Защото не ме мразиш. Кажи ми, че не ме мразиш.

— Да не искаш да кажеш, че ти е домъчняло за мен?

Баща му отваря очи, примигвайки на флуоресцентната светлина. Погледът му е замъглен. Атрофиралата ръка и шията му лъщят, като че ли са покрити с втори пласт кожа — чиста и гладка.

— Създадох цял един свят за теб. Свят, в който можеш да пътуваш. Пратих ти момиче. Нима не го оценяваш?

— Пратил си ми момиче? — Партридж стисва решетката на леглото.

Охранителят пристъпва напред.

— Сър? — обръща се към Уилъкс.

— Всичко е наред — отвръща Уилъкс. — Кръвта му кипи. Още е млад.

— Между другото, честито — обажда се Партридж — за сватбата.

— Не се муси.

— Ти си болен човек.

— Не виждаш ли, че умирам?

— Не това имах предвид.

— Ще приемеш ли… — Машината издава клокочещ звук. — … това, което ти се предлага? Тук си герой.

— Не искам да бъда герой.

— А какво искаш?

— Искам да бъда водач.

Баща му натиска друг бутон на страничната решетка и горната половина на леглото му се повдига.

— Отдавна чакам… да кажеш тези думи.

— Нима?

— Кой друг бих искал да ме смени? Кой друг, ако не ти, моят син. — Протяга здравата си ръка и докосва лицето на Партридж. В очите му блести влага. Партридж никога не е виждал баща си да плаче. Седж беше неговият любимец — синът, достоен за велики дела.

— Нима възможно? — пита Партридж.

— Ти ще бъдеш този, който ще поведе хората… навън. Аз няма да успея.

— Навън? В новия рай?

— Аз няма да успея.

— Наистина ли мислиш, че ще го сторя? — Няма нужда да убива баща си, нито пък да чака смъртта му. Той сам ще му предаде властта.

Баща му отдръпва ръката си.

— Ще трябва да докажеш, че си готов да загърбиш миналото и да вървиш напред заедно с нас. Ще трябва да се докажеш не само пред мен, но и пред моите хора, които знаят истината за твоето заминаване.

На Партридж това не му харесва.

— Как да докажа лоялността си?

— Не разполагаме с много време.

— Какво имаш предвид?

Металната кутия изпухтява, след което изпуска свистящ въздух.

— Паметта ти.

— Паметта ми? — Партридж усеща, че му прилошава. — Какво си намислил?

— Искам спомените ти за заминаването, за синеокото момиче, за нещастниците, с които си бил навън — всичко извън Купола да бъде заличено.

— Какво? — възкликва Партридж. — Никога.

— Не те ли измъчват спомените за смъртта?

Партридж се отдръпва от разлагащото се тяло на баща му. Отива до отсрещната стена и опира длани на студените плочки; отливката на кутрето му изтраква.

— Имаш предвид спомените за извършените убийства.

— Те също могат да бъдат изтрити. Всичко лошо, грозно и мрачно.

В съзнанието си вижда отново кръвта на Седж и покрусеното лице на майка си, когато черепът на брат му експлодира. Кръв. Ефирен фонтан от кръв като разсейваща се мъгла. За миг му се иска споменът да изчезне, но — не, не може да се откаже от този образ, не може да изгуби всичко, което някога е имало значение за него.

— Не — изрича накрая.

— Но това е единственият начин — отвръща баща му. — Единственият начин да те приема обратно. А ти го искаш, нали?

— Измисли нещо друго, каквото и да е. — Поглежда към баща си. Представя си как притиска шията му с ръце.

— Това е единственият начин — отсича баща му. — Ще се ожениш за момичето.

— За Айралийн?

— Ще се ожениш за нея и ще докажеш лоялността си — ще се откажеш от спомените си, от тази незначителна част от миналото си — и това е окончателно. — Баща му затваря очи.

— Ами ако откажа?

Баща му се усмихва и кожата на лицето му се напуква.

— Не съм от хората, които прощават лесно.

Партридж поклаща глава и казва:

— Но това е невъзможно. Дори да искаш, не би могъл да изтриеш определени спомени. Мисля, че блъфираш.

— Арвин Уийд е един малък гений — изрича тихо баща му, сякаш се унася в сън. — Той може почти всичко. Почти всичко.

Арвин Уийд може да изтрие спомените на Партридж — за бягството му, за срещата със сестра му Преша, за Брадуел и майките, за Ел Капитан и пясъчните създания, за майка му и брат му, за нощта, прекарана с Лайда в месинговото легло в къщата без покрив.

Но не може да спаси Елъри Уилъкс. Дегенерацията на тялото му напредва клетка по клетка. Не може да го избави от смъртта. Или поне засега. Но докато тези машини бръмчат и съскат, поддържайки живота му, баща му остава в играта. В случай че умре, иска Партридж да поеме властта. Но това, което остава неизречено, е, че открие ли Арвин лек за болестта му, баща му няма да има нужда от него. Ако Уилъкс е готов да отстъпи юздите, Партридж трябва незабавно да ги грабне.

Преша

Тиксо

През оградата Преша зърва стара въртележка с кончета, килната на една страна, но все още здрава. Покривът от оголени метални прътове е закрепен за пилоните на конете с разтопени тела, разкривени муцуни, оголени зъби и отчупени опашки. Но най-страшни са очите им: разширени и застинали като в предсмъртна агония. А най-страшното е, че някога въртележката е изглеждала пъстра и весела.

— Не можете да влезете — казва Фандра. — Видели са го. — Тя кима към Ел Капитан и Хелмут, опрял брадичка на рамото на брат си.

Ел Капитан е застанал до Хейстингс, чийто крак кърви по-малко, но лицето му е все така изкривено от болка.

— Мен ли? Какво не ми е наред? — пита Ел Капитан.

— Мен? — изрича Хелмут, очевидно засегнат.

— Ти управляваш ОСР — казва му Фандра внезапно разгневена. — Убил си хора, които обичаме. Мислиш ли, че ще можем да го забравим?

— О. — Какво би могъл да каже? Преди време бе изпълнен със злост и жестокост командир.

Преша пристъпва пред него.

— Той се е променил — заявява тя, осъзнавайки, че това с нищо няма да помогне. Забелязва твърдо стиснатите устни на Фандра. — Оттогава е спасил много хора. Помогнал е на мнозина.

— Това няма значение. Единствената причина да е още жив — тя хвърля поглед към прекършеното скоростното трасе — е защото е дошъл с пророка.

— Пророк ли? — учудва се Преша.

— Брадуел — казва Фандра.

Брадуел е смаян.

— Но аз не съм пророк…

— Слушайте — прекъсва го Ел Капитан, — мразете ме колкото щете, но тук има войник, който се нуждае от помощ. — Хейстингс.

— На умиращия няма да откажат гостоприемство — отвръща Фандра. — Винаги са приемали умиращите. Мен също ме приеха.

Тези думи изпълват Преша с надежда. Оцелелите, живеещи тук, са не само бегълци от безчинствата на ОСР. Сред тях има и хора, които са били тук по време на Детонациите. Може би съществуват и други такива общности и баща й да се намира в някоя от тях.

В този миг се разнася бръмчене. Портите се отварят. Появяват се няколко измършавели до неузнаваемост оцелели с импровизирана носилка — най-обикновен чаршаф, завързан за два метални пръта.

— Трябва да разбера какво е станало с брат ми — казва Фандра, поглеждайки ту Брадуел, ту Преша. — За последен път го видях по време на кърваво сражение. Успя ли да се върне в града?

— Да. Той е добре — уверява я Брадуел.

— Знаех си, че е успял. Знаех си.

Оцелелите обединяват усилия, за да преместят Хейстингс на носилката. Жизнерадостната музика все още гърми от високоговорителите, за да държи пясъчните създания настрана. Въпреки това оцелелите си отварят очите на четири и само от време на време поглеждат крадешком Брадуел с нескрито страхопочитание. Пред тях стои истински пророк.

— Почакайте — изрича немощно Хейстингс. — Ще имате нужда от указания.

— Които не можеш да ни дадеш заради поведенческото си кодиране — добавя Брадуел. — Какво ще правим сега, по дяволите?

Хейстингс поклаща глава.

— Не — изрича той.

— Оставете го долу за малко — казва Ел Капитан. — Оцелелите спускат носилката на земята.

— Не какво? — пита Брадуел.

— Беше прав да не ми вярваш. Причината да не ви дам информацията не беше поведенческото кодиране. Разполагам с достатъчно сили да го преодолея.

— Тогава защо не ни каза? — пита Ел Капитан.

— Ако го бях направил, вече нямаше да имате нужда от мен. Не исках да стана излишен.

— Кажи ни сега — обажда се Преша.

— Финън — изрича той. — Искам да кажа на Финън. Той ще разбере информацията, с която разполагам.

Брадуел развързва кутията, която носи пристегната на гърба си. Лампичките на Финън светват.

— Трийсет и осем градуса, петдесет и три минути и двайсет и три секунди на север, седемдесет и седем градуса, нула минути и трийсет и две секунди на запад — изрича Хейстингс.

Финън приема данните с тихо бръмчене, а когато е готов лампичките му примигват в зелено.

— Почакай, кажи ни с какво е различен този летателен апарат? Защо не е строго охраняван като другите? — пита Преша.

— Знам само какво се говори — отвръща Хейстингс. — Чувал съм, че има сантиментална стойност за Уилъкс. Но не знам защо. А не е охраняван, понеже Уилъкс не вярва, че някой нещастник ще може да се добере дотам жив.

— О! — възкликва Преша.

— Съжалявам — казва Хейстингс. — Искаше да знаеш истината.

Оцелелите вдигат отново носилката и се отправят към увеселителния парк.

— Ще се грижите ли добре за него? — обръща се Ел Капитан към Фандра.

— Имаме лекарства, както и специалист по спешна медицина, който е бил тук с децата си в деня на Детонациите. Разбира си от работата. — Оградата се затваря след носилката със същото жужене.

Преша се опитва да си спомни напътствията на дядо й за ампутацията — под какъв ъгъл трябва да се реже, как да се предпази раната от острите стружки от костта, какви са най-добрите начини за превързване, а също и за използването на мехлеми, за да не залепне превръзката за раната, за еластичността на вълнените чорапи и за значението на равномерния натиск.

— Кажи му да притисне добре артериите. Всяка капка кръв може да се окаже фатална. Ако се отворят, ще умре. — Дядо й бе изгубил един пациент по този начин. Младо момиче с премазан крак, което се гърчеше на масата, разхлабвайки турникета. Той се опита да го пристегне отново, но непрестанните конвулсии на момичето и хлъзгавата кръв му попречиха.

— Ще му кажа — обещава Фандра, а после прошепва на Преша: — Страшно се радвам, че ви виждам заедно. Намерила си човек, който те обича, колкото и ти него.

— Какво? — смайва се Преша. — За кого говориш?

— За теб и Брадуел — прошепва Фандра, изненадана, че приятелката й не знае.

Преша поклаща глава.

— Но ние нямаме връзка.

— Забелязах как те гледа — усмихва се Фандра.

— Скоро ще се стъмни — прекъсва ги Брадуел. — Наблизо има ли безопасно място, където можем да пренощуваме?

Фандра посочва в далечината.

— Под железопътната линия има каменен подлез. Там е достатъчно безопасно, ако се редувате да стоите на пост.

— Благодаря за помощта — казва Брадуел. — Ако не бяхте вие, досега да сме мъртви и заровени.

— Знаеш колко сме ти задължени, Брадуел — отвръща Фандра. — Тук има много хора, които дължат живота си на твоите уроци по История на сенките, на тайните сбирки и на самия теб. Всички ти благодарим!

— Няма защо — изрича трогнат Брадуел.

— Предполагам, че това, което ще правите, е наистина важно — казва Фандра.

— Или просто откачено — обажда се Ел Капитан.

— Вървете тогава — отвръща тя. — И не се отказвайте! — Отдръпва се от оградата.

Преша усеща, че Фандра вече й липсва, а заедно с нея и детството й, къщичката от одеяла, тясна като кучешка колибка, но свидна като истински дом.

— Пак ще се видим — казва Преша.

Фандра кимва и се отдалечава тичешком, изгубвайки се в лабиринта от сгради на увеселителния парк. В единия му край на фона на небето се очертава оголената конструкция на висока кула, от която висят овъглените останки на седалки. За миг Преша си представя какво е било там горе по време на Детонациите — лумналата ярка светлина, силата на ударната вълна и ако въпреки всичко си оцелял, да виждаш, увиснали във въздуха, ужас и разруха, накъдето и да се обърнеш. Тя поглежда Брадуел. Фандра смята, че двамата са заедно, че са открили взаимната любов — някой, когото да обичаш, и който те обича. Замаяна е, сякаш е във вихъра на въртележка. Стомахът й се свива. Брадуел с изпокъсаната си риза, изцапана с кръв; през дупките се вижда кожата му. С румено лице и тъмни мигли. Брадуел.

Тръгват на път, но тя не се сдържа и поглежда черната костелива снага на скоростното трасе, което се очертава на фона на смрачаващото се небе.

Преша

Светулки

След едночасово ходене откриват каменния подлез. Изглежда разбит, но достатъчно устойчив. Всички сядат, за да се подкрепят с осоленото месо, което Ел Капитан е донесъл. Когато привършват, той предлага да поеме първата смяна. Изкачва се по насипа и сяда на релсите.

— Да се сгушим с гръб към вятъра — казва Брадуел.

Преша кимва. Двамата лягат и той се свива зад нея, обвил кръста й с ръка. Сърцето й се блъска в гърдите, а стомахът й се свива от все същия непреодолим страх — но страх от какво? От загуба.

— Какво според теб имаше предвид Хейстингс, като каза, че летателният апарат има сантиментална стойност? — пита Преша.

— Уолронд смята, че Уилъкс е романтик. А романтиците са сантиментални, нали? — Дали и Брадуел дълбоко в себе си не е романтик? Нима това, че пази спомени за миналото, не е сантименталност?

— Знаеш ли към какво съм чувствителна? — казва Преша.

— Към какво?

— Към онова, което не помня и за което само съм чувала.

— Например?

— Светулките — отвръща тя. — Преди ги е имало. Ти помниш ли ги?

— Заради химикалите, с които пръскаха тревата, в дворовете на къщите нямаше светулки, но навътре в неокосените ливади човек можеше да ги види как привечер пропълзяват на открито и примигват с жълтеникави светлинки. Един път баща ми ме заведе извън града да ги видя. Светулките проблясваха с фенерчетата си, а ние ги гонехме, улавяхме и пускахме в стъклени буркани, след което пробивахме дупки в капачките. — Преша усеща топлия му дъх, галещ крайчеца на ухото й. — Но аз смятах, че се интересуваш от Детонациите, а не от времето Преди.

— Спомних си това-онова.

— След Детонациите се появиха други видове насекоми.

— Какви?

— Бяха по-едри от светулките, подобни на излъчващи сияние сини пеперуди, които примигваха, а после изчезваха във въздуха. Бяха прекрасни. Когато напуснах дома на леля си и чичо си, навсякъде бе пълно с умиращи хора, но малцината, които все още можеха да се движат, се опитваха да уловят тези фосфоресциращи създания, които приличаха на малки пламъчета. За малко да ги последвам, подтикнат от спомена за баща си и неокосените ливади, но една жена ме сграбчи за ръката и ми каза: „Не тръгвай след тях. Тези хора са привлечени от смъртта.“ Тя крещеше подире им, ала никой не я послуша.

— Какво стана с хората, които се опитаха да ги уловят?

— Хората, които докоснаха дори за миг малките пламъчета, опитвайки се да ги занесат на умиращите си деца, не изкараха дълго. След няколко часа се разболяваха и за броени дни умираха от силната радиация — това беше скоротечна, мъчителна смърт.

Преша потръпва.

— Напоследък ме мъчи едно чувство.

— Какво е то?

— Едно усещане в стомаха. Мислех, че е страх, но всъщност може да е вина.

— За какво изпитваш вина?

— За това, че съм жива. — Опитва се да си представи припламващите пеперуди, които се стрелват във въздуха и изчезват, и хората, които се олюляват немощно подире им в желанието си да уловят късче красота. Тогава си спомня как майка й се олюлява немощно в гората, отпускайки се на колене до тялото на умиращия си син. Преша отново усеща тежестта на пушката. Ушите й звънтят и тя заплаква.

— Преша — изрича Брадуел и я притиска към себе си. — Какво има? — Гласът му звучи тревожно.

— Не мога да ти кажа — отвръща тя. До слуха й достига пърхането на птиците на гърба му, бръснещи с крила плата на ризата. Не може да го погледне. Нито да му обясни. Кървавата мъгла я обвива като плътен облак.

Той се надига на лакът и се навежда към нея, така че главите им се докосват.

— Хайде, кажи ми. Кажи ми какво има.

— Аз я убих — изрича тя. — Тогава мислех, че постъпвам правилно, но сега… не съм толкова сигурна.

— Грешиш — отвръща той. — Аз също бях там. Направи го от състрадание.

Тя не може да си поеме дъх.

— Преша, дълго време изпитвах същото като теб. Години наред носих вина.

— За какво се чувстваше виновен?

— Когато са застреляли родителите ми, аз просто съм спял в леглото си. Спял съм спокойно, без да помръдна.

— Но ти си бил дете. — Преша се обръща с лице към него. — Вината не е твоя.

— И ти не си виновна за смъртта на майка си. Направи го от състрадание. Аз също бях там.

— Знам защо не са послушали жената, която ги е предупреждавала за сините пеперуди — казва Преша.

— Защо?

— Имали са нужда от нещо, за което да се хванат — като удавник за сламка. Имали са нужда от красота. Не знам дали мога да го обясня. Искали са да повярват, че в целия този ужас може да има нещо хубаво. Напълно разбирам потребността да повярваш отново, че красотата съществува, че можеш да я уловиш. — Въпреки непрогледния мрак Преша забелязва блясъка в очите на Брадуел. Той се взира напрегнато в нея. После обхваща лицето й с ръце, които са топли, силни и загрубели. Целува я. Тя затваря очи, отвръщайки на целувката му, и усеща как гърдите му се притискат към нейните. Устните му са горещи. Тя го сграбчва за ризата.

Когато се отдръпва, и двамата са останали без дъх.

— Какво искаше да ми кажеш, когато пясъчните създания ни обкръжиха?

— За пропадането… как ме караш да се чувствам, сякаш… пропадам все повече и повече.

Той я целува жадно — по устните, по брадичката и по шията.

— Когато те видях за първи път, си помислих, че сме създадени един за друг, въпреки че изглеждахме толкова различни и постоянно се карахме. Но сега…

— Какво?

— Сега имам чувството, че не сме били създадени един за друг. А че си помагаме да се превърнем в хората, които трябва да бъдем. Разбираш ли какво имам предвид?

Разбира всяка негова дума. Сякаш това е най-истинското нещо, което е чувала.

— Да — отвръща тя и го целува. — Знам какво имаш предвид.

Партридж

Торта

Партридж е в банята на нечий шикозен мансарден апартамент с излаз на покрива в Уендърли на второ надземно ниво. Май беше на семейство Кроули. Дори не знае кой е домакин на празненството, а само, че е в чест на годежа му с Айралийн. В този миг осъзнава, че няма пръстен. Не трябва ли той да й предложи? Замисля се за Лайда. Беше й подарил музикалната кутийка. А тя бе по-ценна и от пръстен. Кутийката беше истинска. А това тук е фалш.

Партридж долавя шума от разговорите, прекъсвани на моменти от смях. Тези хора знаят за бягството му, но смятат, че го е сторил с цел да впечатли някакво момиче с лошо обкръжение. Но никой от тук присъстващите няма представа, че баща му иска да заличи спомена за случилото се. А после какво? Ще се престорят, че историята с момичето не е съществувала? Явно са усвоили до съвършенство изкуството да отричат. Практикуват го ежедневно, като своя религия.

Надява се единствено на Арвин Уийд. Гласингс има своите съмнения, но на Партридж не му остава друго, освен надеждата, че Арвин ще му подаде ръка и ще симулира проклетата операция. Все пак е гений, нали? Дано да е тук, сред навалицата, за да поговори насаме с него.

Партридж се съблича и взима новия костюм от закачалката. Обува панталоните, закопчава ръкавите на ризата, връзва светлосинята вратовръзка и навлича тъмносиньото сако. Всичко е идеално — дори ръбовете на кожените обувки. Пита се дали не са взели мерките от стария му калъп за мумии. Твърде много знаят за него — от номера на обувките до собствената му ДНК — и това го тревожи.

Няма желание нито да се усмихва, нито да се ръкува с тези хора. Дали Мими ще бъде тук? Дали все пак напуска капсулата при такива поводи?

На вратата се чука.

— Трябва ли ти нещо? — Гласът е на Бекли.

— Не.

— Хората вече питат за теб. Готов ли си?

— Само минутка. — Партридж сваля отливката от малкия си пръст. Дали някой ден ще личи, че е бил отрязан? Ако наистина изтрият паметта му, дали ще остане белег, който да подсказва за случилото се? Възможно е, благодарение на майка му. Могла е с помощта на бионанотехнологията да възстанови краката и ръцете си, но не го е сторила. Тялото й е било свидетелство за истината, която е трябвало да остане наяве. Какво, по дяволите, търси тук!

Бекли почуква отново.

— Сър?

Партридж слага отливката на мястото й, отваря вратата и поема с широки крачки по посока на гласовете.

— Да приключваме с това. — Прекосява дневната — бяла и натруфена, и излиза на терасата.

Всички се обръщат към него. Разнасят се ръкопляскания. Някой почуква с вилица по чашата си с вино. Среща лица, които разпознава — всички се усмихват, смеят се и го викат по име. Сред множеството вижда съседи от Бетън Уест, където е израснал — хора от семейства Белуедър, Джордж и Уинтроп — високопоставени служители — Колинс, Бертсън и Холт, които е виждал само на официални събития, в това число Форстийд, лице на ръководството на Купола. Повечето от присъстващите почукват по чашите си. Дори обслужващият персонал, млади мъже и жени с бели ризи и морскосини жилетки и папийонки, стоят неподвижно и се усмихват. Сервират истинска храна — тестени закуски, пилешки хапки. Какво очакват от него?

Бекли се навежда напред.

— Би могъл да им махнеш.

— Какво? — пита объркано Партридж.

— Кимни, направи нещо.

Партридж махва леко на множеството, след което мушва ръце в джобовете, тъй като не знае какво друго да направи. Изпитва облекчение, когато зърва Мими сред тълпата. Води Айралийн към него с широка усмивка. Кожата й проблясва от грима. Косата й е вдигната високо в богата плетеница от букли, наподобяваща торта на етажи.

Роклята и корсажът на Айралийн на сини цветя са в тон с вратовръзката на Партридж. В ръцете си момичето държи бутониера също със сини цветя, които са истински.

— Здравей, Партридж — казва Мими. — Радвам се да те видя отново. Чудесно е, че всичко потръгна толкова добре.

Айралийн се повдига на пръсти и целува Партридж по бузата. От тълпата се изтръгва ахване, след което почукването по чашите най-сетне спира. Партридж усеща, че страните му пламват, но не защото е смутен от проявеното внимание. Той е бесен. Какво ли още трябва да изтърпи? Защо е цялата тази показност? Айралийн забожда бутониерата на ревера му. Щом решава, че е приключила, той отстъпва назад, но се оказва, че избързал, и Айралийн се убожда на иглата. На пръста й се появява капчица кръв.

— Съжалявам — казва Партридж.

— Всичко е наред! — отвръща Айралийн.

— Просто си довърши работата — отсича ядосано Мими и й подава салфетка.

Айралийн забожда иглата докрай.

— Готово — казва тя.

После двете се обръщат към множеството и Мими казва:

— А сега яжте, пийте и се забавлявайте! По-късно ще има танци!

Танците ще му напомнят още повече за Лайда. Ще трябва да се измъкне навреме.

— Идеята не беше моя — прошепва Айралийн. — Не ми се сърди, Партридж.

— Знам, че е така — отвръща той и стисва ръката й. — Двамата с теб сме си дали дума — да си помагаме. Нали, Айралийн?

— Да.

Тя носи годежен пръстен. Партридж вдига ръката й.

— Това откъде се взе?

— От теб — отвръща тя. — Даде ми го преди злополуката!

— Не го прави, Айралийн.

— Но ти се съгласи с плана на баща си. Скоро спомените ти ще бъдат заличени. А после аз ще запълня празнината. Ето как ще ми помогнеш.

— Такъв ли е планът му? Спомените ми ще бъдат изтрити и заменени от измислена светска история?

— Тогава избери истината…

— Спри.

— Партридж, нито ти, нито аз можем да спрем това. То е по-голямо и от двама ни.

— Уийд може — заявява Партридж. — Имам нужда от въздух.

— Но ние сме навън — отбелязва Айралийн.

И наистина се намират на открития покрив. Само че въздухът не е по-различен от този в апартамента. Има чувството, че ще се задуши. Оглежда тълпата и зърва Арвин Уийд с костюм и червена вратовръзка, който си взима кифличка от подноса на един сервитьор.

Партридж си спомня как по време на онези пътувания с влака Уийд седи, забол глава в екрана на компютъра си, и чете, като по този начин остава напълно незабележим. За последен път го бе видял в деня на бягството си, преди Вик Уелингзли да го срита по задника. Тогава за миг Арвин го погледна така, сякаш е готов да се застъпи за него. Но не го направи. Това го кара да се замисли дали Уийд ще има куража да застане на негова страна? Виждал го е в моменти на изпитание как свежда глава и бързо плъзва поглед към компютъра си. Този път Уийд трябва да му помогне. Това е единственият му шанс.

— Виждам един стар приятел — казва Партридж. — Ще отида да си поговорим.

— Не искаш ли да ме запознаеш с него?

— Просто ми трябва малко време.

Айралийн кимва с разбиране.

— Има торта. Ще проверя дали ще я донесат скоро. Ще се видим тук.

— Добре. — Да си пробие път през тълпата, се оказва по-трудно, отколкото е очаквал. Приятелите на баща му го спират, здрависват се с него, потупват го по гърба. Подхвърлят шеги за брака, използвайки затворнически жаргон — нещо, за което ги ненавижда. Как би искал да им каже, че тук е обречен на затвор!

В другия край на помещението Арвин Уийд също получава поздравления. Партридж чува откъслечно похвалите, вижда многозначителните ръкостискания и потупвания по гърба. Какво толкова е спечелил? Партридж улавя погледа му. Арвин се оглежда неспокойно, пресушава чашата си с пунш, извинява се учтиво и се отправя към купата с пунша, за да си налее.

— Имахме нужда от свежа кръв — чува гласа на Холт. — Радвам се, че баща ти реши да те въведе в управлението.

— Нямам търпение да започна — отвръща Партридж, без да изпуска Арвин от очи. В този момент с похвали го обсипва господин Уинтроп, съсед на Партридж, първи съветник на баща му и голям почитател на тениса.

— Какво е последното откритие на Арвин Уийд? — обръща се Партридж към група мъже.

Всички заговарят в един глас:

— С екипа си направи истински пробив!

— Страхотно постижение!

— Невероятен подвиг на научната мисъл!

Партридж усеща, че му става зле. Дали Уийд не е открил лекарството? Мъжете не спират да дърдорят един през друг и накрая Партридж ги прекъсва.

— И какъв е този пробив?

Всички се споглеждат. Накрая Холт казва:

— В едно съобщение, спуснато от най-високо място, се казва, че е нещо наистина достойно за похвала.

— Но май нямате представа за какво го хвалите, казва ядосан и същевременно ужасен.

— Не особено — отвръща Холт.

— Изобщо?

— Да — признава Холт. — Но е нещо велико, Партридж. Наистина велико.

В този момент се появява самият Форстийд — широкоплещест, с лек загар и остра коса.

— Партридж! Радвам се, че те виждам жив и здрав. Много ни разтревожи. — Той го потупва бащински по рамото, след което се обръща към Холт и се усмихва. — Никога не е късно някоя хубавица да ти завърти главата. Нали, Холт? Може да се случи и на най-добрите. Аз също съм вършил лудории на младини.

— Моля? — възкликва Партридж. За кого говори Форстийд? За Лайда? Това ли е историята, която са скалъпили? Лайда го е прелъстила и той го е ударил на живот?

— Точно така — съгласява се Холт. — Все пак сме мъже.

— Момчетата си остават момчета — казва Форстийд. Сграбчва Партридж за тила и леко го разтърсва, уж на шега. Ала Партридж винаги е имал едно наум с хора, които се държат прекалено дружески. Все пак и син на Уилъкс…

В същия миг забелязва, че Арвин се измъква от компанията на Уинтроп.

— Извинете. Трябва да говоря с един човек.

Ала Форстийд го сграбчва за ръката, дръпва го към себе си и прошепва:

— Чух, че операцията изтрива всичко от определен момент в миналото до мига, в който ти бият упойката.

— Интересно — отвръща Партридж.

— А това означава, че мога да кажа всичко, защото после ще бъде изтрито.

Партридж поглежда четвъртитата челюст на Форстийд, присвитите му очи.

— Давай тогава. Кажи каквото имаш да казваш.

— Ти си един никаквец, Партридж. И винаги ще си останеш такъв. Но ако си въобразяваш, че ще ти позволя да заграбиш властта само защото татенцето така иска, да знаеш, че не си познал.

Партридж втренчва леден поглед в мъжа.

— Ти си страхливец и това ме радва. Защо не ми го кажеш, когато ще мога да го запомня?

— Предпочитам да те изненадам.

Партридж издърпва ръката си.

— Честит годеж! — казва високо Форстийд.

Партридж се опитва да настигне Арвин, преди да е изчезнал навън.

— Уийд! — изкрещява той.

Но Арвин не спира.

Партридж се промушва през групичка жени.

— Съжалявам. Извинете. — Успява да препречи пътя на Арвин малко преди да му се изплъзне. — Да не би да ме отбягваш?

— Партридж! — възкликва Арвин. — Надявах се да те видя, но беше заобиколен от куп хора. Накрая просто се отказах.

— Наистина ли? Защото изглеждаше, че се опитваш да избягаш.

— Не, не — отрича Арвин. — Няма такова нещо.

Партридж го хваща за лакътя и го отвежда настрани.

— Не ме разигравай, Арвин.

— Ей, боли ме! — протестира Арвин. — Знаеш, че не всички са минали през такова кодиране. Би ли ме пуснал?

Партридж пуска лакътя на Арвин.

— Ти какво кодиране имаш? Мозъчно…?

— Поведенческо. Аз ръководех собственото си кодиране. Нямаш представа каква невероятна власт и възможности имах.

— Арвин, аз съм само пионка. Кажи ми, защо са тези похвали? Какво откритие си направил?

— Нямам право да ти кажа.

Партридж снишава глас.

— За лекарството ли става дума?

Арвин забива поглед в земята и едва забележимо поклаща глава. Не? Не е лекарството?

— Какво тогава?

— Не мога да ти кажа! — изрича Арвин раздразнен.

— Не се сърди, Уийд. Много разчитам на теб.

— Е, информацията ти е вярна. Аз отговарям за следващата фаза — отвръща той с внезапна самонадеяност.

— Арвин, какво ще стане с мен?

Арвин оправя вратовръзката си.

— Как се развива кутрето ти?

— Добре. Недей да сменяш темата.

— Не е за вярване на какво сме способни в днешно време. Можем да накараме едно кутре да порасне отново. Някога допускал ли си, че това ще бъде възможно?

— Никога не съм допускал, че ще имам нужда от ново кутре. — Към тях се приближава сервитьорка с поднос. — Не, благодаря — казва й Партридж, а щом жената отминава, прошепва: — Не отбягвай въпроса, Уийд. Искам да знам какво ще стане със спомените ми.

— Паметта е сложно нещо. Тя не е безгранична. По-скоро прилича на мрежа. А умът е като океан. Не можем да пресеем всичко.

— Какво означава това?

— Има неща, които помниш съзнателно, но и такива, които са се утаили на дъното на този океан. Твоето подсъзнание. Така че нямаме достъп до онова, което е дълбоко заровено. Ще се опитаме да повредим каналите, но това е всичко. Скоро след това заради ограничения достъп до тях, спомените се запечатват завинаги.

— Но аз няма защо да се притеснявам. Нали, Арвин? Все пак ти ръководиш нещата. И ще се погрижиш за всичко.

Арвин намига отново — същото невротично, едва забележимо намигане, с което даваше знак на Партридж по време на пречистването. Арвин е на негова страна; Партридж е почти сигурен в това!

— Партридж, малкият ти пръст ще порасне отново. А това е невероятно. Трябва да се благодариш на науката.

— Да, може би си прав.

— Бъди благодарен за това — изрича Уийд почти като команда.

— Благодарен съм. Много, много съм благодарен, че пръстът ми ще порасне отново. Доволен ли си сега?

— Базисната част на пръста все още съществува. Затова можем да го възстановим. — Дали Арвин не се опитва да му каже, че паметта му също може да бъде възстановена, защото базисната й част е вкопана дълбоко в съзнанието му?

— Навън е тъмно — казва Арвин.

Партридж вдига поглед към терасата на покрива.

— Късно е.

— Занапред ще става все по-тъмно — добавя Арвин.

По тялото на Партридж полазват ледени тръпки. Това е предупреждение. Арвин Уийд знае много повече.

Уийд поглежда към ваза с цветя. Докосва едно цвете.

— Не е лекарството — прошепва той. — По-лошо е, Партридж. — Кое може да е по-лошо? Арвин му показва пръста си, по който е полепнал цветен прашец. — Приятно е на допир — отбелязва той. — Истински цветя. Чудя се откъде са ги взели.

Партридж иска да му зададе още въпроси — толкова са много, че не знае откъде да започне. Но тогава се появява Айралийн. Тя го хваща за ръка.

— Ето че ме намери — казва той.

Тя допира устни до ухото му и прошепва:

— Донесоха тортата — казва, сякаш споделя интимна тайна.

— Благодаря за информацията — отвръща Партридж, след което я представя на Арвин.

— С Арвин се познаваме — казва Айралийн. — Радвам се да те видя.

Арвин стиска непохватно ръката й, разтърсвайки я прекалено силно, след което забива поглед в земята. Винаги е бил нервен в присъствието на момичета. Добре е, че някои неща не се променят.

— Откъде се познавате?

— От уроците — обяснява Айралийн. — Взимах частни уроци в академията. Да понатрупам знания. Срамота е, да не мога да водя интелигентен разговор с теб. Не мислиш ли?

— Засичали сме се няколко пъти по коридорите на академията — казва Арвин, — когато се отбивах на гости на приятели.

— Кой ти даваше уроци? — пита Партридж. — Кой от преподавателите?

— Неколцина от тях. Беше толкова скучно, че едва издържах.

— Гласингс? Уелч? Холенбек? Кой?

Тя свива рамене.

— Какво значение има?

— Трябва да вървя — обажда се Арвин.

— Не искаш ли торта? — пита тя. — Лимонова е!

— Благодаря, но вече преядох — отказва Арвин, — пък и трябва да тръгвам.

— О — нацупва се Айралийн. — Жалко.

Арвин се усмихва, но, изглежда, няма какво повече да добави. Понечва да тръгне, но спира и казва:

— Ще се видим утре, Партридж.

— Утре ли?

— Баща ти е велик мъж, но е известен с липсата на търпение. Процедурата е насрочена за утре.

— Но… как? Прекалено скоро е.

— Няма как. Можеш да се подготвиш. Мислено.

Мислено — казва си Партридж. Как да се подготвиш психически за загубата на мислите си?

Арвин се замисля за момент. Иска да добави нещо, ала очевидно присъствието на Айралийн го спира. Така че, вместо да го каже направо, се опитва да намери друг начин.

— Какво има? — пита Айралийн.

— Нищо — отвръща Арвин. — Просто се радвам, че Партридж се върна. Това е всичко. — После се обръща към Партридж: — Радвам се, че се върна. Вече си тук.

— Какво имаш предвид? — недоумява Айралийн и смушква Партридж с лакът.

— Върнах се? Тук? Ха-ха! — отвръща той. — Та аз никога не съм заминавал.

Лайда

Каменни пирамиди

Посред нощ Лайда плъзва ръка под студената възглавница. Напипва музикалната кутийка, която крие до измазаната с хоросан стена. Притегля я към себе си. Обикновено я отваря — само за миг — колкото да чуе няколко ноти, като че ли мелодията вътре ще се задуши. Но този път не го прави. Става и пъхва босите си крака в студените обувки. Не ги завързва. Нито се облича. Само намята палтото върху нощницата, която майките й дадоха. Фридъл издава механично цвърчене. Иска да дойде с нея? Пуска го да кацне на рамото й, близо до шията, където преди време се спускаше дългата й коса. После минава на пръсти покрай заспалите майки и децата им. Тъй като е зима, издават неспокойни хрипливи звуци.

Сега живеят в стария склад под някогашна фабрика за производство на бонбони, за които са използвали животински органи. Почти цяло десетилетие по-късно във въздуха все още се долавя сладникава миризма… на смърт. От тежкия дъх прилошава. Цял ден Майка Хестра й разказва за бременността — за гаденето и замайването, което ще я мъчи още известно време, докато коремът й нарасне, за напрежението в гърдите — което вече усеща — и нуждата от повече храна. Лайда я попита за родилните мъки и за самото раждане, но тя отвърна, че е рано да говорят за това.

— Ще караме едно по едно — каза й тя.

Лайда се измъчва от мисли за бъдещето. Бебетата, родени от оцелели, също страдат от деформации. Родителите са засегнати до такава степен от Детонациите, че е променен дори генетичният им код. Околната среда също е замърсена. Земята, въздухът и водата са просмукани с радиация. Тя се разпространява с пепелта и прониква в дробовете. Лайда е учила за това в Купола. Дали и нейното дете ще бъде засегнато? Понякога сънува, че ражда същество, покрито с козина, с уродливи черти и зъби, с късове стъкло, лъщящи на гърдите.

Партридж не се измъчва от подобни мисли. Той не знае нищо. А Лайда се чувства по-смотана от всякога. Не го е виждала цял месец. Понякога си представя лицето му, но образът се размива в съзнанието й.

Докато държи кутията, Лайда напуска склада и навлиза в просторната фабрика. Свети мъждива лампа. Минава край остарелите поточни линии, машини, открити тръби. Както обикновено, майките са взели всичко ценно — различните механизми, вериги, гумени дръжки, лостове. Мястото е пусто. Лайда знае, че в най-скоро време Майка Хестра ще съобщи за състоянието й на предводителката и се тревожи какво ще отсъди тя. Нашата добра майка й вдъхва ужас.

Притиснала кутията към гърдите си, Лайда прекосява помещението с бързи крачки. В другия му край няма врата, а само зеещ правоъгълен отвор. Тя пристъпва навън в студената нощ. Фридъл изцвърчава, вероятно доволен, че е на открито.

Въпреки че се чувства самотна, не иска за нищо на света Партридж да научи. Нищо не бива да го разсейва от мисията му. А сега тя й се струва още по-лична. Замисля се за онези момичета като Уилда, които не са родени, а са пречистени. Ами ако собственото й дете се окаже белязано, дали ще позволи да го пречистят? Иска й се да мисли, че няма да го допусне, че ще се гордее с детето си, както и да изглежда то. Ами ако детето само да пожелае да бъде Чисто; това е естествено. В случай че другите успеят да спрат ускорената клетъчна дегенерация, детето ще стане Чисто.

Не й се иска Партридж да разбере и по друга причина — предпочита той да се върне от любов, а не по задължение. Ненавижда се за тези мисли. Той няма да се върне. Трябва да си го напомня непрекъснато. Не заслужава да знае. Тази съдба е само нейна. Защото него го няма. Налага се да разчита само на себе си.

Земята е покрита с бетон и вледенена пръст. Лайда свива зад ъгъла на фабриката и пред очите й се открива гробището. То е малко, изградено е с подръчни средства и е обградено с метални колове, на които е опъната бодлива тел. Коловете са забити на голяма дълбочина, за да попречат на пясъчните създания да проникнат вътре.

Лайда повдига резето на портата и го спуска отново след себе си. Над всеки гроб вместо надгробни плочи се издигат белезникави пирамиди, подредени в спретнати купчини. Два от гробовете са пресни — в единия има самотна майка, а в другия майка с дете. Приживе майката и детето спяха на легло номер девет. Лайда спира пред тяхната пирамида. Камъните са толкова бели, сякаш светят в тъмното. Тя слага ръка на върха на пирамидата. За миг й се струва, че всеки човек на този свят е заменим. Майката и детето вече ги няма. На тяхно място ще бъде Лайда с нейното дете. Един ден те също ще си отидат — погребани под купчина камъни или изоставени в гората като Седж и майката на Партридж. Тела. Това ли е всичко, което имат? Не гори ли в нея пламъкът на душата, в бебето също? Не носи ли в себе си две души?

Металната кутия.

Отива до другия край на гробището и взима лопата с груба дървена дръжка. Коленичи, оставя кутията отстрани, хваща лопатата с две ръце и я забива с все сила в замръзналата пръст. Отваря се лека пролука. Лайда удря студената земя отново и отново. Пъхва края на лопатата в процепа и откъртва буца пръст, а после още и още.

Накрая успява да изкопае малка дупка и слага музикалната кутия в нея. Фридъл разтваря крилца в очакване; винаги е харесвал мелодията й. С премръзналите си пръсти навива ключето. Спомня си топлината, която я обгръщаше, сгушена до Партридж. Точно в този миг се нуждае от него. По страните й потичат сълзи. Отваря кутията за последен път. Мелодията започва. Фридъл литва във въздуха. Лайда оставя музиката да се носи в студената нощ. Механизмът се върти все по-бавно и по-бавно и накрая спира.

Лайда понечва да пъхне кутията в дупката, но спира. Навива я още веднъж, без да отваря капака. Един ден, ако някой намери кутията, тя ще му посвири. Нали затова е направена. Дотогава може би ще е ръждясала, но нищо не се знае.

Фридъл кацва до Лайда. Дали не се опитва да погребе и Партридж? Не. Това е невъзможно. Той живее в нея. Винаги ще носи в себе си частица от него.

Погреба музикалната кутия, защото вече не се надяваше, че той ще се върне. Ще трябва да свикне с мисълта, че ще се грижи сама за себе си и за детето. И ще успее.

Лайда слага кутията в дупката, покрива я с пръст и отъпква земята с помощта на лопатата.

Партридж

Седем прости истини

— Трябва да те изпратя до вратата — казва Партридж. — Ако ще спазваме традициите.

— И да ме целунеш под фенера на верандата — добавя Айралийн. Стоят в коридора пред стаята на Партридж. Айралийн държи ключа, вперила поглед в него с очакване.

Той е пъхнал ръце в джобовете с ясното послание, че няма да предприеме нищо.

— Чудя се за какво е служела тази стая. Ти знаеш ли?

Тя пъха ключа в ключалката и отвръща:

— Ако не ти харесва, ще я сменя. — Отваря вратата, но преди Партридж да влезе, добавя: — Виж, това се отнася и за мен. Аз също мога да се променя. Мога да бъда човекът, който ти искаш.

— Айралийн — въздъхва Партридж.

— Благодаря ти — казва тя, вперила поглед в ръцете си, — че се съгласи с всичко това. И се престори пред хората, че наистина искаш да се ожениш за мен. Благодаря ти. Партридж. Знам, че тази вечер не означава много за теб, но за мен… — Тя вдига поглед към него и се усмихва плахо.

— А ти къде ще спиш, Айралийн?

— На долния етаж, глупчо — отвръща тя.

— Айралийн — казва той, — етажът долу е мираж. Там няма нищо. Кажи ми къде отиваш?

— Знаеш къде — отвръща тя. — Не ме карай да го изричам. — Разсмива се, сякаш всичко е на шега.

— Но това не е добре за теб — казва Партридж.

— Консервиране — отвръща Айралийн. — Няма нищо по-добро за дълголетието.

— Можеш ли да сънуваш в онези капсули. Не можеш. Дейността на мозъка ти е твърде забавена, както и на останалите клетки. Така че там не можеш да сънуваш.

— Да не би да ме каниш? — пита Айралийн. — Това ще им хареса, дори да решиш да се възползваш.

— Не бих се възползвал.

— Ако мислиш, че не бива да спя в капсулата — казва Айралийн, — покани ме да прекарам нощта с теб.

Той не знае какво да каже.

— Няма нищо, Партридж. Свикнала съм с хибернацията. Ние сме късметлии! — Той се сеща за госпожа Холенбек в кухнята. Какви късметлии сме. Щом Айралийн е късметлийка, кой тогава не е?

— Остани — отвръща той.

Тя се усмихва и свежда свенливо глава.

— Благодаря.

Двамата влизат в спалнята с изглед към огряна от луната равнина. Обзаведена е в битов стил със завивка на кръпки и завеси на бледи цветя.

— Мога да изключа камерите — обажда се Айралийн — при основателна причина.

Партридж вдига очи към камерите, кацнали в ъглите на стаята, а после поглежда Айралийн. Тя е хубава. Трябва да бъде честен пред себе си. Ала може да мисли само за Лайда и това го кара да изпитва болка. Още помни меката й кожа. Надява се, че Арвин има план как да го отърве от операцията утре. Не може да си позволи да изгуби Лайда. Предпочита обаче камерите да бъдат изключени. Иска поне за кратко да усети, че живее собствения си живот, че мисли по-ясно.

— Добре — казва той. — Да ги изключим тогава.

Айралийн пристъпва към Партридж. Толкова е близо, че усеща топлината на тялото й.

— При основателна причина — прошепва тя, докосвайки ухото му с устни.

Той кимва.

Айралийн пъха ръка в чантичката си и изважда глобуса. После докосва екрана и камерите една по една угасват. Партридж въздъхва и присяда на леглото. Арвин му каза да се подготви мислено, само че как? Поглежда към Айралийн.

— Трябва да те питам нещо.

Тя сяда до него и докосва крака му.

— Каквото поискаш.

Той отмества ръката й.

— Какво имаше предвид, като каза, че сте късметлии? — Нещо в думите й не му даваше мира.

— Уилъкс има основателни причини да ни хибернира. Издал е заповед всички, поразени от някаква болест, да бъдат хибернирани. Надява се науката да напредне достатъчно и да се излекуват.

— Хората, поразени от болест? Кои са тези хора?

— Предполага се, че имаме достатъчно ресурси да се грижим за хората в болничните центрове, които не могат да се върнат в обществото, и за бебетата с аномалии. Целта е да не прахосваме ресурси. Не и щом можем да хибернираме хора.

Партридж се замисля за Джарв. Дали е в болницата, или пък е подложен на хибернация в една от онези студени капсули?

— Кой ти каза всичко това?

— Никой нищо не ми казва — отвръща тя. — Просто разговарят пред мен, сякаш съм малоумна, но информацията попива в съзнанието ми.

— Да не искаш да кажеш…

— Партридж, ние нямаме съседи, а само ледени капсули, които не позволяват да остареем — или по-скоро забавят процесите на стареене.

Гласингс знае ли за това? Божичко.

— Но всичко се прави за добро — заключава Айралийн. — Татко помага на хората.

— Не го наричай така.

— Баща ти е мой пастрок и един ден ще ми стане свекър. Нали така, Партридж?

— Да караме едно по едно. Първо ми кажи как баща ми помага на хората.

— Израснала съм долу, изминавайки стотици пъти коридора между капсулата и този апартамент.

— Но, Айралийн, това е ужасно.

— Само че е истина и аз не се оплаквам, защото не познавам друг живот.

— Айралийн, съжалявам — казва той, сякаш се извинява заради баща си.

— Няма нищо. Исках да кажа, че в коридора открих няколко различни капсули.

— Тоест?

— Това са скромните реликви на татко.

„Скромни реликви.“

Беше чувал този израз. Малко преди да умре, Ингършип го използва в разговор с Брадуел. Всъщност каза, че Уилъкс не би имал нищо против да добави Брадуел към колекцията си от „скромни реликви“. — Мисля, че става дума за хора, които не иска да убие, нито да остави живи. А просто да ги запази за себе си.

— Айралийн, ти не си късметлийка. Такъв живот е истински кошмар.

Тя обхваща лицето му с ръце.

— Тогава ме спаси от него. Спаси ме — казва тя и го целува. Въпреки мекотата на устни й, той се отдръпва. После улавя нежно китките й.

— Ще преживеем всичко това — отвръща Партридж, — но не по начина, по който те искат. Няма да се влюбим един в друг.

За миг Айралийн го гледа втренчено.

— Няма да се влюбя в теб, но няма и да те изоставя. Ще направя всичко възможно двамата да оцелеем. Чуваш ли ме?

Тя кима, но погледът й е някак далечен, сякаш гледа през него.

Партридж взима няколко възглавници и ги нарежда в средата на леглото.

— Ето. Ти ще спиш от тази страна.

Айралийн ляга сковано по гръб. Отпуска глава на възглавницата.

— Заспивай и тази нощ сънувай — казва й Партридж.

Тя затваря очи.

— Мисля, че съм забравила как става.

Партридж заобикаля от другата страна. Представя си Джарв, затворен в малка капсула — със сковано, неподвижно лице. Джарв се нуждае от помощта му и след операцията трябва да си спомни за него. Трябва всичко да си спомни.

Подготви се. Мислено. Какво имаше предвид Арвин?

Намигането. Партридж си дава сметка колко много разчита на това. Преди вярваше, че означава спасение, но ако Уийд се е превърнал в лукав негодник? Ами ако има тикове? Божичко! Ще рискува и ще се довери на Уийд, но не бива да остава без резервен план. Ако замисълът на баща му успее, на кого би могъл да довери истината за живота си? Ако Гласингс разкаже на Уилъкс, че Партридж е избягал от Купола, открил е майка си и брат си, видял е как умират и че някъде там има сестра и приятелка, на която е обещал да се върне, той ще го помисли за луд. Не е в интерес и на Айралийн да му казва, че е влюбен в Лайда и че годежът е фиктивен.

Може да вярва само на себе си. Трябва да намери начин човекът, който е сега, да разкаже истината на човека, който ще бъде. Айралийн е заспала, диша дълбоко.

Партридж забелязва чантичката й на масичката до леглото. Взима я и преравя я набързо — носни кърпички, червило, няколко банкноти. Напипва личната й карта, на която има снимка, подновявана обикновено на шестнайсет години. Изглежда съвсем същата чак до плавните й къдрици. Тъкмо се кани да я пъхне обратно, но зърва датата на издаване — преди осем години. Та това е невъзможно. Преди осем години Айралийн не е била на шестнайсет. От колко време е подложена на хибернация? Избрали са я заради него, а после растежът й е бил забавен, за да може той да я настигне? Нима баща му се е спрял на нея, когато той е бил на дванайсет? А може би още по-отдавна. Вероятно е избрал Мими и Айралийн, защото е срещнал Мими преди Детонациите.

Хвърля поглед към Айралийн, сякаш очаква лицето й да е съзряло. Тя е на двайсет и четири. Но въпросът не е в това, че е младолика. Тя изглежда млада. Всъщност кое кара хората да съзряват? Опитът. А тя е била лишена от тази възможност заради него. Внезапно го обзема чувство на вина. Ала не той е молил баща си за това. Как е могъл да й причини такова нещо?

Той пъхва личната карта в чантичката. После, опипвайки дъното й, напипва молив. Изважда го заедно с една касова бележка. Преди празненството Айралийн си бе купила ментови бонбони.

Налага се да пише със ситни букви. Толкова е поразен от откритието си, че започва да систематизира мислите си.

Избяга от Купола. Срещна Преша, твоята полусестра, и намери майка си. Майката ти и Седж са мъртви. Уби ги баща ти.

Влюбен си в Лайда Мерц. Тя е извън Купола. Един ден трябва да я спасиш.

Обещал си на Айралийн да се преструвате на сгодени. Грижи се за нея.

В тази сграда има живи хора в състояние на хибернация, затворени в замръзнали капсули. Спаси ги. Джарв може също да е сред тях.

Вярвай на Гласингс. Недей да вярваш на Форстийд.

Не помниш тези неща, защото баща ти нареди да изтрият спомена за бягството от паметта ти. Той причини Детонациите. Хората в Купола знаят това. Властта трябва да му бъде отнета.

Поеми управлението. Поведи хората отвътре. Започни отначало.

Седем прости истини. Въз основа на тях след време ще състави план за действие. А сега трябва да скрие списъка. Къде обаче?

Той обикаля спалнята, след което влиза в банята. Тъй като обстановката е старомодна — типична за фермерска къща, в банята няма душ, а само вана с извити крака. А вместо умивалник има леген с два чучура над него — за студената и за топлата вода. Тоалетната чиния е стар модел с износена седалка и прикрепено за стената казанче. Вместо бутон има връв за пускане на водата.

Партридж е изправен пред очевиден проблем: ако скрие списъка, как ще разбере къде да го търси?

Поглежда казанчето с връвта.

Затваря капака на тоалетната и стъпва отгоре. Поглежда в казанчето. Пълно е до половината с вода. Вътре има верига, свързана с гумена плувка. С дърпането на връвта плувката се премества, повдигайки запушалка, и по този начин водата се излива през тръбите в тоалетната чиния.

Ако откачи веригата, няма да може да пуска водата. В такъв случай ще се опита да отстрани проблема и ще трябва да стъпи върху капака на тоалетната чиния. Ако закрепи бележката между казанчето и капака, тя ще падне, щом вдигне капака.

Бързо свива бележката на хармоника. А най-отгоре написва: „До: Партридж. От: Партридж. Прочети ме.“ Осъзнава обаче, че ще трябва на всяка цена да се върне в същата стая. Какво да измисли? Нищо не му хрумва.

Тогава чува писък. Спуска се към спалнята. Айралийн се мята в съня си.

— Айралийн! — извисява глас. — Събуди се! — Хваща я за раменете. Тя впива нокти в гърдите му. — Айралийн! — вика отново.

Тя отваря очи запъхтяна и се оглежда като животно в клетка. После съзира Партридж.

— Какво стана с нас?

— Нищо — отвръща тихо той. — Просто си сънувала кошмар.

Тя се хвърля на врата му.

— Бяхме толкова малки. Щом се смалихме, те забравиха за нас. Опитах се да извикам, да потърся помощ, но нямаше къде да отида. Бяхме малки, Партридж, като кукли в пластмасови кутии.

— Просто си сънувала. Тихо — успокоява я той, галейки я по косата. — Всичко е наред. Хайде, опитай се пак да заспиш.

— Наистина ли?

— Било е само сън. Няма нищо страшно. Всичко ще бъде наред. — Опитва се да повярва на собствените си думи. — Обещавам.

— Моля те, прегърни ме — казва тя.

Той ляга до нея и тя сгушва глава на гърдите му, пъхнала ръка между копчетата на ризата му.

— Искам да запомниш — казва тя — колко добър си бил с мен. Утре, след операцията, ще ти разкажа колко мило си се държал.

— Виж, стаята ми харесва — казва той. — Утре, когато ми напомняш за този момент, погрижи се да е същата. Тук се чувствам, сякаш съм у дома. Обещай ми. Това е стаята, в която искам да живея. Каквото и да кажа утре, гледай да се върнем тук. Обещаваш ли?

— Ще се погрижа. Обещавам. — Тя приглажда гънките на ризата му. Отпуснала е глава на гърдите му, сигурно долавя ударите на сърцето му. Двамата са будни и живи в сграда с хибернирани тела, с живи мъртъвци.

— Партридж, може ли пак да включа камерите? Чувствам се по-сигурно. Сякаш бдят над мен. Освен това искам да ни видят така. Може ли?

— Не ми е приятно, но засега може.

Тя се пресяга към масичката до леглото и натиска няколко бутона на глобуса. Капаците, скриващи камерите, се прибират с добре познатото му щракване. Отново е под наблюдение.

Преша

Слънцестоене

Преша се събужда. Под якето и двата вълнени пуловера усеща нечие топло тяло. Обръща се незабавно.

Това е Брадуел, дълбоко заспал; смаяна е от едрото му тялото, сякаш е открила мечок в леглото си — само дето това не е леглото й. А подлез. Знае, че има приказки за мечоци, но не може да си спомни какво се случва. Брадуел диша равномерно. И двамата са облечени, преплели крака в съня си. Преди да заспят, се целуваха дълго, докато накрая устните й изтръпнаха.

Птиците на гърба на Брадуел се размърдват. Нощ е, но Преша вижда лицето му на смътната лунна светлина — изражението му е така спокойно, че изглежда по-млад. Та той е млад, напомня си тя. В този миг изглежда толкова уязвим, че Преша си представя какъв щеше да бъде, ако всичко това не се бе случило — убийството на родителите му, загубата на Уолронд, Детонациите… Нима е можел да бъде с ранимо и нежно сърце? Но сигурно дълбоко в себе си е чувствителен и затова толкова късно се откриха. И той като нея се страхува да не бъде наранен.

Тя докосва инстинктивно двата мускала на кръста си. На сигурно място са.

Вече няма да може да заспи, а и сигурно е време да смени Ел Капитан на поста. Измъква се от прегръдката на Брадуел, премята пушката през рамо и взима ножа си.

Докато излиза от подлеза, до слуха й достига песен — любовна песен за мъж, изгубил любимата си по време на Детонациите. Неведнъж е чувала тази песен.

Вода и пепел, от вода и пепел става камъкът най-здрав.

Вовеки тук ще чакам, докато сам превърна се на камък.

Сигурно е Ел Капитан. Тя опира гръб на склона на хълма и притихнала, се заслушва. Гласът му звучи тъжно, сякаш сърцето му е разбито. За първи път долавя такива чувства у него. Пита се дали не е влюбен, или може би е изгубил любим човек. Няма друго обяснение за силния копнеж, който струи от дрезгавия му глас.

Тъй като не иска да го смути, тя се връща в подлеза и после излиза отново, прокашляйки се високо.

Песента пресеква.

— Кап? — обажда се тя.

— Какво има? — отвръща той рязко.

Щом се изкачва на възвишението, Преша го заварва седнал насред разбитите релси, сложил пушката в скута си. Хелмут се е облегнал на гърба му и той се поклаща лекичко, сякаш приспива бебе — Хелмут или пушката? Но, изглежда, го прави несъзнателно. Финън клечи до наблизо, притихнал в сянка.

— Защо не влезеш да поспиш? Аз ще поема смяната.

— Къде е Брадуел?

— Спи.

— Наистина ли? — казва той, сякаш я обвинява в нещо. Дали знае, че са се целували?

— Да. Той ще поеме следващата смяна. Аз не можах да заспя.

— Виждам.

— А на теб какво ти е?

— Нищо. — Ел Капитан става. — Да ти оставя ли Финън или да го взема с мен?

— Остави го — отвръща Преша. — Ако наоколо е спокойно, ще мога да проуча някои факти.

— Досега беше сравнително спокойно. — Той поема надолу по хълма. — Пътуването ни едва е започнало, а вече сме с човек по-малко. Ще трябва да се стегнем. Всички.

— Наясно съм с това.

Той вдига вежди, като че ли се съмнява, че е така. Подозрението, прокраднало се в погледа му, не й харесва. Хелмут надига сънено глава. Щом вижда Преша, се усмихва.

— Заспивай, Хелмут. — Ел Капитан го поглежда през рамо. — Хайде, заспивай. — После се обръща и се спуска бързо надолу.

Навън е студено. Преша обгръща тялото си с ръце. Известно време си тананика песента с мисъл за Брадуел. В нея се пее за очакването на любимата, която никога няма да се върне. Страховете й я обземат отново.

Околността изглежда притихнала и спокойна и затова казва на Финън:

— Събуди се. Да свършим малко работа.

Лампичките на Финън светват. Краката му се разгъват с жужене от корпуса и той се изправя.

— Трябва ми още информация за Ирландия и за Нюгрейндж. Разкажи ми каквото знаеш.

Финън я залива със смайващо количество информация — история на войните, топография, метеорологични данни, геология и дори кратък преглед на ирландската митология, поезия и народно творчество. Въздухът около нея е грейнал в светлина, сякаш е запален лагерен огън.

Накрая Финън стига до същината на въпроса, историята на Нюгрейндж, който се оказва по-стар от Стоунхендж и от пирамидите — дело на високоразвита древна култура. В гробницата има проход, прокопан на шейсет стъпки във вътрешността на могилата. Веднъж годишно, по време на зимното слънцестоене, слънчевата светлина прониква в прохода, достигайки до сърцето на могилата през специален отвор, наречен капандура, точно над входа. В днешно време явлението настъпва четири минути след изгрева на слънцето, но преди пет хиляди години се е наблюдавало при изгрев-слънце.

Тази информация я кара да се замисли. Преша казва на Финън да й разкаже повече за зимното слънцестоене — най-краткия ден и най-дългата нощ в годината.

— Тази година кога ще бъде? — пита тя.

— На двайсет и първи декември — отвръща Финън със своя леко металически глас. — Слънцето ще изгрее в осем и трийсет и една сутринта.

— Защо са били толкова обсебени от зимното слънцестоене?

Финън отваря нова страница, където се споменава, че според някои изследователи мястото представлява погребална могила, докато други го смятат за светилище на свързан с астрологията религиозен култ.

— Което отново ни отвежда при Сигнус — прошепва Преша. — Съзвездието. — Изведнъж я обзема странно усещане. Гърдите й се свиват от остра болка и тя остава без дъх. Сякаш тялото й е осъзнало нещо, което мозъкът й още не е проумял. — Свързан с астрологията религиозен култ. Изгрев-слънце. Двайсет и първи декември. Осем и трийсет и една сутринта.

— Колко време остава светлината в камерата? — обръща се тя към Финън.

— Седемнайсет минути — отвръща той.

— И осветява пода, нали? Подът на камерата?

Финън примигва, сякаш потвърждава фактите.

Преша грабва кутията и се спуска към подлеза.

— Брадуел! Кап! Хелмут! Събудете се! — вика тя.

Брадуел се повдига на лакът.

— Какво има?

Ел Капитан, който спи до него, също се обажда:

— Какво по дяволите…?

— По дяволите! — възкликва уплашено Хелмут.

— Уолронд — изрича Преша. — Помниш ли какво каза той?

— Какво каза ли? Може ли малко контекст? — Брадуел разтърква очи с прекрасните си ръце — ръцете, които прегръщаха тялото й, ръцете, които обожава.

— В Посланието Уолронд спомена: „Времето е от съществено значение.“ Помниш ли? А ти се чудеше защо го казва.

Брадуел сяда.

— Да. Защото времето е било от значение, докато все още са имали шанс да попречат на Уилъкс да взриви света — но не и сега.

— За какво става дума? — недоумява Ел Капитан.

— Докато правих проучване за Нюгрейндж, установих, че там времето има значение само веднъж годишно — обяснява Преша. — В точно определен ден и час. — После им разказва за гробницата, за прохода и за светлината, озаряваща вътрешната камера. — Само за седемнайсет минути.

— Мислиш ли, че Уолронд може да е скрил формулата там? — пита Ел Капитан.

— Ако Уолронд е знаел, че има шанс Уилъкс да пощади купола в Нюгрейндж, може наистина да я е скрил там и това да е указание за местоположението й — казва Брадуел. — Хиксът обозначава точното място.

— Трябва да стигнем дотам — казва Преша. — Да си съберем багажа и да тръгваме. До двайсет и първи декември има само три дни. Имаме нужда от тези седемнайсет минути.

— Кутията е ключ — казва Брадуел.

— Ключ — повтаря Хелмут. — Ключ.

Местността е открита и ветровита, обвита в мъгла от прах и пепел. Слънцето се подава на хоризонта. Финън, който има координатите на Хейстингс, е начертал маршрут. Тук-там се надигат пясъчни създания. Тримата се редуват да стрелят по тях — обикновено един изстрел е напълно достатъчен. Освен в тези моменти всички са притихнали.

Брадуел хвърля поглед към Преша. Иска й се да вярва, че случилото се между тях е тайна, само че Ел Капитан е доста подозрителен. Дали не ги е видял да се целуват?

Ел Капитан нарушава мълчанието.

— Преша, това ми прилича на пулсиращите татуировки на гърдите на майка ти. Оцелелите в увеселителния парк са доказателство, че и на други места има такива общности, може би по цял свят. Като всяка от тях е в неведение за съществуването на останалите.

— Така е — отвръща Преша, замисляйки се за баща си.

— Възможно е — обажда се и Брадуел. — Но не бива да се надяваме прекалено много.

— Щом е възможно хората да са оцелели — започва Преша — значи е възможно някои от тези общности да процъфтяват.

— На теория да — съгласява се Ел Капитан.

Хелмут кимва замислен.

— Точно сега няма смисъл от теории. — В същия миг Брадуел замръзва на място. — Вижте, всички сме обсебени от една и съща мисъл, не е ли така?

Ел Капитан и Преша спират.

— И коя е тя? — пита Ел Капитан.

— Колкото и да се стараем да сме оптимисти, всички се страхуваме, че може да се провалим. Не е изключено да загинем по време на пътуването.

— Не можем да си позволим да мислим по този начин — казва Преша.

— Но не можем да си позволим и обратното — възразява Брадуел.

Тя свежда поглед към главата на куклата, чиито клепачи, почернели от пепелта, потрепват на вятъра. Да се влюбиш, е също толкова опасно, колкото и да бъдеш оптимист. Това ли искаше да каже той? Беше му признала, че се влюбва в него, а той й бе отвърнал, че взаимно си помагат да се превърнат в хората, които трябва да бъдат. Дали сега не се отрича от думите си?

— Какво ще кажете да млъкнем и да продължим нататък — обажда се Ел Капитан. — Няма какво да му мислим, достатъчно е да вървим напред.

— Няма да му мислим — изрича Хелмут.

— Както кажеш — отвръща Брадуел.

Теренът да става хълмист, тук-там се виждат нискорасли борове и силуетите на оголени дървета. Следват извивките на шосето, чийто асфалт е превърнат от Детонациите в ситен чакъл. По някои късове още личи осовата линия.

Стигат до река. На горе по течението се вижда рухнал язовир. Язовирната стена е непокътната, макар и покрита с пукнатини и процепи, един които криволичи до издълбан в средата й отвор, откъдето извира водата. Отдолу реката потича отново, бурна и пенлива и Преша си спомня как едва не се удави, спомня си ледения ужас, който бе изпитала, прикована на дъното.

Ел Капитан се изкачва на язовирната стена и, превил коляно, оглежда внимателно земята.

— Проходимо е — заключава той. — И в двете посоки има следи от животни.

Брадуел се обръща към Преша:

— Този път ще гледаме да останем сухи. — Долавя блясъка на тъмните му очи. Иска й се отново да се гмурне във водата, а после полужива да лежи до него и да усеща близостта му.

— Добре би било.

Тя също се качва на язовирната стена. Оттам вижда срутени сгради, останки от пътища, няколко овъглени скелета на автомобили и един преобърнат автобус.

Брадуел се изкачва след нея, а Финън идва последен.

— Старата Америка — казва Брадуел.

— Още колко остава? — пита Ел Капитан.

— Остава? — изрича Хелмут.

След кратки изчисления Финън казва:

— Около триста и шейсет километра.

Брадуел спира.

— Триста и шейсет? Това трябва да е близо до окръг Колумбия. Финън, ще наложиш ли координатите върху карта от времето Преди?

Ел Капитан се приближава.

Финън показва участък от карта, на която се вижда къде се намират и къде отиват.

— Дай близък план на мястото, където отиваме — казва Брадуел.

Финън увеличава картата.

— Това окръг Колумбия ли е? — пита Преша.

Накрая изображението замръзва.

— Невъзможно! — казва Брадуел.

— Какво има? — пита Преша.

— Купол — изрича Брадуел. — Проклет да съм!

— Какъв купол? — пита Ел Капитан.

— Това е окръг Колумбия, нали? — казва Брадуел. — Не си ли ходил на образователни екскурзии, Кап?

— Веднъж ни заведоха в едно колониално село — отвръща той. — Наблюдавахме как хората правят свещи от восък.

— В окръг Колумбия има ли известен купол? — пита Преша.

— Не може да е оцелял — поклаща глава Брадуел.

— Кое не може да е оцеляло? — извисява глас Преша. — Кажи най-сетне!

— Капитолият.

— Какъв е този капитолий? — пита Преша.

Брадуел пъха ръце в джобовете си и се взира в далечината.

— Капитолият на Съединените американски щати — изрича той. — С други думи сградата Капитолий. Била е с формата на купол. Прекрасен купол.

— Мили боже — възкликва Ел Капитан. — Сградата на американския Капитолий? Този купол ли? Там ли се намира летателният апарат?

Брадуел кима и казва:

— Или каквото е останало от него. Едва ли е много.

— Уилъкс е паркирал летателен апарат в сградата на американския Капитолий? — изрича озадачено Ел Капитан. — По-сантиментално от това здраве му кажи!

— Уилъкс — повтаря смаяно Хелмут.

Духа бръснещ вятър.

— Кап, изглежда, ще си получиш образователната екскурзия.

Преша поема по язовирната стена. Вятърът е силен и при всеки негов порив се бои, че ще я събори. Превива се ниско напред. Вятърът развява косата й, издува панталоните и якето й. Опитва се да си представи летателен апарат във вътрешността на огромна сграда. Как ли изглежда?

Поглежда надолу от стръмната стена, където водата се излива с грохот през отвора, разпенена и вряща, и веднага съжалява. Щом вдига поглед, пред нея се стрелва нещо — малко зверче с четинеста козина. Гърбът му е извит като на котка. Но при все това прилича повече на плъх с остри зъби. Животното издава пронизителен писък. Има нокти на краката си, които вероятно се прибират.

— Имаме си компания — казва Преша.

— Аз ще се погрижа — отвръща Ел Капитан.

Очите на животното са червеникави.

— Готви се да скочи — предупреждава го Преша. — Гледай да се прицелиш добре.

Ел Капитан вдига бавно пушката. Хелмут запушва ушите си с ръце. Щом чува щракването на затвора, зверчето се хвърля към Преша. Тя се снишава и се претъркаля настрани. Ел Капитан стреля, но тъй като животното е в движение, пропуска. Тясната му зъбата муцуна се оказва на сантиметри от лицето на Преша. Тя се дръпва, превъртайки се до ръба на стената. Краката й се изплъзват и тя увисва над самия отвор с бясно изливаща се вода. Държи се за ръба с едната ръка и с лакътя на другата. Зверчето ръмжи срещу лицето й.

Ел Капитан се хвърля напред, сграбчвайки животното за козината на тила, а то се опитва да хапе. Брадуел хваща Преша за ръцете. Тя сграбчва ръкава на палтото му, притиснала юмруци към мускулестото му рамо. Той я притегля към себе си. Преша продължава да стиска палтото му, докато се опитва да си поеме дъх; наслаждава се на близостта си до него.

Хелмут удря животното, опитвайки се да го отблъсне от брат си. Най-сетне Ел Капитан успява да се освободи. Зверчето го е ухапало до кръв, но в крайна сметка изцвърчава и изчезва.

Опрял ръце на коленете си, Ел Капитан диша учестено. Вдига поглед към Преша и, изглежда, забелязва начина, по който държи палтото на Брадуел. А ако вече смята, че между тях има нещо, този жест може да не му хареса. Ел Капитан е непредсказуем. Затова тя пуска ръкава на Брадуел и изтупва мръсотията от панталоните си.

— Какво беше това, по дяволите? — обажда се Брадуел.

— Нещо като невестулка — отвръща Ел Капитан.

— За малко да ме убие невестулка! — смайва се Преша.

— Само че не успя — отвръща Брадуел. — Спасихме те. Някои хора биха нарекли това романтично.

— Не и според моето определение за романтика — обажда се Ел Капитан.

— Имаш определение за романтика? — учудва се Брадуел.

— Защо? Смяташ, че не мога да бъде романтичен ли? — сопва се Ел Капитан. — По една случайност вярвам в романтиката. Но не мисля, че има нещо общо със спасяването на едно момиче. Това е чисто и просто кавалерство.

Преша си спомня гласа на Ел Капитан, печален и дрезгав. Може би идеята за близостта между нея и Брадуел му напомня за изгубената му любов, която оплакваше с песента. Трудно й е да си го представи влюбен — но, разбира се, е способен да обича. Все пак е човешко същество, нищо че се прави на толкова твърд.

— Всеки може да бъде романтичен — казва тя. — Ако наистина го иска.

Лайда

Клетва

Лайда седи на ниско столче сред майките и бели грубата кора на събраните грудки. По кожата им са напъпили израстъци, а от някои от тях са покарали филизи, подобни на пипала. Други са складирани от толкова отдавна, че по тях са поникнали морави брадавици като нокти, сякаш всеки миг ще се превърнат в зверове и ще плъзнат навсякъде. И все пак Лайда няма нищо против тази работа. Щом кората им бъде отстранена, грудките стават белички и хлъзгави. Изплъзват се като риба между пръстите й и тупват право в кофата, в която ще ги задушат на пара. Единственият звук, който се разнася наоколо, е глухото хрущене на тънките ножове.

Стомахът на Лайда се свива, щом зърва Майка Хестра, която влиза през портала на фабриката. Цяла сутрин бе чакала сгоден случай да измоли разрешение от Нашата добра майка да поговорят по личен, но неотложен въпрос. Обикновено Нашата добра майка не приема молби за индивидуални аудиенции. Тя вярва в колективното мислене и смята, че всяка новина се възприема най-добре, когато е споделена пред всички. Вълната може да завлече човека, когато е сам. Но хванем ли се за ръце, ще отскочим и водата само ще се набразди.

Лайда се ужасява от Нашата добра майка и предпочита изобщо да не говори с нея.

И все пак по изражението на Майка Хестра личи, че е успяла, дори Сайдън изглежда доволен. Тя се обръща към Майка Игън и казва:

— Лайда трябва да дойде с мен. Това е заповед от най-високо ниво?

— Така ли? — възкликва Майка Игън.

Хестра кимва.

— Добре тогава. Лайда, нали чу? Свободна си. — Майка Игън отговаря за беленето на грудките и самата тя прилича на грудка — със суха, потъмняла кожа, осеяна с брадавици. Тя няма дете, сраснало се за тялото й. Изгубила е децата си по време на Детонациите. Лайда става, подхванала ръба на престилката си, в която събира обелките. Навежда се над кофата за боклук, изсипва отпадъците и премества столчето до стената.

Всички майки и деца са вперили погледи в нея. Гледат я по начин, с който вече е свикнала. Горди са, че сред тях има Чиста, но същевременно я презират. Убедени са, че тя не знае какво е страдание. Случва се някой да й прошепне с враждебност: „Колко си хубава?“ или „Имаш чудесна кожа“. Един ден тя намери бележка на възглавницата си: „Върви си. Тук нямаме нужда от такива като теб.“ А когато за първи път й дадоха нож за белене, Майка Игън й бе казала: „Внимавай. Не бива да съсипваш прекрасната си кожа.“

В такива моменти Преша й липсва. Не я познаваше добре, но двете бяха преживели много неща за кратко време. Преша никога не я обвиняваше за миналото й. Лайда е сигурна, че ако можеше да й се довери, в нейно лице щеше да намери истинска приятелка. Къде ли е тя сега?

Илиа също й липсва; разказите й, макар странни и мрачни, бяха увлекателни и в тях имаше поуки, каквито майките предават на дъщерите си.

Докато излиза от подобното на пещера помещение, усеща, че всички погледи са вперени в нея. Пита се какво ли ще си помислят, щом научат, че е бременна. Дали ще я намразят още повече? Затова че е била безразсъдна. Затова че се е отдала лекомислено на едно момче. Ще я помислят за уличница. И преди е чувала тази дума. В академията имаше три момичета, за които се говореше, че са порочни. Свършиха в рехабилитационния център. Останаха там дълго, а когато се върнаха, бяха тъжни и носеха лъскави перуки; косите им никога не пораснаха. Какво ли е наказанието за това тук?

Денят преваля, небето е тъмносиво. Облаците са сякаш от пепел.

— Каза ли й? — обръща се Лайда към Майка Хестра.

— Сама ще го направиш. Тя знае, че искаш да й кажеш нещо.

— Дали ще ме изгони? Нали няма да пропъди една бъдеща майка?

За миг Хестра замълчава. После продумва с въздишка:

— Тя е непредсказуема. Но е хубаво, че първо ще й съобщим насаме.

Минават покрай гробището. Внезапно й се приисква кутията да е отново у нея. Но това би било грешка. Защото Партридж вече го няма.

Приближават се до една сграда, в която се помещава огромна цистерна. Тук живее Нашата добра майка. Отпред стоят на пост две тежковъоръжени жени. Освен копията, стрелите и ножовете, които носят по желание, има и пушки, откраднати от подземните момчета.

— Доведох я с мен — казва Майка Хестра. — По заповед от най-високо ниво.

Жените ги пропускат.

Цистерната се намира в средата на помещение с висок таван и прилича на огромен метален казан. Тронът на Нашата добра майка се издига точно зад него. Ала днес тя не е там. Лежи на една кушетка, а една от майките разтрива врата й.

— Поеми дълбоко дъх и го задръж — казва тя. — Готова ли си?

Нашата добра майка притваря леко очи и кимва.

Майката рязко извива врата й и той изпуква.

— Благодаря ти.

Майката става. В скута й седи дете, отпуснало глава на гърдите й. Тогава майката зърва Лайда и Майка Хестра.

— Имаш посетители.

Нашата добра майка поглежда към тях и казва:

— Да, очаквах ги. — В сградата е студено, ала ръцете й са голи и Лайда зърва бебешката уста на бицепса й, влажна от лиги. — Говори — казва Нашата добра майка.

— Лайда има новина, която е много… — започва Майка Хестра.

— Не ти — прекъсва я Нашата добра майка, която продължава да лежи неподвижно със затворени очи. Лайда вижда парчето от метална решетка, сраснало се с гърдите й, което леко се повдига в ритъм с дишането. — Лайда, кажи ми какво е толкова важно.

Лайда пристъпва напред.

— Не знам дали…

— Да нямаш новини от Купола? Той свърза ли се с теб?

— Партридж ли?

— Кой друг?

— Не — отвръща Лайда. — Не мисля, че може.

— Значи, те е изоставил?

След кратка пауза Лайда отвръща.

— Може и така да се каже.

— Е, това не е новина. Типично за един кръвопиец. Винаги така постъпват. Просто си тръгват.

Лайда поглежда Майка Хестра. „Кажи й — дава й знак тя. — Хайде, направи го.“

— Но преди… — продължава Лайда. — Преди той да си тръгне…

Нашата добра майка отваря очи.

Лайда си поема дъх.

— Преди да замине, трябваше да бягаме. Специалните сили бяха навсякъде и…

Нашата добра майка сяда на леглото. Взира се в Лайда с нетрепващ поглед. Цялото й лице е с фини бръчици.

— Докато бягахме, бяхме сами. Озовахме се в къщата на директора. Нямаше покрив и…

— Разкажи ми какво се случи там.

— Бяхме на последния етаж — продължава Лайда. — Над главите ни бе само небето. Там имаше стара рамка от легло. С четири подпори. От месинг…

— Лайда, какво ти стори той в къщата на директора?

Лайда поклаща глава. Сълзите напират на очите й. Тя сплита умоляващо пръсти.

— Нищо не ми е сторил. Нищо подобно не се е случило.

— Да не искаш да кажеш, че те е изнасилил?

— Не!

Нашата добра майка става.

— Значи, казваш, че те е отвлякъл от Майка Хестра, а после те е завлякъл в къщата на директора, където никой не може да чуе виковете ти. — Тя застава на сантиметри от Лайда. — И накрая те е изнасилил.

— Не е вярно! Той не ме изнасили. Нищо такова не се е случило.

Нашата добра майка я зашлевява така силно и неочаквано, че в първия миг Лайда е зашеметена. После по лицето й плъзва пареща болка. Протяга ръце и Майка Хестра я подкрепя.

— Да не си посмяла да защитаваш този кръвопиец — изрича Нашата добра майка. — Не и тук. Пред мен. — Тя рязко се извръща и яростно блъска с юмруци по стената, докато започва да стене от болка. Най-сетне спира и замръзва на място, свела глава.

— Тя е бременна — изрича тихо Майка Хестра.

— Знам — отвръща Нашата добра майка.

Стаята потъва в мълчание. Ала Лайда не издържа и казва:

— Какво ще правите с мен?

— Нищо — отвръща Нашата добра майка. — Въпросът е какво ще направя за теб. — Гласът й звучи като дрезгав шепот. А това плаши Лайда повече, отколкото ударите с юмруци по стената.

— Какво искаш да кажеш?

— Смятам да го убия — отвръща сухо тя.

— Какво? — Все още разтърсена от шамара, Лайда усеща, че коленете й омекват. — Моля те, недей.

— Казвам истината — продължава Нашата добра майка. — Смятам да го убия, а за да стигна до него, ще трябва да убия и други. И без това е време да атакуваме Купола. Време е за война. — После пристъпва към Лайда.

Лайда не проумява как е възможно нещо толкова мимолетно и невинно да доведе до война. Ще умрат хора заради онези кратки мигове в къщата без покрив.

— Недейте — прошепва Лайда през сълзи. — Не го правете заради мен.

Нашата добра майка слага нежно ръка на корема й. Сетне поглежда Майка Хестра и казва:

— Бебе, което всички ще можем да прегърнем. Ще бъде първото след Детонациите.

— Първото — повтаря Майка Хестра. — Ще бъде оградено от обич.

Нашата добра майка въздъхва и сочи бебешката уста на ръката си. После пъхва пръста си и разтрива венците.

— Две зъбчета — изрича тя. — Казах ли ви? След всички тези години два малки бели израстъка.

Партридж

Нервни влакна

Когато се събужда, Айралийн я няма. Нейната половина от леглото е идеално оправена. Когато открива, че е върнала старата проекция на стаята, се паникьосва. Дали Айралийн ще удържи на думата си и след операцията отново ще се озове във фермерската къща? В противен случай е загазил.

На масата е оставена закуска, отново истинска храна — овесена каша и розов сок. Камерите го наблюдават със стъклените си очи. Партридж се втренчва в тях, сякаш иска да внуши на онези, които го наблюдават, че не се страхува. Но не е вярно. Толкова е изплашен, че загубва апетит. Приближава се до прозореца и зърва стареца с металния детектор. Навежда се навън и се провиква:

— Ей, глупав измислен дядка! Обречен си! Нищо няма да намериш!

Мъжът се обръща, усмихва се и докосва леко шапката си.

В този миг на вратата се почуква.

— Влез.

Предполага, че е Айралийн, която непрекъснато се навърта около него. Ала от другата страна се чува гласът на Бекли:

— Дойдох да те взема — казва той.

— Толкова рано? — учудва се Партридж. — Ще ми дадеш ли минутка? — Няма представа за какво му е тази минута. Иска му се да върне стаята от фермерската къща и да провери дали бележката е на мястото си. Само че без Айралийн не може да го направи.

— Искат да отидеш веднага — казва Бекли.

— По дяволите — изругава Партридж и долавя стърженето на ключа в ключалката.

Бекли отваря широко вратата.

— Готов ли си?

След един час Партридж е вече в медицинския център и лежи на операционната маса по болнична нощница. Съвсем сам.

Долавя познатото прищракване и бучене на вентилационната система. На тавана над него има отдушник. Въздухът нахлува в помещението, но му се иска да бе подухнал ветрец. Преди време пътят му за бягство започна от отдушник. Ала сега трябва да остане тук. И да се довери на Арвин Уийд.

При него влиза асистент.

— Ще ти сложа ремъци.

— Ремъци ли? — Партридж се надига от масата инстинктивно. Опитва се да се засмее. — Хайде сега. Приличам ли на човек, който има нужда от усмиряване?

Лицето на асистента остава безизразно.

— Доктор Уийд каза, че се налага.

Май това е лош знак.

— Доктор ли? Уийд не е доктор.

— Вече е.

— Слушай, не ми трябват ремъци. — Партридж слага ръка на гърдите на асистента. Мъжът поглежда първо ръката му, а после и самия него. В същия миг Партридж осъзнава, че този човек не е обикновен асистент. Явно е преминал през програмата за стимулиране и преди да разбере какво става, той извива до болка ръката му зад гърба. Дъхът му е хриплив.

С още няколко бързи движения асистентът успява да закопчае ремъците. После се оттегля встрани и остава там до появата на Арвин. Носи хирургическо облекло и маска на лицето, така че Партридж вижда само очите му.

— Остави ни за минутка — казва Уийд. — Трябва да обясня на пациента какво представлява процедурата и да отговоря на въпросите му. — Арвин вече е с маска на лицето!

Асистентът излиза навън.

Партридж и Арвин остават сами, като изключим камерите. Партридж изпитва отчаяната нужда от някаква гаранция, че всичко ще бъде наред.

— Защо са тези ремъци? Не беше нужно да ме връзват.

— И без друго ще трябва да го направим, щом сложим упойката — отвръща той, хвърляйки поглед към камерите.

— Обещай ми, че всичко ще е наред — казва Партридж. — Ще го направиш ли?

— Операцията, която предстои да извършим, е наистина новаторска и ще запишем всичко за идните поколения.

— Всичко ли?

— Разбира се.

— Не може ли да поговорим наистина насаме?

— Защо?

Значи ли това, че Уийд не може да му даде гаранции, или никога не е имал намерение да го прави?

— Знаеш защо, Уийд.

— Ще ти обясня как работи паметта от научна гледна точка и какво представлява самата операция.

Точно сега научната гледна точка изобщо не го интересува. Само се бои, че ако проговори, гласът му ще потрепне. Накрая ще рухне психически и всичко това ще бъде записано за идните поколения. Решава да остави Уийд да говори, докато се съвземе.

— Краткосрочната памет е химически процес, при който спомените остават кодирани в мозъка. Процесът е анатомичен. В общи линии знаем как да включваме и изключваме определени неврони и невронни модели в структурата на мозъка. Когато спомените се формират, създават тези модели. Така че, ако прекъснем правилните неврони, можем да унищожим конкретни спомени. Нарича се оптогенетика. Веднъж говорихме за това, помниш ли?

— Звучи ми познато. Донякъде. — Всъщност Партридж винаги изключваше, когато Уийд изпадаше в научно опиянение. Но моментът не бе подходящ за признания.

— Като начало се спираме на определени неврони, които ще променим генетично, като използваме вируси с установен вид ДНК. Става дума за микробиология, а в този случай ще програмираме съответния неврон със способност да се деактивира под въздействието на разноцветни светлини. Ще използваме изключително фини оптични влакна, които много внимателно ще вкараме в мозъка ти. По този начин ще стигнем до един от тези модели. А впоследствие ще можем да деактивираме групата нервни клетки, като изпращаме светлинни сигнали по влакната. Et voilà!

Прилошава му само от мисълта, че ще напъхат някакви влакна мозъка му.

— Et voilà. Просто влизаш в мозъка ми и изключваш светлините.

— Това е кратката версия.

— Прекрасно — Партридж преглъща с усилие.

— Кажи ми нещо, доктор Уийд. — На празненството Арвин му бе обяснил, че щом повредените канали прекъснат достъпа до дълбоките спомени, намиращи се на дъното на паметовия океан, следва кратък период, през който все още можеш да се добереш до тях, а после остават погребани завинаги. Но колко кратък е този период? — Колко време ще имам да се гмурна на дълбокото?

— Да се гмурнеш ли? За какво говориш? — Арвин изважда игла. — Ще ти включа интравенозна система, Партридж. Така че се отпусни.

— Колко време, Уийд? — настоява Партридж, извръщайки глава, за да не гледа как иглата прониква в меката плът до свивката на лакътя му. Арвин залепя иглата с парче лейкопласт.

— Сега мълчи.

Партридж разглежда тръбичката на ръката си и зачервената от лейкопласта кожа, обтегната по краищата му. Арвин потупва маркуча, който свързва тръбичката с провесената на метална стойка торбичка с прозрачна течност. Скоро стаята ще потъне в мрак. И Партридж ще изпадне в безсъзнание.

— Колко време ще имам да стигна до дъното на океана?

— Ха! — възкликва Арвин. Нека да слушат… — Започва да халюцинира. Скоро ще изгуби съзнание.

— Колко време? — повтаря Партридж. — Кажи!

Лицето на Арвин започва да се размива. Той потупва отливката на кутрето на Партридж.

— Колко време остава, докато израсте напълно? Около една седмица, нали така? Изумително. Ще си го върнеш цяло-целеничко — казва Уийд почти напевно. — Цяло-целеничко. Цяло-целеничко кутре.

Цяло-целеничко кутре, цяло-целеничко кутре, цяло-целеничко кутре, мисли си Партридж. Дали Уийд не ми казва, че има седмица, за да изрови спомените си. Само една седмица? Дотогава ще трябва да намери списъка със седемте прости истини. Но дори да им повярва, едва ли ще знае, че разполага само със седем дни, за да си спомни изгубеното. Светлините над него се завъртат и примигват. Стаята се люшва. Лицето на Арвин е толкова размазано, че Партридж вече не е сигурен дали наистина е той. Около него застават още хора с маски.

Не трябва да губи съзнание. Не може да им позволи да вкарат тези влакна в мозъка му. Той извива гръб, опитвайки се да се освободи от ремъците. Започва да крещи на Уийд, но не може да прецени дали от устата му изобщо излиза звук. А хората с маските продължават да работят невъзмутимо и методично.

Сеща се за стареца с металния детектор. Дали ще го забрави? Беше го нарекъл глупав, обречен и измислен. Ами ако е истински и всеки ден минава по плажа с убеждението, че Партридж е измислен? Какво значение има?

Тялото му се отпуска. Той затваря очи, чува пиукане. Дали не е от металния детектор? Вижда отново мъжа на плажа, вдигнал поглед към прозореца. А когато се усмихва и докосва шапката си, Партридж установява, че изобщо не е стар. Мъжът е млад. Това е самият той, който маха на нереален непознат, а плажът е истински с истински неща, заровени под истинския пясък — а отвъд е само безкрайната шир на океана.

Преша

Летателен апарат

За да избегнат руините, решават да влязат във Вашингтон от юг, през долината Рок Крийк. Неведнъж чуват стонове и викове, някои от които звучат като човешки. Над главите им прелитат птици и тежко кацат по клоните на дърветата. Едни са с мазно, лъщящо оперение, други имат глави на влечуги, трети приличат на огромни прилепи със зловещи, щракащи челюсти. Крилете им, обрасли с пухеста козина, плющят на вятъра. Грачат като гарвани.

След около четири километра Преша зърва прекършена на две кула, чиято горна част е полуразрушена. Виждат се купчини тухли и камъни, както и непокътнати сводове.

— Какво ли е било това?

Финън обявява координатите:

— Трийсет и осем градуса, петдесет и три минути и двайсет и три секунди на север, седемдесет и седем градуса, нула минути и трийсет и две секунди на запад.

— Стига с тези координати — срязва го Ел Капитан. — Каква е била сградата?

— Вашингтонската катедрала. — Финън им показва изображение на прекрасна постройка със сводове, контрафорси и заострени кули.

— Църква — заключава Преша.

— Само че доста голяма — казва Брадуел. Преша знае, че той има особено отношение към храмовете. В известен смисъл оцелява благодарение на криптата на „Света Уи“. — Наистина е била огромна. Тук са се стичали хора откъде ли не.

— Да отидем да погледнем — предлага Брадуел.

— Защо? — втренчва се в него Ел Капитан.

— Защото е висока. Отгоре ще можем да видим откъде е най-добре да влезем в града.

Започват да се катерят. Насипът от отломки е огромен.

— Родителите ти не са били вярващи, нали? — Преша си спомня, че те не са ходели на църква, отказвайки да бъдат държани в покорство миряни, но вярата в Бог е нещо друго.

— Тя вярваха във фактите и се прекланяха пред истината. В този смисъл бяха вярващи.

— А ти в какво вярваш? — пита го Преша. Самата тя би искала да вярва в Бог и почти успява. Понякога има чувството, че над всичко на планетата има по-висша сила. Обича да се взира в небето, невидимо за хората от Купола — нещо, за което ги съжалява.

— Ами ако Бог и истината са едно и също нещо? — подхвърля Брадуел. — Ако истината е в основата на живите същества? Вярваш ли в това, значи вярваш, че в крайна сметка тя ще възтържествува. Ще се разкрие…

— Като Бог? — додава Преша.

— Не знам.

— През времето Преди, мястото, което отреждахме на Бога, ставаше все по-малко и по-малко. От една страна, бе науката. Именно от позицията на науката Уилъкс си въобрази, че може да се превърне в господ. А от друга, бе църквата, създадена за свои собствени цели, в чието лоно богатите бяха благословени, защото са богати. На някои хора им се разминаваше безнаказано — за извършени жестокости, за най-тежки простъпки. — Брадуел свива рамене.

— Мястото, което отреждахме на Бога, бе пометено от Детонациите като всичко останало — отвръща Преша. — А може би с времето е останала само частица, един атом от Господ.

— Напълно достатъчно, за да оцелее.

Ел Капитан вече е на руините и се провиква към тях:

— Оттук се открива добър изглед. Елате да погледнете!

Преша и Брадуел продължават нагоре. Сред отломките се забелязват късове разноцветно стъкло. Въпреки че са потъмнели от пепелта, цветовете все още изглеждат ярки. Преша взима парче стъкло. Краищата му са остри, но повърхността е гладка. Навремето е било част от нещо красиво, сигурна е тя, нещо, което е вдъхновявало хората.

Щом стигат до върха, Преша хвърля поглед към рухналия в подножието таван. А долу, във вътрешността на просторната катедрала, лежат останките на зеления бакърен покрив, пропаднал под собствената си тежест. Сред пластовете пясък и пепел проблясват жълти и червени отломки от стъклопис, лишен от форма и смисъл. Ала Преша знае, че изкуството е отражение на живота и въпреки всичко натрошените витражи са все още плод на изкусно майсторство.

— Значи това е останало от града — отбелязва Брадуел.

Преша се обръща и оглежда ширналия се пред тях почти пустинен пейзаж. Градът е превзет от тинестите води на мочурища. Във влажните храсти се крият зверове и птици. Руините стигат до призрачните останки на разцепен на две обелиск. Прилича на къс от пропукан камък — вероятно мрамор, но с времето почернял.

— Монументът на Вашингтон — отбелязва Брадуел. — „Моливът“.

— А къде е Белият дом? — пита Преша.

— Някъде е ей там — отвръща Брадуел, сочейки на север от обелиска. — Нищо не е останало от него.

— Ами музеите? — обажда се Ел Капитан, докато Хелмут се взира развълнуван над рамото му. — Обеща ми образователна екскурзия.

— Ето ги там. Архивите, Националната галерия, Музея на американската история, Музея по естествена история, Музея на праведната червена вълна… Виждате ли каменните останки на изток от „молива“? — Брадуел посочва могилите с каменни руини. — Може би Декларацията за независимост все още е някъде там. Доколкото знам, са я прибирали в подземно хранилище. Не е изключено да е оцеляла след Детонациите.

— Погледнете натам — казва Ел Капитан, сочейки на изток. — Не е ли това, което търсим?

Капитолият на Съединените щати се очертава на хоризонта като изящен сапунен мехур. Разнебитен, но все пак е там, на малък хълм, издигащ се от заблатените земи. С времето белият камък е посивял. Огромна част от набраздения с пукнатини покрив е пропаднала. Липсват големи парчета от стените и от разстояние сградата изглежда като направена от дантела. Преша се сеща за дупчиците по дрехите, проядени от молци. Изведнъж осъзнава, че куполът не е празен. Нещо проблясва отвътре, сякаш метал. Летателният апарат — огромният му силует, неговият корпус. Нима наистина е там?

— Виж, Хелмут — прошепва Ел Капитан на брат си. — Ето го, там е.

Преша съжалява, че дядо й не е тук да го види. Неведнъж й бе разказвал за деня след Детонациите, когато летателният апарат се плъзнал сред облаците с монотонно бръмчене и от небето полетели бели късчета хартия с текста на Посланието. Хората помислили, че техните братя и сестри от Купола им вдъхват надежда, че те ще бдят над тях с милосърдие. А един ден ще дойдат с мир.

Любувайки се на Капитолия и с ясното съзнание за скритата в него надежда, всичко й се струва ужасно, непоправимо предателство. Няма дори телена ограда. Просто е оставен без охрана, доказателство за арогантността на Уилъкс. Той никога не е допускал, че един нещастник може да стигне толкова далече, пък дори да успее, едва ли е вярвал, че ще се осмели да го открадне.

Ел Капитан е наблизо, но Преша докосва ръката на Брадуел. Пръстите им се сплитат, сякаш са го правили хиляди пъти.

— Бил е тук през цялото време — казва Брадуел.

— По дяволите — обажда се Ел Капитан.

— Но не Уилъкс го е построил — продължава Брадуел. — Направили са го хората, които смята за непотребни.

— Хора като нас — отвръща Ел Капитан.

— Значи е наш — казва Преша и стисва ръката на Брадуел, който в отговор също стисва нейната. — Принадлежи ни по право.

— Точно така — отвръща Ел Капитан.

— Така — повтаря Хелмут.

— В такъв случай — казва Брадуел — остава да си го вземем.

Бързо се връщат в долината и след не повече от половин час обувките им са подгизнали от вода. На някои места нивото стига над коленете на Преша. От студа я заболяват краката.

— Мястото се наричаше Мъгливата долина — отбелязва Брадуел. — Някъде тук е. — И наистина, сякаш да оправдае името си, местността е обвита в мъгла. — Трябва да се изкачим нависоко.

Това означава да поемат по руините наблизо. Под тежестта на брат си Ел Капитан вече изглежда изморен.

— Сигурен ли си?

— Искам да видя какво има във водата — казва Преша.

Нейният глас се оказва решаващ. Тръгват, но руините крият неизвестни за тях опасности — нямат представа дали пясъчните създания и зверовете са оцелели тук. Свиват на изток по посока на Капитолия.

Започва да ръми. Преша превива рамене, за да се предпази от влагата. Косата на Брадуел блести от капчиците дъжд. Той тръсва глава. Скоро се озовават сред нежни фиданки. А водата, студена и тъмна, отново покрива обувките им.

Преша първа чува ръмженето. Спира и се снишава.

— Какво има? — прошепва Ел Капитан.

Наоколо се разнася силен рев. Отеква по-силно от всякога.

— Не знам какво е, но със сигурност е голямо.

— Кап, току-що ми хрумна нещо за образователната екскурзия — казва Брадуел.

— Какво? — пита Ел Капитан.

— Националният зоопарк.

Нещо пробягва през крака на Преша. Тя зърва масивна и възлеста глава като на гущер, покрита с матово стъкло — вероятно плексиглас. Замръзва на място. Животното е дълго близо три стъпки. Плува, като маха с опашка. Преша знае какви животни е имало в зоопарковете — екзотични, красиви и опасни.

— Това не ми харесва — казва тя.

Звярът отново надава рев, след което започва пронизително да лае. Малки хлъзгави животинки се плъзгат уплашено по водата, бягайки от шума. Някои са с огромни уши и муцуни на гризачи. Други имат змийска кожа, но приличат на видри. Птиците литват. Въздухът оживява от плясъка на крилете им. Една от тях е огромна и розова, с великолепни широки криле. Клюнът й е закривен. Сърни — ако изобщо са сърни — изскачат от храстите и се стрелват нанякъде. Имат копита, а някои и рога — плоски, заострени, сплетени, спираловидни. Козината им е различна — черна или на райета, четинеста, гладка като на влечуго, обгоряла и покрита с белези, осеяна с късове стъкло и чакъл. Носят се леко, спускат се бързо по руините и изчезват.

— Приближава се — казва Ел Капитан. — Предлагам да бягаме.

Тримата се втурват, газейки през мочурищата, притиснали пушки към гърдите си.

Далече напред Преша зърва силует, който се спуска бавно към тях. Всички спират. Ел Капитан вдига пушката и се прицелва.

— Почакай — казва Преша. Животното е било затворено тук като в клетка и е съвсем естествено да пази територията си. — Ние сме натрапници. — Тя се свива зад храстите.

Мъглата е толкова плътна, че отначало звярът изплува като неясен силует сред дърветата. Постепенно придобива очертанията на едра горила. Тя накуцва; левият й крак е пронизан с метален прът. Гърдите й са покрити с гума, някакъв предмет е дълбоко врязан в плътта й. Държи бебе, което изглежда мъртво и отчасти разложено. Но не е сраснало за майка си. От него се носи непоносима смрад. Преша предполага, че малкото е умряло от обезводняване. Майката не би могла да го кърми заради гумената обвивка.

Горилата надава яростен рев.

В отговор Хелмут също изревава.

— Млъкни — срязва го Ел Капитан.

— Ще стане агресивна, за да защити бебето си — отбелязва Преша.

— Каквото е останало от него — поправя я Ел Капитан.

— Още не се е отказала от рожбата си — казва Преша.

Чуват нов рев, някъде отдалече, този път много по-мощен.

— В зоопарка имаше ли лъвове? — пита Ел Капитан. — Всъщност май не искам да знам.

— За съжаление — въздиша Брадуел — имаше. И не само лъвове.

— Оттук — казва Преша. — Там има открито място. Вижда се през дърветата.

Поемат бавно напред, отдалечавайки се от горилата. Тя ги изпровожда с печален поглед, сякаш е търсела помощ. После притиска бебето към гърдите си и присяда на една скала. В този миг Преша зърва ръката й — непокрита с козина, бледа и деликатна. Признак за нещо човешко.

Преша извръща очи. Дали човешката й природа е напълно заличена?

Ел Капитан и Брадуел вече бягат. Топло е. Повдига й се, но хуква след тях все на изток. От другата страна на дърветата има блато, край което се издигат дървета. Преша върви начело, ала изведнъж земята под краката й изчезва и тя пропада. След малко отново стъпва на твърда почва. Залита, но успява да се задържи.

Брадуел и Ел Капитан също се строполяват. Брадуел поглежда на изток — където се издигат „моливът“ и сградата на Капитолия — а после на запад към мемориала на Линкълн, който изглежда като отсечен.

— Отразяващото езеро — обявява той, вдигайки крак над водата. — Сигурно е това.

— Отразяващо езеро ли?

— Навремето тук се провеждаха демонстрации, когато все още бе разрешено — обяснява Брадуел. — Хората се събираха на това място и държаха речи с надеждата за промяна. Точно тук.

Тя нагазват във водата, която става по-дълбока. Нагазила почти до кръста, Преша усеща, че нещо се движи във водата. Риби? Змии? Водни плъхове? Хибриди? Радва се, че водата е тъмна. Дори не иска да знае какво има в нея. Затваря очи и продължава напред. Щом преполовяват езерото, нивото на водата започва да спада. Обелискът вече не е далече, а Капитолият е точно до него.

Изкачват се тичешком по нисък хълм — целта е близо. Още малко и пред тях се издига масивна сграда. Преша опира ръка на студената фасада.

— Трябва да си много самонадеян да оставиш летателния апарат тук — казва Брадуел. Явно Уилъкс е бил дяволски сигурен, че никой няма да се добере дотук.

— Без специални сили може би и ние нямаше да успеем — отбелязва Преша.

— Ама че ирония — отвръща Ел Капитан. — Озовахме се тук благодарение на едно от творенията на Уилъкс.

— Творения — повтаря Хелмут.

Заобикалят сградата и откриват входа. Отпред се издига огромен полуразтопен железен глобус — някога статуя.

— Какво е това? — пита Ел Капитан.

— Статуя на Праведната червена вълна — обяснява Финън. — Издигната в чест на движението два месеца преди Детонациите.

Минавайки през лабиринт от коридори, стигат до проходимо стълбище, по което се изкачват на горния етаж и се озовават в огромна, просторна зала. Куполът, част от който липсва, е високо горе. Вятърът нахлува през дупките, пораждайки вихрушки леден въздух.

В средата на залата, точно както бе казал Хейстингс, се издига огромният елипсовиден корпус, закрепен на метални подпори и прикован към земята с дебели стоманени въжета. Отдолу се вижда гондола с две витла, които сочат към рул, свързан със задния сектор на корпуса. Гондолата има врати с малки сребърни дръжки. Твърда обвивка с люкове я обгръща отзад. В носовата част се намира кабина с широки прозорци, извити по конусовидната форма на летателния апарат. Макар и почернял от прахоляк, е великолепен.

Тримата го заобикалят, обзети от благоговение.

Ел Капитан пръв се осмелява да го докосне. Прокарва ръка с широко разперени пръсти по обвивката на кабината, сякаш е хълбокът на кон.

— Дясното витло, лявото витло — говори сам на себе си. После хвърля поглед зад руля и вижда перпендикулярна плоскост него. — Задкрилките.

Дядото на Преша говореше за летателния апарат, сякаш е мит. Беше го видял с очите си, но, изглежда, съществуването му е било въпрос на вяра.

— Сигурен ли си, че ще можеш да го управляваш? — обръща се Брадуел към Ел Капитан.

— Никога не съм бил толкова сигурен в нещо! — отвръща Ел Капитан, ала гласът му отеква някак неестествено в огромното кухо пространство. Опитва се сам да се убеди, че казва истината. И без това всички правят точно това — подклаждат лъжата, че пътуването им е възможно.

В този миг се разнася грухтене. Идва някъде отвън. Звукът е далечен, но ясен. Следват три отсечени писъка.

Ел Капитан

Облаци

В кабината Ел Капитан докосва всеки бутон, всеки дросел, всяко копче.

— Погледни — обръща се той към Хелмут. — Предполагаше ли, че е толкова красиво? — Гласът му е дрезгав — още не може да повярва, че всичко това е истинско.

— Толкова красиво — отвръща Хелмут, свит в тясното пространство зад гърба на брат си.

Финън бръмчи.

— Ето — казва Ел Капитан, — знаеш как работят тези неща, нали Финън? Напомнят ми старите дирижабли. Как се казваше най-прочутият от тях, дето се взриви?

— Хинденбург — отвръща Финън и показва снимка на експлозията, придружена от аудиоклип, в който репортерът вика: „О, боже“.

— Благодаря, Финън — отвръща язвително Ел Капитан. — Тъкмо от това имах нужда.

Зад себе си долавя гласовете на Брадуел и Преша. Не му харесва как си шепнат, сякаш си разменят тайни. Миналата вечер ги видя да се целуват. Беше напуснал за момент поста на релсите, за да им каже, че всичко е чисто, но после се бе измъкнал безшумно, опитвайки се сдържи дъха си. „Какво, по дяволите…“ — бе промърморил той. „Какво? Какво?“ — започна да повтаря след това Хелмут, докато накрая не му каза да млъкне.

Сега не може да мисли за това. Отваря едно отделение, в което открива контролен списък и ръководство. Подава ги на Финън.

— Можеш да ги запаметиш набързо, нали?

Финън улавя двата документа с щипците си и започва да ги сканира.

Ел Капитан посяга нагоре и хваща контролния лост за руля и задкрилките. Дръжката пасва идеално на ръката му. Докосва измервателните уреди на таблото, като всеки циферблат е прилежно надписан: „ПРЕДНА ПАЛУБА“, „ГЛАВНА ПАЛУБА“, „ЗАДНА ПАЛУБА“.

— Хайде, Финън, обясни ми как работи това сладурче?

Финън започва да говори за резервоарите отгоре, направени от изключително здрави, леки, но относително нови молекулни съединения. Един глас продължава с обясненията: „Колкото повече въздух се изпомпва от тях, толкова по-високо се издига апаратът, докато не достигнат почти идеален вакуум.“

— Значи се издига с изпомпване на въздух от резервоарите. Колко време отнема подготовката за излитане?

Финън цитира ръководството с автоматизирания си глас:

— Процедурата за постигане на летателна готовност отнема приблизително половин час.

— Ами дроселите? — пита Ел Капитан, нетърпелив да научи всичко.

— Дроселите контролират скоростта, с която витлата тласкат напред летателния апарат. От двете страни на таблото има по един комплект дросели за всяко витло.

— Ами долу? — пита Ел Капитан, посочвайки екрана, намиращ се под обикновения компас.

— Навигационно табло.

— Карти?

— Карти отпреди Детонациите.

— Ще ни бъдат от полза, но не и по време на приземяване. Кой знае какъв ще е теренът? Ами джипиесът и сателитите? При положение че всички са извадени от строя, какво ще използваме за навигация?

— Този апарат не разчита на сателити и контролни кули.

— А и какъв смисъл би имало, след като Уилъкс е знаел, че всичко това ще бъде унищожено? Тревожи ме — казва Ел Капитан, намествайки се на капитанската седалка — навигацията над океана. Там няма ориентири. Не би свършила работа дори навигацията по звездите, както някога са правели моряците, особено без точно време и карти на съзвездията. Не че мога да се ориентирам по тях.

— Има нова презокеанска навигационна система, разработена именно с тази цел. От летателния апарат се изстрелват проследяващи шамандури с лазерно отражение в комбинация с интегрирана система за визуализация на изчислените координати, или ИСВИД, която показва данните на навигационното табло — обяснява Финън.

— Прекрасно — отвръща Ел Капитан впечатлен. — Нещо като комбинация между средновековни технологии и умни бомби.

— На таблото има бутони за изстрелване на проследяващите шамандури. Пилотът пуска първата, когато апаратът достигне желаната височина, която ще поддържа, след което прави същото на всеки два часа.

Финън обяснява, че енергийният източник за помпите, за отоплението на кабината и за витлата разчита на студения ядрен синтез. И че над главите им има маски, които ще се спуснат, ако се издигнат на повече от десет хиляди метра.

Ел Капитан взима бинокъла, монтиран на стар сгъваем статив. Поглежда през окулярите и установява, че има настройка за нощно виждане. Летателният апарат е оборудван със сложна техника, истинско достижение на науката, внедрена обаче в съвсем проста машина.

Ел Капитан се почесва по брадата и казва повече на себе си, отколкото на Финън и Хелмут:

— Проблемът е, че по това време на годината дните там са много кратки. Сега е зима. Шансовете за приземяване на дневна светлина са почти нулеви. Имаме само два дни да намерим купола в Нюгрейндж, за да хванем слънцестоенето, и доста кратки моменти с дневна светлина. Трябва да тръгнем веднага. — Стомахът на Ел Капитан е свит на топка от тревога. Той седи на пилотската седалка, приведен под тежестта на Хелмут. Сребристият бутон на таблото включва захранването.

— Добре — казва Ел Капитан. — Натискам бутона за захранването. Готови!

— Готови! — повтаря Хелмут и по гласа му Ел Капитан усеща, че самият той е твърде несигурен.

— Финън, само ми кажи, преди да съм допуснал грешка. Ясно?

Лампичките на Финън примигват в зелено.

Ел Капитан натиска сребристия бутон. После вдига ръка, за да задейства превключвателите, с което ще започне изпомпването на въздуха от резервоарите, но преди това поглежда към Финън, който отново примигва в зелено.

Ел Капитан щраква превключвателите.

Брадуел се показва на вратата на кабината.

— След колко време ще се издигнем?

— След около половин час. Първо трябва да източим достатъчно въздух от резервоарите. — Поне веднъж се чувства по-умен от Брадуел. — Защо питаш?

— Чух още шумове.

— От зверове?

— Не съм сигурен. Нещо като дращене, идващо отдолу.

— Продължавай да се ослушваш — отвръща Ел Капитан.

Когато Брадуел се връща в салона, Преша минава толкова близо до него, че телата им се докосват.

— Как ти се струва управлението? — обръща се тя към Ел Капитан.

— Ясно като бял ден. — Това перчене го изпълва с паника. Иска му се да й каже, че е затънал до уши, само че вече е късно.

— Наистина ли? — учудва се Преша, втренчила поглед в таблото. — Ясно като бял ден?

— Ъхъ — отвръща той. — Мислиш, че няма да се справя?

— Не че се съмнявам в теб — отвръща тя. — Просто всичко изглежда толкова… сложно.

За миг Ел Капитан не казва нищо. Вперил е поглед през стъкления покрив на пилотската кабина към зеещата сграда на Капитолия и прозиращото през отворите сиво небе. Изведнъж си спомня какво си мислеше за небето, когато баща му ги напусна завинаги.

— Като малък все се взирах през прозореца, лежах на полето, вечно се препъвах, тъй като не гледах пред себе си, а нагоре, към небето. „Пак витаеш из облаците!“ — казваше майка ми. Но тя знаеше какво чакам. Баща ми беше пилот и рано или късно самолетът му щеше да прелети над нас, а аз исках да го зърна. Във всеки самолет виждах неговия. Самолетите привличаха вниманието ми навсякъде — в книги, списания и играчки. — Той поглежда Преша. — Може би като малък Уилъкс е гледал така на куполите. Когато си съсредоточен в търсенето на едно-единствено нещо, накрая ще го намериш или пък то ще те намери. Обсебването може да е двупосочно.

Преша се взира в него с изненада. В погледа й се чете уважение, може би дори възхищение. Усеща непознато опиянение. Свикнал е да го уважават от страх, но това е нещо различно. Радва се, че Хелмут мълчи, оставяйки го да се изкаже докрай. За миг си представя, че са сами, само двамата.

И тогава нещо се удря глухо в корпуса.

Преша извръща рязко глава.

Брадуел се провиква от салона:

— Виждам три звяра. Може би повече. Големи са. Не е изключено да има още.

Летателният апарат се разклаща — първо на едната, а после и на другата страна.

— Мили боже, те ли тласкат така машината? — възкликва Брадуел.

Усещането е сякаш зверовете се опитват да я повдигнат.

Ел Капитан казва:

— Не, не мисля, че е от тях. Издигаме се! Нали? Не се ли издигнахме леко нагоре?

— Нагоре! — надава вик Хелмут.

Само че още не са се отделили от земята. А зверовете се блъскат неистово в корпуса на машината.

— По-добре седни отзад — подхвърля Ел Капитан на Преша. — Сложи си колана.

Последва мощен удар, а после грухтене и пронизителни писъци.

— Побързай, Кап! — вика Преша и се спуска в салона.

Ел Капитан затваря вратата. Слага Финън на мястото на помощник-пилота. После премята колана над черната кутия, щраква закопчалката и го затяга. Накрая сяда на пилотската седалка, но не може да си сложи колана — двамата с Хелмут са доста обемисти.

Летателният апарат се издига бавно, преодолявайки гравитацията, но още е твърде тромав.

Ел Капитан слага ръце на таблото, чийто екран се е включил. На него се вижда груба карта, а в средата й — зелена светлинка, представляваща самия летателен апарат.

— Какво да правя? — обръща се той към Финън.

— Включи левия и десния двигател.

Той плъзга очи по таблото. Блъскането по корпуса става ритмично. Крясъците са се превърнали във вой, който звучи като заклинание. Най-сетне открива надписите и натиска превключвателите.

— Хайде, Финън. Сега какво?

Летателният апарат се олюлява, сякаш вече не е прикован към земята.

— Отделихме се! Нали?

Машината рязко спира, задържана от обтегнатите стоманени въжета. Ел Капитан се сеща, че ги е забравил, и изпада в паника.

— Какво става? — провиква се Брадуел. — Какво не е наред?

Воят става по-силен, зловещ.

— Освободи въжетата, отпред и отзад — казва Финън.

— И как предлагаш да го направя? — Летателният апарат се разтърсва отново. Възможно ли е зверовете да дърпат въжетата?

— Защо спряхме? — провиква се Преша. — Ел Капитан?

— Всичко е наред! — обажда се той с надеждата, че наистина е така. — Финън!

Тогава Финън прожектира страница от ръководството, на която има скица с червен бутон под таблото.

Ел Капитан го напипва и го натиска. Въжетата се освобождават и започват да се прибират със свистене. Машината се стрелва нагоре и Ел Капитан сграбчва таблото, за да не се стовари на пода. Неволно натиска друг бутон и се включва сирена.

— Боже мили! — възкликва той.

— Боже мили! — надава вик Хелмут.

Ел Капитан отново натиска бутона и воят заглъхва. Но явно е било от полза, тъй като зверовете отдолу скимтят, изплашени от сирената.

— Имаш ли нужда от помощ? — провиква се Брадуел.

— Помощ! — надава вик Хелмут.

— Не, оправяме се сами — обажда се Ел Капитан. Машината се издига бързо — дори прекалено бързо. Напредва все по-близо до продънения купол. — Финън! — кресва Ел Капитан.

— Витлата контролират посоката на движение — отвръща Финън невъзмутим.

Ел Капитан сграбча лостовете за управление на витлата и ги натиска наляво, далече от стената. Но се оказва, че ги е завъртял твърде рязко. Летателният апарат се спуска надолу. Ел Капитан бързо отпуска натиска върху лостовете. Изглежда, са по-чувствителни, отколкото е предполагал.

Той компенсира отклонението, натискайки лостовете в другата посока, този път по-леко. Машината се олюлява, минавайки на косъм от отвора. Инстинктивно, Ел Капитан поема дъх, сякаш може нещо да стори.

Продължават да се издигат. Той движи лостовете ту леко наляво, ту надясно, докато апаратът се уравновесява.

Ел Капитан чува радостните възгласи на Брадуел и Преша. Припомня си изражението в очите на Преша след коментара за обсебването и чувството, което бе изпитал. Беше му показала уважение. В този миг е обзет от същото опиянение, сякаш е пламъче, сгряващо гърдите му. Покрай тях преминават ниски тъмни облаци. Ел Капитан е във въздуха. Вече не е малкото момче, изоставено от баща си, отправило поглед нагоре в очакване да зърне далечен самолет.

Сега в небето е той. Но не за първи път се чувства като истински мъж. Винаги е трябвало да бъде по-силен от другите. Самотното момче, което се бои да показва слабостта си, да заплаче, колкото и отчаяно, тъжно и изгубено да се чувства, си е отишло завинаги; не е детето, което вярва, че баща му си е тръгнал, защото не е имал сили да гледа безполезния си син.

За първи път усеща, че не е безполезен.

Партридж

Айралийн

Партридж отваря очи. Усеща пулсираща болка на тила си. Над него се върти вентилатор. Не е в часа по история на света. Нито в стаята си в пансиона.

Над него се надвесва момиче, отначало мъгляво. После зрението му се избистря. Момичето възкликва:

— Божичко! Ти се събуди! Той е буден! — Пише нещо на мобилния си телефон. — Ще изпратя съобщение на баща ти! Ще бъде толкова щастлив. — После тя го поглежда и докосва ръката му. — Всички ще бъдат щастливи, Партридж.

Опитва се да си спомни как се е озовал тук. Дали е минал полицейският час? Никога не е ходил в девическия пансион, но е сигурен, че няма нищо общо с тази стая — просторна с развяващи се пердета. Той примигва срещу момичето и без да знае защо, в главата му се върти една-единствена фраза, така че накрая я казва на глас с надеждата, че то ще разбере за какво става дума.

— Чудно варварство.

— Какво значи това? — пита момичето.

— Това е от лекцията на Гласингс за древните култури. Разказваше ни за… — Спомня си спортното сако на Гласингс.

— Не се ли радваш, че всичко е минало? Лекции, часове, учители… Вече си свободен!

— Свободен? — Пита се какво ли има предвид. Иска му се да й повярва, но не може. Опитва се повдигне глава, но острата болка го пронизва отново. Напипва с пръсти две избръснати места на тила си, където болката, пронизваща мозъка му, е най-силна. — Къде съм?

— Това е нашият дом, Партридж. Не помниш ли? — Тя вдига ръка и размърдва пръсти, показвайки годежния си пръстен с огромен диамант. — Казаха, че няма да помниш нищо заради амнезията от удара в главата. Но аз им отвърнах, че ще си спомниш мен.

Значи е бил ударен. Ето защо го боли главата. Амнезия. Той се взира в момичето, опитвайки се да си спомни коя е.

— Ами, да — смънква той. — Ти си…

— Аз съм твоята годеница. С теб сме сгодени. Баща ти стъкми за нас това местенце. Срещнахме се на танците.

— Есенните танци?

— Кои други?

— Поканил съм те на есенните танци? — Не помни да е виждал това момиче преди. Спомня си само момичета, които правят гимнастика и пеят в хор на сцената.

— Отидохме с други хора, но когато ме видя, напълно забрави за момичето, с което беше дошъл. — Тя взема ръката му и я притиска към лицето си.

В този миг забелязва, че част от кутрето му липсва — отрязано точно на ставата.

— Божичко! Какво е станало с ръката ми?

— Спокойно, Партридж. Не бива да се вълнуваш толкова.

— Какво е станало с мен? — Гласът му звучи неестествено, сякаш се чува да говори по радиото.

— Беше в кома. Дълго време ту идваше на себе си, ту пак изпадаше в безсъзнание. Вече е зима. Почти Коледа!

— Злополука ли е станала? Божичко, кажи ми! — Той докосва чуканчето, останало на мястото на кутрето му. Представя си как един нож се спуска към пръста му и се чува странно изпукване. Ножът го кара да се замисли за старите кухни. Нямаше ли изложба на тема „Домашен бит“ в Залата на учредителите?

— Злополуката беше ужасна. Помниш ли ледената пързалка?

Той тръсва глава. Стаята зад нея се завърта. Паника сграбчва гърдите му, а на всичкото отгоре се чувства изтощен.

— Ледена пързалка ли? — Чувства се така, сякаш в съзнанието му има празно място — бяло петно. Опитва се да стигне до него, но в мига, в който успява, то се изплъзва. — Каква ледена пързалка?

— Замразиха синтетичната настилка в гимнастическия салон. Двамата с Хейстингс отидохте там след часовете. Сложихте си кънки и започнахте да се пързаляте, но изведнъж ти се препъна. Падна и удари главата си в леда. А Хейстингс, без да иска, мина през кутрето ти. И го отряза.

Празното място в съзнанието му е като участък бял лед.

— А Хейстингс къде е? — Трябва да чуе и неговата версия. — В пансиона ли е?

— В Специалните сили.

— Хейстингс? Но той не става за Специалните сили. — Дали са искали да вземат и него, но после са се отказали заради злополуката? Замисля се за Седж. Иска му се да попита дали брат му наистина е мъртъв, но тогава истината изплува в съзнанието му: Седж е мъртъв от няколко години. Беше се самоубил. Вече го нямаше.

— Наложи се да вербуват набързо няколко момчета. Сред тях са Вик Уелингзли, близнаците Елмсфорд, Хейстингс и още много други. Заради нещастниците — прошепва тя. — Имаше бунтове. Трябваха им още войници.

— Навън ли? Извън Купола? — Хрумва му мисълта за пепел и прах, носени от вятъра, почти го усеща с кожата си.

— Шшшт — казва тя. — Малко хора знаят за това, но, да, вярно е.

Главата му ще се пръсне.

— Процедурите за кодиране — сеща се той. — Всичко е отишло по дяволите. Пропуснал съм ги. И училището също. Но къде е баща ми?

— Не се безпокой — отвръща тя. — Баща ти има планове за теб. Чудесни планове!

Усеща остра болка в гърдите си. Дали не е страх?

— За мен ли? Защо? Той дори не ме харесва.

— Баща ти те обича, Партридж. Никога не забравяй това!

— Какви са тези планове?

— Не само за теб, а за двама ни!

— Но аз дори не знам как се казваш.

— Разбира се, че знаеш. Името ми е Айралийн. Сигурна съм, че го знаеш. Запечатано е завинаги в сърцето ти. Не помниш ли?

„Айралийн. Тайни. Обещания.“

— Току-що си спомних — отвръща той. „Айралийн. Пиано. Айралийн. В студа. В мрака.“ — Да, спомням си. — Дали я обича? Споделяли ли са чувства и обещания? Били ли са заедно в студа и в мрака? Той се взира в лицето й. Тя се навежда и го целува нежно по устните. Струва му се, че си спомня как се целуват в студа, голи. Студ ли? Къде са намерили такъв студ? В гимнастическия салон, охладен заради ледената пързалка?

— Разкажи ми повече за себе си. Искам да знам подробности.

— Ами майка ми беше вдовица. С баща ти се познават от години и едва наскоро се ожениха. Но ние с теб нямаме кръвна връзка, така че всичко е наред.

— Баща ми се е оженил повторно? Той не е такъв човек… — Не е от хората, които се влюбват, мисли си Партридж. Баща му не разбира любовта. — Баща ти е умрял? Майка ми също. Тя е мъченица. Загина по време на Детонациите, докато спасяваше други хора. — В това няма никаква логика, но Айралийн го приема мълчаливо.

— Да, знам — казва тя. — Баща ми се провали заради измама и го пратиха в затвора още преди Детонациите. За щастие майка ми вече се познаваше с него, когато това се случи, и той ни помогна финансово. Без него изобщо нямаше да се справим, нито пък щяха да ни приемат в Купола. — От тази история му призлява. Стомахът му се обръща. Но защо? Баща му е помогнал на една вдовица. Влюбил се е отново. Това са все хубави неща, нали?

Айралийн взима мобилния телефон от скута си.

— Получи се гласово съобщение от баща ти.

Партридж изпъва гръб — навик, който се проявява винаги, когато баща му е наблизо.

Айралийн натиска един бутон и в стаята се разнася гласът на баща му: „Партридж, много се радвам, че вече си в съзнание и достатъчно добре, за да чуеш това съобщение.“

Изведнъж го изпълва такава омраза, такъв непреодолим гняв, че сякаш гърдите му ще експлодират.

— Почакай! — казва на Айралийн. — Натисни „стоп“.

Настъпва тишина.

Слага ръка на устата си, опитвайки да овладее дишането си.

— Добре ли си?

— Пусни го — казва той. — Да приключваме с това.

„Сега е важно да си спокоен — продължава баща му. — Върни се към предишния си живот. Забавлявай се.“ Сърцето на Партридж бие учестено. Баща му никога не му е казвал да се забавлява. Освен това в гласа му има нещо странно — звучи неестествено и някак остарял, но не с месеци, а с години, може би с десетилетия. Пита си дали баща му не е болен. Затова ли не е дошъл при него?

„След няколко дни — продължава баща му — ще те повикат отново в болницата. Там ще се опитат да възстановят някои от — той се колебае за миг, но после явно решава да се придържа към медицинската терминология — синаптичните връзки в мозъка ти. А когато това стане, синко, ще ти гласувам изцяло доверие. Имам големи очаквания към теб като водач. Сега ще обявя официално решението си. — Той прави пауза, както по време на публични обръщения. Пауза, заредена с напрежение. Кани се да обяви нещо. Стомахът на Партридж се свива, сякаш очаква удар. — Ти ще бъдеш моят приемник. Не мога да ръководя вечно. Още сега трябва да предам част от властта. На кой друг да я дам, ако не на теб?“

Партридж е смаян. Все още усеща изпепеляваща омраза, но се чувства и объркан, сякаш се намира извън времето и пространството. Баща му иска той да бъде негов приемник, да управлява? В това няма никаква логика — нито в баща му, нито в стаята с полюшващи се пердета, нито пък в това момиче, което се взира в него с широко отворени от очакване очи.

Баща му продължава: „Предполагам, че в този момент Айралийн е до теб. Така че чуйте ме и двамата: през следващите дни искам да се забавлявате. Това е заповед. Защото бъдещето идва, и то много бързо“.

Това е краят. Айралийн се взира в Партридж, стиснала здраво мобилния телефон.

— Партридж? — изрича тя нежно.

Той забива юмрук в матрака и остава изненадан от собствената си сила. Момичето се сепва, за миг раменете й застиват.

— В това няма никаква логика! — казва той, усещайки прилива на болка в главата си. — Баща ми се срамува от мен. Знам го със сигурност.

— Той те обича — прошепва Айралийн.

— Нищо не знаеш за нас — възразява Партридж.

— Напротив — отвръща тя, навеждайки се към него. — Може би досега не е искал да признае, че има нужда от теб. Може би е искал да ти спести товара на бъдещето. Но сега има нужда от теб. Той беше…

— Болен е, нали? Умира ли?

— Не, не, не умира — отвръща бързо Айралийн. — Известно време не беше добре. Скоро ще се оправи и все пак не е вечен. Кой друг му е останал, освен теб?

Погледът му да блуждае из стаята. Няма представа как да обори думите на Айралийн. Баща му винаги е бил непонятен за него. Може би тя е права. Седж вече го няма. Останал му е само Партридж.

— Най-важното сега е да си почиваш — казва Айралийн. — Така че да събереш сили да се забавляваме. Това беше заповед, нали?

— Да.

Айралийн става и поема към вратата. Партридж втренчва поглед във вентилатора над главата си. Вентилаторни перки. За миг си представя, че са остри метални ножове, които ще го насекат на парчета. Откъде се взе тази мисъл?

Поглежда Айралийн, застанала сред сноп слънчева светлина, нахлуваща през прозореца — истинско следобедно слънце. До слуха му достига плисъка на вълни.

— Това океанът ли е?

— Мисли за него като за нощна лампа — казва Айралийн, — която баща ти е направил само за теб.

Баща му не би сторил нищо за него. Майка му — да. Спомня си я на плажа, загърната с развяваща се от вятъра кърпа. Радва се, че си спомня това. Мисли за смъртта й: загинала е като светица. Ала когато тази мисъл изплува в съзнанието му, се сеща за думите, които чува, преди да се събуди — те нямат нищо общо с Хейстингс и ледената пързалка. Не. Това е гласът на Гласингс — изнася лекция за древните култури и ритуалите, свързани с мъртвите. „Чудно варварство.“

Лайда

Осъзнаване

Майка Игън се появява с чиния, пълна с праз, грудки и крехко месо, и чаша с розова течност.

— Хейде, ставай — казва нежно тя.

Лайда е прикована към леглото все едно е в затвор, но не възразява. Поболяла се е от вина. Не й дава мира мисълта, че Нашата добра майка иска да убие Партридж, да нападне Купола. Толкова хора ще загинат! Бе обявила, че майките трябва да се подготвят за война и че причината за това е Лайда, че тя олицетворява всички тях — съсипани, предадени и оставени да се грижат сами за себе си.

Лайда се надига и Майка Игън слага възглавница зад гърба й. После й подава чинията и вилица.

— Тази есен намерихме малко дебелокори плодове. Сгряхме ти малко на огъня и ги намачкахме. Майка Хестра иска да си силна.

Лайда опитва напитката — солена и кисела. Понякога все още й прилошава, но през повечето време се чувства уморена и тревожна.

— Благодаря.

Майка Игън се усмихва.

— Няма за какво. — Напоследък майките са по-мили с нея, но не толкова от съчувствие, колкото от страх. Усещат, че тя има власт. — Нямам търпение бебето да се роди!

Лайда се усмихва насила. Обгръща закрилнически корема си с ръка. Всъщност чие ще е това бебе? Ето другата причина за грижовността на майките — всички те ламтят за нейното бебе.

— Бебето ще донесе радост на всички ни. — Майка Игън я гледа с жаден поглед.

— Благодаря за храната — казва отново Лайда и с облекчение чува, че някой влиза в стаята. Майка Хестра. Била е на лов. Торбата й е изцапана с прясна кръв, но е празна. Вече е предала дивеча.

— Майко Игън! — казва Хестра. — Нещо против да навестя нашата пациентка?

Личи, че Майка Игън няма желание да си тръгне. Това, че е донесла храна, е добър претекст да остане при Лайда. Но без много шум.

— Разбира се, нямам нищо против — отвръща тя. — Добър апетит. — Това е деликатен намек, че Лайда дължи обяда си на нея — жест на добра воля.

— Благодаря — отвръща Лайда.

Щом тя си тръгва, Майка Хестра се отпуска тежко на леглото. Сайдън изглежда сънен, зачервил бузки от студа навън.

— Как се чувстваш?

Хапвайки от крехкото месо, Лайда отвръща:

— Мисля да замина. — Изненадана е, че го казва на глас. Това е само мисъл, мернала се бегло в съзнанието й. Но само представата да се бори сама за оцеляването си я изпълва с ужас.

— Няма да се справиш — отсича Майка Хестра. — Слушай, това беше само поводът. Ако не беше ти, щеше да е нещо друго. Просто времето е назряло.

Лайда поглежда Сайдън, който надзърта иззад гърба на майка си.

— Знаеш, че не ме е наранил.

Майка Хестра оставя торбата на пода. Потрива ръце, опитвайки се да ги сгрее.

— А ти даваше ли си сметка? Осъзнаваше ли до какво може да доведе това?

— Нима той си е давал сметка? — Не може дори да изрече името му.

— А нима не е? — възразява Хестра.

Няма представа. Наистина ли е знаел, че тя може да забременее? Никога не бе чувала хора да имат бебе, без да са женени. Нямаше истинско доказателство, че това може да се случи на човек като нея. Спомня си топлата кожа на Партридж, горещият им дъх под палтата. Беше я попитал дали е сигурна. Не е изключено да е знаел. Защо иначе ще я пита? А тя не бе разбрала, че иска разрешение, а още по-малко какво означава то. Въпреки всичко можеше да го спре.

Лайда оставя чинията на пода. Изтяга се на леглото, сключва ръце и ги пъха под възглавницата.

— Няма значение дали е знаел — казва Лайда, но знае, че не е така. Всъщност важното е кой е измамен — двамата или само тя. — Майко Хестра — прошепва Лайда, — искам да изпратя съобщение на Брадуел, Преша и Ел Капитан. Има ли начин? Може би те ще ми помогнат. Трябва да предотвратим нападението.

— Не знам — отвръща Майка Хестра.

Налага се да им разкаже какво става. Може би ще знаят как да сложат край на безумните приказки за война и смърт. Струва й се, че ще заплаче.

— Куполът… вие изобщо не ги познавате. Нямате представа колко добре са въоръжение, колко са силни. Ще настане кървава баня. Нима не разбирате?

Майка Хестра поклаща глава и се усмихва.

— Всъщност не ние нападаме Купола. А кръвопийците, мъжете, които ни накараха да страдаме години преди Детонациите, онези, които ни съсипаха и изоставиха. Ти си символ на изоставените жени, без значение дали го искаш. В твое лице виждаме себе си, а в детето откриваме нашите деца.

— Не искам да бъда символ на каквото и да било.

— Понякога човек няма избор.

— Обещай ми, че ще се опиташ да намериш приятелите ми. Моля те — настоява Лайда. — Поне се опитай.

Майка Хестра погалва Сайдън по главата.

— Ще видим — казва накрая. — Но нищо не обещавам.

Преша

Светлина

Нощ е. От време на време Ел Капитан ги осведомява къде се намират, провиквайки се от кабината с уверен и, което е най-странно, щастлив глас. Беше им казал, че трябва да изминат 2910 морски мили и че в зависимост от ветровете и скоростта на летателния апарат пътуването ще трае между трийсет и пет и петдесет и шест часа.

Отминаха Балтимор, залива Чесапийк, Филаделфия, Ню Йорк, Кейп Ан, залива Мейн, остров Принц Едуард, залива Сейнт Лорънс. Съжалява, че е тъмно и не може да ги види; представя си сринати градове, разбити магистрали и пристанища и сред всичко това бродещи зверове и пясъчни създания.

От машинното отделение на апарата идва силен шум. Помпите съскат и трещят.

— Какво е имало в тези градове през времето Преди? — пита тя Брадуел.

— В Балтимор имаше голямо пристанище, аквариум и кораби, а също и огромен светещ знак на „Домино Шугър“. Във Филаделфия имаше статуя на мъж на върха на сграда и масивна камбана, символ на свободата. А в Ню Йорк… — Гласът му заглъхва. — Трябваше да видиш града, преди да бъде залят от Праведната червена вълна. Беше прекрасен.

Преша си дава сметка, че много неща могат да се объркат. Може да не успеят да прекосят океана, да не се приземят успешно, на мястото на Ирландия да зее непрогледен кратер или навсякъде да гъмжи от свирепи зверове и пясъчни създания. Ако пък извадят късмет и пристигнат в Нюгрейндж навреме за слънцестоенето, лъчите може да огреят участък от пода, където да се окаже, че има… само кухина, кал или просто нищо.

Но въпреки опасенията, в сърцето й пулсира радост. Двамата с Брадуел са високо в небето, водени от надеждата. Държат се за ръце.

Ел Капитан се провиква от кабината:

— Намираме се над Хорс Айлънд в Нюфаундленд. Последна суша преди Атлантика.

Преша поглежда през люка, изпъстрен с капчици влага, които се търкалят по стъклото като сълзи при силен вятър, и си представя как на Хорс Айлънд препускат стада диви коне. Ала единственото, което вижда, са сивкавите облаци.

— Ще спусна първата шамандура след трийсет секунди — долита гласът на Ел Капитан. — Ще бъде много шумно. Затова се дръжте.

Брадуел стиска ръката й и казва:

— Ето, държа се.

От шамандурата се разнася грохот. Летателният апарат е разтърсен от вибрации. Край прозореца преминава лъч светлина, изпълвайки за миг салона с ослепителен блясък. Изведнъж Преша си спомня Детонациите с неочаквана яснота. Светлината лумва през всичко по пътя си. Озарява прозорци, стени, тела и кости.

Светлина.

Ослепителна светлина.

Сякаш слънцето се е взривило.

Но скоро светлината избледнява. Малкият люк отново потъва в мрак. Тя издиша стаения въздух и отпуска глава на рамото на Брадуел.

— За миг си припомних…

— Знам — отвръща Брадуел.

Нощта ги обгръща. Държи ръката на Брадуел, докато се носят в небесната шир.

Партридж

Китове

Плувният басейн е затворен за посещение, така че Партридж и Айралийн плуват сами. Заради травмата все още не му позволяват да мокри главата си, но поне може да се натопи.

Айралийн носи жълт бански с къса поличка. Плува по гръб, гмурка се във водата и отново излиза на повърхността. Гримът й не се размазва.

Отстрани е застанал Бекли, облечен и въоръжен. Когато са достатъчно далече от него, Партридж се обръща към Айралийн:

— Какво търси тук Бекли?

— Наблюдава те — отвръща тя. — За всеки случай, да не би нещо да се обърка.

— Така ли? — Партридж прокарва ръка през водата. — Не ми прилича на лекар.

Айралийн се замисля за момент и казва:

— Ако ще бъдеш водач, трябва да свикнеш да те пазят.

— Значи, охранителят не е тук по искане на баща ми?

— Да — отвръща тя, — виждаш ли колко те обича? — Всъщност по този начин баща му го следи през цялото време.

Партридж се чувства слаб — но усещането е по-скоро психическо… Тялото му е необичайно напрегнато. Пита се дали не е заради комата, заради цялата насъбрана енергия, докато е бил затворен в собственото си тяло. Малко баскетбол ще му се отрази добре.

— Има ли ученици, с които да поиграя?

— Лекарите няма да ти разрешат. Опасно е.

— Искам да проверя дали има някого, когото познавам, дори от учителите. — Всъщност се надява да срещне Гласингс и да го попита за последния си спомен — лекцията за чудното варварство. — Не ми ли изпратиха картички? Правехме го винаги, когато някое от децата беше под карантина.

— Разбира се, че ти изпратиха! Но те бяха… унищожени. Докторите се опасяваха, че могат да пренесат микроби.

— Нима? И просто ги унищожихте?

— Да, но бяха наистина много. Хората те харесват.

— Длъжни са да ме харесват — отвръща Партридж. — Нали съм синът на Уилъкс.

Плувайки, тя се завърта около него. После спира и обявява:

— Аз също те харесвам. И ще те харесвам каквото и да стане.

Въпреки че не е напълно сигурен, нещо му подсказва, че е искрена. Тя се гмурка и се промушва между краката му. Когато изскача на повърхността, казва:

— Трудно е да повярваш, че е зима, нали?

— Може да не е зима — отвръща Партридж. — Кой знае какво е навън?

Айралийн се разсмива.

— Толкова си забавен. Това е едно от нещата, които харесвам в теб.

Само че Партридж не се шегува.

— А аз да смятам ли, че си забавна? — пита я той.

Тя се приближава и опира мокрия си нос в неговия. Пронизва го болка — от любов? Може би носталгия по дома или по любим човек.

— Смяташ, че съм хубава — отвръща Айралийн.

— Но смятам ли, че си забавна?

Тя поглежда встрани.

— Смяташ, че съм всичко, което някога си искал!

Партридж кима. Сигурно е тя. Защо иначе ще й предлага?

Бекли ги развежда със закрита моторизирана количка. Двамата са седнали отзад. Стараят се да не привличат внимание. Прическата на Айралийн е безупречна. Партридж няма представа как го е постигнала. Да не би в дамската съблекалня да има фризьор?

— А сега накъде? — пита Партридж.

— Към зоопарка — отвръща тя, взирайки се през матовия пластмасов прозорец. — Не помниш ли, че обожавам пеперудите и аквариума?

Тъй като не си спомня, той не отговаря. Забелязва буболечка на облегалката на Бекли. Понечва да я докосне. Ала нещо в него му подсказва, че не бива да я показва на Айралийн.

Първо отиват в отделението на пеперудите, потънало в зеленина. Вътре е топло и влажно. Пеперудите се носят на рояци. Бекли стои на почтително разстояние. Очевидно се чувства не на място сред пърхащите крилца.

Този участък е отделен само за тях, но останалата част е отворена за всички; Партридж чува гласове на деца. Разходката му напомня за коледите, прекарани у семейство Хеленбек, за Джулби и Джарв, за чорапите с дребни подаръци, за самотните празници, когато баща му бе твърде зает, за да го вземе, макар и за няколко дни…

Айралийн стиска здраво ръката му, сякаш се бои от пеперудите.

— Чудя се дали баща ми ще иска да прекараме заедно празниците. Дали пък няма да се сближим, докато ме подготвя за новото ми бъдеще? — казва Партридж не без доза сарказъм.

Една яркосиня пеперуда кацва на рамото му.

— Виж колко е красива и съвършена! — възкликва Айралийн.

Пеперудата наистина е прекрасна. Партридж поглежда черните кадифени ивици на крилата й. После плъзва поглед към Айралийн — искрящо зелени очи, съвършени черти и лъскава коса.

— Може би баща ми ме е заобичал — казва, докато пеперудите кръжат около тях.

Айралийн го прегръща през кръста.

— Предполагам, че му е било трудно да показва любовта си след понесените загуби.

— Имаш предвид майка ми и Седж, който се самоуби. — Не може да си обясни защо го казва направо. Вероятно иска да я изпита.

— Това е много тъжно — отвръща тя, — но не бива да говорим за тях. Миналото си е минало!

Партридж изпитва нуждата да защити майка си и Седж, сякаш животът им е бил омаловажен. Изведнъж го обзема гняв. Отблъсква ръката на Айралийн.

— Не говори така.

— Как?

— Не говори за тях по този начин. Миналото не е само минало. — Отдръпва се настрана.

— Сега, когато сме сгодени, имаме надежда за ново начало. Ето какво можем да дадем на баща ти, а също и един на друг.

— Тук нещо не е наред — казва той, разтривайки слепоочията си.

— Какво имаш предвид? — Тя се приближава до него, ала той отстъпва назад.

— Не знам — отвръща той, свил ръката си в юмрук. — Нещо с тялото ми — добавя той, взирайки се в себе си.

— Какво точно?

Явно не е бил дълго на легло. Мускулите му никога не са били по-силни. Освен това няма доверие на Айралийн, въпреки че долавя в нея искреност и невинност.

— Партридж, кажи ми какво има?

— Нищо. Няма нищо — отвръща той.

Над тях се включва пръскачка.

Партридж мисли за кръв. Ефирен воал от кръв, който се загнездва в съзнанието му. Пеперудите летят като обезумели наоколо. Озърта се през рамо към Айралийн, но вижда само части от роклята, от косата й, сякаш крилата са насекли образа й на късчета.

Разчистени са дори коридорите, свързващи заграждението на пеперудите с аквариума. Двамата минават през стъклен тунел, отстрани и отгоре плуват риби. Медузата се издува и се плъзга леко напред, издува се и се плъзга. Айралийн притиска ръка към стъклото.

— Жалко, че нямам фотоапарат — казва тя. — Щях да я снимам.

— Сигурно имаш десетки снимки тук като малка. Не са много местата в Купола, където да се направят незабравими детски снимки.

— Разбира се. — Тя го хваща за ръка.

Известно време вървят в мълчание. Долавят шум далече напред, нечии бързи стъпки.

Бекли вдига ръка, давайки им знак да спрат. Той минава напред и поема към скритата част на коридора.

— Кой е там? — пита високо охранителят.

— Аз съм! Изгубих се на път за тоалетната! — От завоя изниква Гласингс. Лицето му е зачервено, като че ли е тичал.

— Ще ви помоля да се върнете оттам, откъдето сте дошли — отсича Бекли с нетърпящ възражение тон.

— Почакай! — надава вик Партридж и се спуска към Гласингс, но забавя крачка, защото главата му мъчително пулсира. — Гласингс! — казва той и протяга ръка.

Учителят разтърсва енергично ръката му.

— Партридж!

Айралийн пристъпва между тях.

— Сега не можем да говорим! — отсича тя. — Партридж не е в състояние да приема посетители. Имунната му система е прекалено слаба! Нали така, Бекли?

Бекли слага ръка на гърдите на Гласингс.

— Сър, трябва незабавно да се върнете обратно.

— Не, не — протестира Партридж. — Това е Гласингс. — Айралийн го дърпа за ръката. — Пусни ме! — казва й той. — Бекли, остави го намира! Та това е учителят ми по история на света, по дяволите!

Бекли не му обръща внимание. Вади пистолет и макар да го държи надолу, изрича заплашително:

— Гласингс, искам да се върнеш обратно.

— Недей така — казва Гласингс.

— Бекли, какво те прихваща?

— Всичко е наред — обажда се Гласингс. — Исках само да поздравя Партридж. Не съм го виждал, откакто се върна.

— Откакто съм се върнал? — пита учудено Партридж.

— Затваряй си устата! — вика Бекли и вдига оръжието.

— По дяволите, Бекли! — кресва Партридж. — Разкарай това нещо!

Гласингс мълчи. Поема бавно заднешком с вдигнати ръце.

— Тръгвай, Партридж — казва Бекли — и всичко ще е наред.

Гласингс кимва на Партридж. Говори сериозно — сякаш го предупреждава. — „Прави каквото ти казва.“

— Хайде — подканя го Айралийн.

Поемат обратно по коридора. Щом свиват зад ъгъла, той издърпва ръката си.

— Тихо.

Не се чува изстрел. Нито движение. Никакъв шум.

След минута-две Бекли се връща при тях, сякаш нищо не се е случило.

— Да вървим — промърморва той и тръгва напред.

Партридж го настига.

— Какво, по дяволите, беше това?

— Заповед. Никакви контакти с други хора, освен с Айралийн. Точка по въпроса.

— Гласингс е мой учител, а ти извади пистолет срещу него!

— Нищо лично. Просто заповед. — Той продължава да върви с изпънати рамене и безизразно лице.

Партридж не знае какво да каже.

— Заповеди — обръща се той към Айралийн — това е всичко! — Тя се опитва да го докосне, но Партридж я отблъсква. От ярост не е в състояние дори да говори.

Щом стигат до малкия воден театър, той сяда най-отзад и вперва поглед в стената от подсилено стъкло. А от другата страна белугите, прекрасни и силни, порят водата с масивните си опашки.

Айралийн сяда до него. Той усеща погледа й, но стои като закован.

— Защо, по дяволите, баща ми е наредил да не говоря с никого, освен с теб? — пита Партридж и наблюдава Бекли крадешком.

— От съображения за сигурност. За твое добро.

— Стига, Айралийн. Нещо не е наред. Сигурен съм в това.

— Разбира се, че не е наред! Отскоро си се върнал към живота си. Това е голям шок, Партридж.

— Какво имаше предвид Гласингс? Спомена, че не ме е виждал, откакто съм се върнал? Откъде обаче?

— Не знам! — отвръща Айралийн и вдига рамене. — Може би от прага на смъртта. Поне така ми се струва. Беше в кома, но се върна при нас.

— Не мисля. Май имаше предвид нещо друго.

— Ще попитам доктора дали заради загубата на паметта си толкова подозрителен. Най-вероятно е от това.

— Така ли мислиш?

— Мога да се обзаложа.

Белугите се плъзват наблизо, две от тях плуват една до друга. Партридж се чувства изморен. Разтрива очи и се втренчва във водата.

— Айралийн защо правим всичко това?

— За да си върнем изгубеното — отвръща тя. — Влюбихме се. Не мога да пожертвам онова, което имахме. Ако не възстановим спомените, няма да го понеса.

Партридж не вярва, че момиче като Айралийн наистина го обича. Тя изглежда толкова нормална и съвършена, а той никога не е бил нормален и нито пък свършен. Струва му се жестоко, че не помни какво се е случило. Докъде е стигнала близостта им? Деликатен въпрос. Няма смелост да попита. Ами ако са били като женени, а той не си спомня? Иска да узнае истината, но се страхува, защото колкото и привлекателна да е, той не чувства нищо към нея. Познава я, но му е някак чужда. И това е най-странното. Двамата са близки и в същото време непознати.

— Трябва да възстановим спомените си или да ги създадем наново, така ли? — пита той.

— Какво значение има?

— Смяташ ли, че спомените могат да бъдат възстановени? Искам да кажа, дали някога ще си спомня първия път, когато сме били заедно? Или просто трябва да повторим всичко отначало? Да създадем тези спомени отново.

— Не знам — отвръща тя. Изглежда притеснена. — Баща ти каза да се забавляваме. И това беше заповед.

— Не обичам да ми нареждат какво да правя.

— Не бъди зъл — казва Айралийн и за първи път той долавя гняв в гласа й. Това го изненадва, ала е доволен да открие у нея желание за борба. Тя хвърля поглед към Бекли, сякаш той е не само охранител, но и шпионин. После посочва белугите.

— Нали знаеш, че и те имат пъпове? Много си приличаме с тях.

Белугите замахват мощно с опашки, сякаш имат човешки крака, също като русалките.

— Да, наистина си приличаме — отвръща той.

Айралийн се усмихва.

— Никога не съм била по-щастлива. — Казва истината. Долавя го в начина, по който го гледа. Но, изглежда, Айралийн очаква от него да отговори на чувствата й. На очите й затрептяват сълзи. — Все още ме обичаш, нали?

Партридж се паникьосва. Бекли поглежда за миг към тях. Не може да чуе какво си говорят, но той се дразни само от присъствието му. Непрекъснато ги наблюдава, а на всичко отгоре вади оръжие.

Партридж не е сигурен в чувствата си. Ала щом я погледне, усеща любовта. Може сега да не е влюбен, но някога със сигурност е бил. И все пак как да я увери, че я обича? Не помни да я е целувал, а още по-малко да я е обичал.

Миглите й са тъмни, а устните — плътни. Седи до него, тръпнеща в очакване. Целува я. Тя се изненадва. За миг изопва тяло, но после се отдава на чувството. Партридж очаква да усети страст, ала целувката не значи нищо за него. Струва му се фалшива. Липсва тръпката.

Когато се отдръпва, тя казва:

— Партридж, всичко е наред.

— Кое точно е наред?

— Разбирам.

Дали наистина разбира, че не я обича? Ще му се да си спомни. Тя заслужава поне да знае истината.

— Красива си — казва той. — Наистина.

Тя докосва лицето му.

— Бих могъл… — Какво? Да се постарае да се влюби в нея? — Имаме достатъчно време — добавя той. — Няма закъде да бързаме.

Тя поклаща глава и прошепва:

— Но ние нямаме време, Партридж. Нямаме никакво време.

Лайда

Уязвимост

Звуците отвън отекват в ушите й. Цял ден майките четат имената от списъци, разпределят жените на групи сред глъч от тракащи чукове, стържещи триони и ревящи деца. Като в кошер.

Кипи трескава подготовка за атаката срещу Купола. Лайда е безсилна да ги спре. Седи безпомощна на одеялото, скръстила ръце. Иска да запуши ушите си, да тропа с крака по пода. Сигурна е, че планът им е обречен на провал, въпреки че не знае какво точно ще предприемат.

Майка Хестра влиза в стаята. Застава до легло номер девет, вперила поглед в Лайда. Сайдън се прокашля, сякаш да привлече вниманието й, но тя не намира сили да ги погледне. Чувства се прекалено разстроена.

— Беше ми обещала нещо — продумва накрая Лайда. — Опита ли да ги намериш? — Преша, Брадуел, Ел Капитан и Хелмут са единствените хора, от които се нуждае в момента.

— Заминали са — отвръща Майка Хестра.

— Заминали? — Лайда вдига поглед към нея. — Къде са отишли?

— Ясно е само, че са заминали надалеч, но никой от шпионите ни не знае точно къде. Отвъд на контролираните от нас земи. По-далече, отколкото някой е стигал.

— Но там ги очаква смърт.

— Каквото и да ги е накарало да заминат, сигурно е важно, което си струва риска.

Писна й хората около нея да рискуват живота си за важни неща. Партридж го няма. Илиа е мъртва. А сега разбира, че останалите са заминали. Сама е.

— Ами Уилда?

— Кой?

— Едно момиченце. Онова, което пречистиха.

— Не е единствената.

— И тя ли е заминала с тях?

— Не.

— Тя добре ли е?

— Лайда, пречистените деца не са добре. Виновни са кръвопийците. Децата бавно чезнат. А това е още една причина да се борим.

Лайда поклаща глава.

— Каква беше ти преди Детонациите? — пита тя майка Хестра. — Беше ли по-различна?

— Бях писателка.

— А какво пишеше?

— Някои неща, които бяха позволени, и други, които бяха забранени от правителството.

— „… Кучетата лаеха ожесточено. Навън се спускаше мрак…“ Ти ли си го написала?

Майка Хестра кимва.

— Беше заради сестра ми. Опита се да избяга. Живееше недалеч от Разтопените земи. Тя не водеше двойствен живот като мен — един за пред правителството и друг, който пазех за себе си. Беше в съпротивата. Но я намериха. И пуснаха кучетата подире й.

— Съжалявам — изрича Лайда. — Как…

— Как се отпечатаха думите на лицето ми?

Лайда кимва.

— Държах написаната страница, когато през прозореца нахлу светлина. Черното мастило я погълна и прогори думите на лицето ми. Живеех в лъжа. Никога нямаше да разкрия истината за сестра си. Щях само да я напиша, а после да я скрия в някое чекмедже. Но сега се налага да живея с доказателството за малодушието ми.

Лайда забива поглед в ръцете си. Сега те са покрити с мазоли и следи от порязване. Вече не иска да е Чиста, пък и заради бебето няма как да бъде, и това й се струва правилно.

— Колкото до приятелите ти — казва Майка Хестра, — от тях научихме важни неща. Беше ни трудно да държим под око земите си. Така че, щом разбрахме върху какво работят, просто отидохме и го взехме. Искаш ли да видиш?

Лайда въздъхва. Иска й се да се взира в стената — във влажното петно, приличащо на меча глава — докато шумът заглъхне и всичко приключи. Завинаги. Само че е невъзможно.

— Добре, покажи ми.

Майка Хестра пъха ръка в ловната си торба, почерняла от засъхналата кръв, и изважда черен метален предмет.

— Какво е това?

— Паяк робот, изпратен от Купола, за да сее смърт сред нас. Но сега е граната, която ще използваме, за да ги унищожим.

— Куполът е издържал на Детонациите. Нима смятате, че няколко самоделни гранати ще свършат работа?

— Намерихме още нещо — казва Майка Хестра. — Онова, от което имахме най-голяма нужда от тактическа гледна точка. А то вече е от решаващо значение.

— Какво е то? — Лайда не допуска, че може да има подобно нещо.

Сайдън бърка в торбата. Изважда два дебели свитъка, сгънати няколко пъти. Върху единия личат избелелите цветове на рекламен афиш. Виждала го е и преди. Афишът с надпис: „ИЗЛЪСКАЙТЕ ДОМА СИ ДО БЛЯСЪК“, който бе свалила от пропуканата плексигласова преграда на вагона в метрото. Сайдън й подава свитъците. Тя ги разгъва на леглото — това са нейните чертежи на девическата академия и медицинския център и плана на Купола, който Партридж бе начертал.

— Нашите карти. — Спомня си как лежи по корем на пода срещу Партридж, който се примъква напред и я целува. Докосва устните си с ръка. — Партридж.

— Да, Партридж, един от кръвопийците. — Той свърши добра работа.

В онзи момент двамата с Партридж си говореха за Коледа. Лайда му разказа за баща си, за снежната сфера, която й бе подарил, и как бе осъзнала, че и тя като децата в сферата е затворена. А той й разказа за коледните ваканции в дома на семейство Холенбек. Обеща й подарък: хартиена снежинка. Попита я дали това е всичко, от което има нужда, за да бъде щастлива, а тя отвърна „да“, после добави „и от теб.“

— Партридж е отбелязал пътя, по който е избягал, и може би мястото, откъдето ти си била изведена навън. Тоест уязвимите зони — казва Хестра.

— Уязвимост. — Неспособност да загърбиш миналото, да отхвърлиш надеждата, когато знаеш, че всичко е изгубено. Лайда примигва и върху картите покапват сълзи.

— Колкото до гранатите — казва Майка Хестра, — те ще бъдат задействани именно в уязвимите зони.

Лайда вдига поглед.

— Не — казва тя. Възможно ли е майките да успеят? Вярно, че Куполът е крепост, но с бягството си Партридж доказа, че дори крепостите имат пробойни. Картите са безполезни за унищожението на Купола, но са напълно достатъчни, за да проникнат вътре въоръжени, да открият Партридж и, както се бе заклела Нашата добра майка, да го убият.

Лайда сгъва припряно картите и ги взима в ръце.

— Картите са грешни. Фалшиви са. Той ви е заблудил.

— Нима? — възкликва Майка Преша.

— Той е кръвопиец. Не можете да му имате доверие.

Майка Хестра сграбчва Лайда за китката.

— Престани. Знам какво се опитваш да направиш.

— Тъкмо ти ме учеше да не се доверявам на кръвопиец!

— Известно ми е на какво е способен кръвопиецът, за да спечели сърцето на момиче — отсича Майка Хестра. — Така че престани да го защитаваш. Това е проява на уязвимост!

Хватката на Хестра е желязна. Тя дръпва рязко ръката на Лайда и картите падат на земята. Картите, които Партридж бе направил с нейна помощ, ще помогнат на майките да се доберат до него… и да го убият.

— Уязвимост — прошепва Лайда.

Ел Капитан

Мрак

Изминали са два дни и една нощ, откакто летят, и сега отново се смрачава. Очите на Ел Капитан са замъглени от умора, а нервите му са опънати до крайност. Хелмут ту потъва в дрямка, ту се събужда. Вече наближават. Ел Капитан отваря за кратко шлюзовете на трите резервоара, за да нахлуе въздух и да се спуснат по-ниско. След като необятният океан остава зад гърба им, прожекторът на носа на апарата очертава хълмове, долини, каменисти хребети, сенчести езера и опустошени градове.

— Виждаш ли, Хелмут? Това е чужда страна. Допускал ли си някога, че ще видиш друга страна?

— Допускал ли си? — пита Хелмут.

— Не — отвръща Ел Капитан.

Навигационното табло показва топографска карта на района, ала тя е безполезна. Детонациите са променили релефа до неузнаваемост. А Ел Капитан ще трябва скоро да приземи летателния апарат.

— Още колко остава? — обръща се той към Финън.

Лампичките на Финън светват.

— Трийсет и шест километра. Право на изток.

— Добре — отвръща Ел Капитан. — Да се огледаме за някое равно място.

Машината се разтърсва и Ел Капитан полита назад, сякаш Хелмут го е дръпнал рязко.

— Какво, по дяволите, беше това? — възкликва той, усещайки как пулсът му се ускорява.

Финън издава кратко пиукане, несигурен какво се иска от него.

— Трийсет шест километра! — обявява той, сякаш това ще помогне с нещо.

После апаратът продължава да лети гладко и Ел Капитан си отдъхва:

— Добре. Просто малка засечка на системите. Вече всичко е наред.

Ала се оказва, че не е така. Разтърсването се повтаря, този път по-силно. Ел Капитан скача. Задната част на машината увисва надолу, а носът се вирва нагоре. Хелмут се свива зад гърба на брат си.

— Мили боже, намери в раздела за аварийните случаи! Мислиш ли, че проблемът е на задната палуба? — обръща се Ел Капитан към Финън.

— В случай на авария — започва Финън — в случай на авария. При повреда на двигателя, на задната палуба… — Дали не прелиства страниците на ръководството? Всички лампички по корпуса на Финън светят. — Направи проверка на таблото.

Ел Капитан се втренчва в таблото. В една точка на корпуса забелязва примигваща червена светлина, обозначаваща пробойна. Ел Капитан включва помпите в повредения резервоар, изпускайки въздуха със скоростта, с която той се просмуква вътре. Червеният индикатор продължава да примигва, ала пукнатината е малка и не се разширява. Стига да държи повредения резервоар под око, поддържайки баланса на въздуха, машината би трябвало да издържи, докато кацнат.

— Трябва да се приземим.

— Да се приземим! — казва Хелмут.

Скоростта спада отново. Задната палуба се пълни още по-бързо с въздух. Апаратът се носи все по-бавно. Извива се назад.

— Какво става, по дяволите? — надава вик Брадуел.

— Малка пробойна. Пълним се с въздух.

Брадуел изниква пред кабината.

— Малка пробойна ли? Какво означава това?

— Всичко е наред. Върни се на мястото си. И си сложете коланите. — Очевидно той не можеше да използва колан заради Хелмут. При излитането не се бе притеснил, но сега няма нищо против да се пристегне за седалката.

— Имаш нужда от помощ! — възразява Брадуел. — Трябва ти помощник-пилот.

— Финън е тук, ето го и помощник-пилота, от който няма отърваване. — Посочва Хелмут на гърба си.

— Кап — започва Брадуел, — нека ти помогна…

— Не можеш! — отвръща Ел Капитан. — Върни се на мястото си. Това е заповед.

Брадуел се връща в салона. Ел Капитан чува, че двамата с Преша разговарят. Дали Брадуел не подкопава авторитета му?

Няма намерение да приземи машината далече от предвиденото място. Остават не повече от трийсет километра. Ако тръгнат пеша, рискуват да се натъкнат на смъртоносни същества. Трябва да ги закара до крайната цел невредими.

Лъчът на прожектора осветява странни препускащи създания — зверове, групита, пясъчни създания.

Апаратът се килва на една страна. Ел Капитан натиска с все сили лоста за управление на другата страна, опитвайки се да го изправи. Откъм задната палуба се разнася свистене. Навигационното табло отчита появата на нова, по-дълга пукнатина.

— Какво? Но защо? Финън! — кресва Ел Капитан. — Може би съм претоварил помпите и те са отказали!

— Претоварването на помпите може да причини пукнатини, особено ако машината е летяла на голяма надморска височина в продължение на повече от четирийсет часа — обявява Финън.

— Проклятие! Защо не ми каза по-рано?

Финън не отговаря. Светлинките му са приглушени, сякаш се чувства виновен.

— Не ме изоставяй, Финън! Сега имам само теб!

— Имам само теб! — казва Хелмут.

— Хелмут, точно сега не е моментът да ревнуваш! — кресва Ел Капитан през рамо.

Чува се остро пропукване. Нещо се е разцепило. Машината се разтърсва отново, този път по-силно, запращайки Ел Капитан и Хелмут на седалката.

— Кап! — надава вик Преша. — Какво става?

Господи, не бива да се проваля, не и когато Преша е на борда, а животът й е в неговите ръце.

— Ще се приземим тук. Поемаме твърде много въздух.

Няма друг избор, освен да задейства помпите на изправните резервоари с надеждата, че няма да загубят бързо височина, поемайки надолу в спирала. Става и се вглежда в топографската карта и необятната земя под тях.

Отпред се вижда ивица зеленина и свежа горска растителност, но по-нататък релефът изглежда сравнително равен. Не смята, че може да стигне дотам, но от близката страна на гората има ливада. Намират се само на осемнайсет километра от крайната им цел.

— Вятърът идва от северозапад! — обръща се той към Финън. — Как да се приземя?

— Насочи апарата срещу вятъра, преди да докоснеш земята.

— Добре. — Ел Капитан обръща носа срещу вятъра и извива машината косо — право към ливадата. — Поне да имаше диспечерска кула. — Щом прелитат над последния хълм и под тях се ширва равнинната местност, той се подготвя за кацане. Витлата мощно се въртят и държат апарата стабилен.

Ала опашката все още виси надолу. Снишават се прекалено бързо. Ел Капитан намалява тягата на помпите за изправните резервоари. Летателният апарат се спуска рязко надолу.

— Не толкова бързо! Не толкова бързо! — Ел Капитан пуска зъбчатите колела. — По-полека!

— По-полека! — повтаря Хелмут.

Апаратът се снишава бързо. Той включва помпите на изправните резервоари на по-бързи обороти, но носът светкавично се вдига нагоре.

— Дръжте се! — надава вик той. — Готови за кацане!

Хелмут се хваща за раменете на брат си, но Ел Капитан не може да затегне колана си. Без да губи време, той се опитва да смекчи удара от кацането, като включва витлата на максимална мощност, затваря предния резервоар и отваря докрай средния.

— Готови за кацане — шепти Хелмут с пресипнал глас. — Готови за кацане!

Щом докосват земята, Ел Капитан се удря в дроселите. Силният тласък го запраща на пода. Чувства се замаян, едното му око е замъглено от кръв. Средният резервоар продължава да се пълни с въздух, което прави апарата донякъде нестабилен. Вятърът подхваща машината и я преобръща настрана. Предното стъкло се удря в нещо и се пръсва на парчета. „Преобърнахме се“ — мисли си Ел Капитан.

Полита към страничното стъкло на кабината. Опитва се да стане, докато машината е все още в движение.

— Готови за кацане! — пищи Хелмут. — Готови за кацане!

— Всичко е наред, Хелмут! Спокойно, братко! — Пресяга се и изключва лостовете на последната работеща помпа и на витлата. Всички си отдъхват. Корпусът леко се поклаща и таблото угасва.

Примигвайки, за да отстрани кръвта от окото си, Ел Капитан се примъква на лакти към предното стъкло. Отвъд света е потънал в тъмнина. Тихо е.

— Преша! — извиква той, но гласът му е слаб.

Всичко потъва в мрак.

Преша

Удар в главата

Преша виси почти с главата надолу, прикована към седалката с колана, врязал се дълбоко в едното й бедро. Гледа към люка. Но единственото, което вижда, са плътните, остри върхове на тревата отвън. Изгубил опора, летателният апарат се бе преобърнал на една страна под въздействието на гравитацията.

Тя прокарва ръка под пуловера си, проверявайки мускалите. Непокътнати са.

— Какво стана, по дяволите? — обажда се Брадуел, който също не е помръднал от мястото си благодарение на колана, и тъй като е висок, се крепи с една ръка за извитата плоскост над люка.

— Аварийно кацане. — Тя напипва гладката закопчалка на колана, но освободи ли я, може да се стовари върху стената под нея.

Брадуел опира двете си ръце на тавана.

— Разкопчай колана ми, а после аз ще ти помогна да се освободиш.

Тя пъха ръка в гъвкавата сребриста дръжка на колата му и я издърпва нагоре. Опората на ръцете му смекчава удара от падането. Той се изправя, стъпил върху стената, и хваща Преша през кръста, а тя го прегръща през врата. Обожава широките му гърди и силното, мускулесто тяло, заякнало през годините на жестоко оцеляване. Той разкопчава колана й и й помага да стъпи.

Добират се пълзешком до кабината, докато апаратът се люшка под тежестта им.

Ел Капитан лежи в безсъзнание с широко разтворени ръце и дълбока рана на главата, от която се стича кръв като тъмночервен ореол. Изгубил е свяст.

Хелмут надига глава от рамото на Ел Капитан.

— Готови за кацане — изрича съвсем тихо. — Готови за кацане. Готови за кацане. — Бузата му е влажна и изцапана от кръвта на брат му.

— Божичко — възкликва Брадуел — какво ще правим сега?

Финън стои близо до тях.

— Използвай лед, за да спадне отокът. Притисни раната, за да спреш кръвоизлива.

Преша коленичи до Ел Капитан. Издърпва ръкава на пуловера си надолу, така че да покрие дланта й, и притиска с нея раната.

— Донеси одеяло — казва на Брадуел.

Той се втурва към вратата.

— Веднага ли припадна? — обръща се тя към Хелмут.

— Готови за кацане — изрича отново той с разширени от ужас очи.

— Всичко ще бъде наред, Хелмут — успокоява го тя.

Брадуел се връща и й подава одеялото. Тя го сгъва и го притиска към раната. То бързо се напоява с кръв.

— Провери очите му — казва тя на Брадуел.

Брадуел повдига единия клепач на Ел Капитан.

— Какво трябва да търся? Разширени зеници?

— Да — отвръща Преша. — И да се надяваме, че са еднакво разширени.

Брадуел повдига едновременно двата клепача. Поклаща се напред-назад, като ту блокира, ту пропуска идващата от Финън светлина.

— Нямаме късмет.

— Има мозъчно сътресение — отбелязва Преша. — Не можем да го оставим тук.

— Но не можем и да зарежем мисията — възразява Брадуел. — До изгрева на слънцето остават само пет часа.

— Готови за кацане — изрича Хелмут.

Очите на Ел Капитан потрепват.

— Кап? — обажда се Преша. — Добре ли си? — Докосва бузата му с главата на куклата.

Той примигва. Погледът му се плъзва настрани, после се заковава върху лицето й. Опитва се да прошепне нещо, ала гласът му е пресипнал.

Преша се навежда към него.

— Какво има, Кап?

Той вдига ръце и обхваща нежно лицето й.

— Преша — прошепва той и я целува. Целува я по устните само за миг — леко и нежно.

Преша е смаяна. Не знае какво да каже. Затаила е дъх. Очите й са широко отворени. Тогава си спомня любовната песен, която го чу да пее в стаята си, а също и разговора на язовирната стена, когато тримата спореха за думата романтика.

Преша продължава да притиска одеялото към раната.

— Кап — подхваща тя. — Но ти… — „… ме целуна.“ Ел Капитан я беше целунал. Сигурно е някаква грешка.

Тогава той прошепва:

— Обичам те Преша Белс.

В тези думи няма съмнение.

Той затваря очи. И отново потъва в мрак.

Хелмут се обръща към нея и казва:

— Преша? — сякаш иска да разбере дали тя също обича Ел Капитан.

Идва й да се разплаче. Сеща се за любовната песен. За нея ли е била? Разтърсена е до дъното на душата си. Откога е влюбен, пита се тя, откога крие в себе си тази тайна? Вече разбира погледа, който й беше отправил на моста, докато тя се бе притиснала към Брадуел.

Брадуел става и се запътва към кабината.

— Не знаех — казва той.

— Какво имаш предвид? — Обзема я паника. Дали не говори за нея и Ел Капитан? Дали подозира, че между тях двамата е имало нещо? — Няма какво да знаеш.

Брадуел удря с юмрук по стената. Преша чува остро пропукване. Летателният апарат се олюлява за миг. Дали не ревнува? Или пък е ядосан просто защото не е знаел — макар че тя няма нищо за криене.

— В момента не разсъждаваме трезво! — казва тя. — Никой от нас не разсъждава трезво! Той не говореше сериозно. Той…

— Говореше сериозно — отвръща Брадуел. — Трябваше да се досетя. Отдавна чакам да изрека тези думи. Но се появява той и ги казва вместо мен!

— Ударил си е главата! — извиква Преша, но замълчава, обмисляйки признанието на Брадуел. — Искал си да изречеш тези думи?

Той се приближава сковано към нея. Поема си въздух.

— Да.

— Да — казва и Хелмут, сякаш е знаел през цялото време.

Тя се взира в Хелмут за първи път от доста време. Иска й се да го попита дали не е знаел за чувствата на брат си. Хелмут знае много повече, отколкото показва. Той предъвква неспокойно долната си устна.

— Какво ще правим сега? — обръща се Преша към Брадуел. — Единият от нас трябва да продължи. А другият трябва да остане тук.

Брадуел не отговаря.

Тя повдига леко одеялото. Кръвоизливът е отслабнал. Раната е подута, но поне кръвта вече спира.

— Хелмут — казва тя. — Сложи ръката си на мястото на моята. — Подава му сухия край на одеялото и притиска ръката му. — Натискай равномерно.

— Равномерно — повтаря той.

Тя става и минава край Брадуел. От мястото, където спира, вижда само гърба му, движението на птиците под ризата му. Той оглежда ръцете си, сигурно се е порязал. На стената се вижда вдлъбнатина с мрежа от пукнатини. Преша взима раница с провизии — храна и вода. После се връща в кабината.

— Аз ще продължа — казва тя. — А ти ще останеш тук.

Той се обръща, клатейки отрицателно глава.

— Не, не и не. Това няма да стане.

Тя тиква провизиите в ръцете му.

— Ще стане.

— Изключено е да тръгнеш сама.

— Забравяш, че в известен смисъл съм тук, водена от егоистични подбуди.

— Преша, невъзможно е да откриеш баща си.

— Ако тръгнеш вместо мен и го намериш, него самия или пък някаква следа — нищожна следа за съществуването му, никога няма да ти го простя. Това пътуване е лично мое.

— Не, Преша, не е само твое. Уолронд е оставил това послание за родителите ми, преди да се самоубие и преди аз да ги намеря застреляни в леглата им.

— Ти си ги намерил? — изрича Преша със свито гърло.

Той поглежда към Хелмут, който продължава да притиска одеялото към главата на брат си.

— Брадуел — прошепва тя.

— Беше сутрин. Слязох долу за закуска. В кухнята нямаше никого. Тръгнах из къщата, викайки имената им. Накрая се затичах… отворих вратата на спалнята. Бяха там.

— Толкова съжалявам…

— Отначало не разбрах, че са мъртви. Кръвта изобщо не приличаше не кръв. Беше засъхнала. Но когато се приближих и докоснах ръката на мама, тя беше студена и скована. Кожата й бе започнала да посинява.

— Защо не ми каза?

— Мислех, че съм го превъзмогнал.

— Такова нещо не може да се превъзмогне.

— Значи аз също съм егоист. Предприех това пътуване, защото родителите ми са мъртви. Уилъкс поръча на някого да ги убие. Не съм дошъл на разходка. Нито пък да се боря на страната на доброто.

— Брадуел — прошепва тя. — Аз съм тази, която ще продължи. А ти ще останеш тук, защото баща ми може да е още жив. — Звучи жестоко, но е истина.

Финън напуска кабината с бръмчене.

— Не мога да остана тук заедно с Кап, след като той те целуна и след онова, което ти каза!

Обвинява ли я? Дали не смята, че е подвела Ел Капитан или че е имала връзка и с двамата? Тя се обръща и се отправя към изхода.

— Чакай! — обажда се Брадуел. — Спри! Не можеш да…

Използвайки седалките като стълба, тя успява да се изкатери до вратата. После завърта колелото, което служи като заключващ механизъм, и я отваря.

— Наистина си решила да го направиш.

— Подай ми Финън. Ще имам нужда от него, за да намеря мястото. — Тя се надига на лакти, промушва се през отвора и сяда на ръба на корпуса. Навън е тъмно въпреки светлината, която струи от вратата, от кабината и страничните люкове.

Брадуел прокарва ръка през косата си потрива белега на лицето си.

— Тогава тръгвам без Финън. Това ли искаш?

Брадуел въздъхва. После вдига Финън и й го подава през вратата на кабината. От кутията се включва тесен лъч светлина, който пробягва по земята и дърветата в далечината.

Преша се плъзга по корпуса на гондолата и скача на земята.

Брадуел се изкатерва нагоре след нея. Тя се обръща — поглежда разрошената му коса, мускулестите рамене и тъмните, влажни очи. Какво ли си мисли за нея? За тях двамата? Самият той е като непроницаема черна кутия.

Тя все още усеща целувката на Ел Капитан на устните си. Беше я изненадала може би най-вече с нежността си. Ел Капитан не е от хората, на които са присъщи нежни жестове. Истината е, че тя също го обича, но по друг, по-различен начин. Двамата са преживели заедно толкова много неща. Когато остана съвсем сама, той й протегна ръка за помощ. Спаси живота й. Сигурна е, че дори е успяла да го промени. Отношенията им не са нито прости, нито пък лесни. И как иначе? Когато го срещна за първи път, тя се страхуваше, че може да я застреля.

Брадуел я гледа изпитателно.

Тя се ослушва за миг, опитвайки се да отгатне какво я чака навън. Само че наоколо е тихо и това й се струва още по-страшно.

— Изпитвам го точно сега.

— Кое?

Чувство за лекота и лудешкото биене на сърцето, сякаш пропада все по-надолу и по-надолу.

— Не проумявам смисъла на всичко, през което сме преминали заедно, не съм сигурна какво означава. Знам само… — Тя изтрива една сълза, отронила се на бузата й. — Знам, че един ден ще ми липсват дори най-тежките, най-страшните моменти. Ти също ще ми липсваш — добавя тя, вдигнала очи към него — ще ми липсва и този миг.

Той я поглежда така, сякаш иска да запомни завинаги лицето й.

— Ще стигна дотам — казва тя.

— Предпочитам да се върнеш.

Партридж

Небраска

Дневната програма на Партридж и Айралийн е строго разграфена: пикник край соевите полета, посещение на планетариума, индивидуални уроци по танци в школата на Мърт и Де Вит, където учат ча-ча, румба и фокстрот. Де Вит брои на глас на фона на ритмичната музика.

— Брадички горе! Брадички горе! — обажда се Мърт, а Бекли стои наблизо със самодоволна усмивка.

Учтивите разговори са задължителни. Понякога Партридж се вбесява сякаш без причина. Баща му иска да го направи водач, а ето как си пилее времето!

Но най-лошото е, че нищо не зависи от него. Случи ли се да помоли да се види с приятели или да потърси Гласингс и да се извини, че Бекли бе извадил оръжие срещу него, Айралийн неизменно му отговаря, че все още е твърде слаб.

— Можеш да имаш контакти единствено с хора, които са напълно здрави.

Понякога се пита дали безсъзнанието не е за предпочитане пред това да се влачи от една глупава среща на друга. На всичкото отгоре в съзнанието му не проблясва дори искрица на пробудил се спомен. Единственото, което не му дава мира, са думите на Айралийн в аквариума: „Но ние нямаме време, Партридж. Нямаме никакво време.“

След един урок по танци, докато Айралийн сменя обувките си, той я пита какво е имала предвид.

— Партридж, дори не помня да съм казвала такова нещо. Нали ме познаваш? Понякога говоря глупости!

— Не, не те познавам — отвръща той. — Тъкмо в това е проблемът.

Стресната, тя вдига поглед към него, после се разсмива, но смехът й звучи така, сякаш ще премине в плач.

— Айралийн, съжалявам. Не исках да те засегна.

— Да ме засегнеш? За какво говориш?

След целувката в аквариума Айралийн е станала още по-затворена в себе си. А може би просто чака търпеливо той да се влюби в нея отново. И Партридж наистина се опитва. Бог му е свидетел, че е така. Все пак що за идиот трябва да си, за да кажеш на момиче, че вече не го обичаш само защото си ударил главата си? Не може да й причини това.

Въпреки всичко Партридж се чувства манипулиран и безсилен. По-късно, докато се придвижват с моторизираната количка, той казва на Бекли, че иска да види баща си. Неведнъж е отправял тази молба, ала Бекли всеки път намира извинение. Сега обаче Партридж добавя:

— Нека отгатна, Бекли. Този път не мога да се видя с баща си заради претрупаната му програма, заради дълъг работен обяд с останалите ръководители или пък заради презентация, за която трябва да се подготви.

Бекли мълчи. Айралийн го потупва по коляното.

— Сигурна съм, че скоро ще пожелае да се видите! — Чувства се засегнат от липсата на внимание от страна на баща му.

Всъщност не е засегнат. А подозрителен.

Както и изтощен. Главата го боли. Понякога, когато хората го питат нещо, се улавя, че се опитва да чете по устните им, защото не ги чува добре; сякаш се намира в аквариума на белугите и се взира през дебелото стъкло.

— Моля? Съжалявам. Какво казахте?

Изнемогва. Спомня си чувството след Детонациите, когато майка му бе починала. Сновеше насам-натам с отмалели крака. Благословени, благословени — постоянно чуваше тази дума. Благословени сме, че сме вътре. Да, но едва ли си виновен, че много други са навън. Да бъдеш благословен, е извън твоя контрол. Всъщност виновни нямаше — да си благословен или не, до този момент бе индивидуално качество, скрито дълбоко в душата. Но в действителност бе ясно кой е благословен и кой не. Имаше списък.

Това ще рече, че чувството за вина бе недопустимо. Вина за какво? За божията любов? За неговата благословия?

Партридж трябва да е щастлив. Всъщност това важеше за всички. В противен случай все едно хвърляха на вятъра божията благословия. Но колкото и да се стараеше, скръбта му — неизречена и неизразима — ставаше все по-задушаваща. Усещаше я физически. Ала няма за какво да скърби. Животът му е дори по-хубав отпреди, доколкото си спомня. Една вечер, зареял поглед към сцената на плажа, признава на Айралийн колко зле се чувства в прекрасния си нов живот.

— Сякаш съм натъпкан в тяло, което не е мое.

— В чуждо тяло ли? Но това е ужасно! — Айралийн се втренчва в него. Партридж не може да свикне с навика й да приема нещата буквално.

— Не, не в чуждо тяло. А все едно по случайност съм взел сакото на някое от момчетата от академията, което не ми е по мярка.

— Просто имаш много за наваксване. Проблемът е, че все още живееш в миналото, а трябва да извървиш пътя към бъдещето.

— Хм.

— Не е вярно, че бъдещето не ти е по мярка. Просто ти трябва време, за да го опознаеш, това е всичко. Нима си недоволен? — Това му напомня за благословените и неблагословените, за нещастниците, които водят жалко съществуване. Какъв е техният живот? Представя си мириса на пръст и на пепел. Ала представата е толкова реална, че му се струва почти като спомен…

Когато академията затваря врати за коледната ваканция, Партридж предлага да се разходят там.

— Хайде! — настоява той. — Не може ли да направим поне едно от нещата, които искам?

— Добре! — съгласява се Айралийн. — Щом това ще те направи щастлив!

Вратите на общежитията са заключени, ала Бекли им разрешава да се промъкнат вътре през един отворен прозорец на приземния етаж.

Партридж показва на Айралийн стаята си, сега съвсем празна. Разказва й за Хейстингс, този стар досадник, който обичаше да казва: „Няма да го приема лично“, макар да ставаше точно обратното. Хейстингс му липсва.

— Беше висок и тромав като върлина. Искаше просто да се забавлява, да си чеше езика. За това живееше.

Айралийн се разхожда из стаята; после се хвърля на едно от двуетажните легла.

— Това ли беше твоето?

— Не — отвръща той и посочва стълбата.

Айралийн се усмихва, качва се по стълбата и ляга на голия матрак, мушвайки ръце под тила си.

— За какво мечтаеше тук горе?

Мечтаеше за момичета като Айралийн, които идват и се качват по стълбата към леглото му… В този миг чува щракването на вентилационната система. Температурата се регулира, дори когато в стаята няма никого. Партридж се приближава до прозореца.

— За какво мечтаех ли? — Представя си момичетата, които правят сутрешна гимнастика на поляната. Едно от тях обръща глава. Поглежда към него. Но коя е тя? Как се казва? Майка й не работи ли в рехабилитационния център? Същото това момиче не пее ли в хора? — Мерц — изрича той.

— Какво каза? — пита неспокойно Айралийн.

— Нищо — отвръща той. — Просто се опитвах да си спомня едно име и изведнъж то изникна в съзнанието ми. Случвало ти се е, нали?

Тя кимва.

— Но не мога да си представя Хейстингс в редиците на Специалните сили. — Отива до огледалото, пред което Хейстингс все оправяше косата си. Спомням си как стоеше тук, облечен с костюм. Вечерта преди танците.

— Какво по-точно?

— Хейстингс се ядосваше, че още не съм готов. — Той вдига поглед към Айралийн. — Нали спомена, че там сме се запознали?

— Покани ме един приятел. Знаеш, че не всички учат в академията.

— Да, знам — отвръща нежно той. Не би искал отново да я засегне. Академията е привилегия за децата на хората от елита. — А аз нямах ли среща там? Нямаше ли някой с мен?

Айралийн го поглежда с тъга. Изглежда така, сякаш всеки миг ще заплаче. Ето какъв е проблемът. Човек никога не знае какво може да я разстрои.

Бекли изсвирва отдолу. Партридж поглежда през прозореца. Бекли му махва да слизат.

— Този Бекли е като квачка — отбелязва Партридж.

Айралийн се спуска до средата на стълбата, след което му казва:

— Хвани ме!

Партридж се приближава към нея. Тя протяга ръце и го прегръща. Той я задържа за миг, после я оставя на пода, ала тя не го пуска. Това е прегръдка, с която се сбогуваш с някого, когото никога вече няма да видиш.

— Айралийн? — прошепва той. — Добре ли си?

— Трябва да останем насаме. Знам как да се отървем от него — прошепва тя. — Стига да поискам, мога да се отърва от всеки. Имам план.

По-късно същата вечер Партридж и Айралийн се връщат в спалнята му. Той се пита какво ще стане. За последен път се бяха целунали в аквариума. Целувката не събуди у него никакви спомени, нито пък беше страстна, но може да опита отново. Айралийн е толкова красива. В известен смисъл дори е влюбен в нея.

Но в мига, в който се замисля за това, го обзема изтощение. Честно казано, би предпочел да се мушне сам в леглото и да затвори очи, оставяйки този ден избледнее в съзнанието му. Ще му се да каже: „Искам да се прибера у дома.“ Защо е тази носталгия?

Но Айралийн изглежда някак напрегната и нетърпелива. Това е единственото място, където могат да се отърват от Бекли. Вярно, че има камери, които следят всяко тяхно движение, и все пак никога досега не е оставал насаме с момиче. Всички срещи в академията минаваха под зоркия поглед на някоя стара възпитателка. Няма нищо против камерите, но му напомнят мрънкащ учител по висша математика, което разваля цялата атмосфера.

Айралийн отваря портативния глобус. Въвежда парола и между пръстите й се вижда как глобусът засиява. Стаята започва да се променя. Завесите, които се полюшват от изкуствения океански бриз, стават бледожълти на сини цветя. Леглото е старомодно — с четири колони и юрган на кръпки, сгънат в долната му част; появява се и стар гардероб, килнат на една страна, а също и една разнебитена нощна масичка.

— Какво стана с къщата на плажа? — пита Партридж.

— Обещах ти да те върна на това място.

— Наистина ли? Какво е то?

— Стара фермерска къща. Някъде в Небраска, струва ми се.

— Искал съм да се върна в Небраска? — учудва се Партридж. Не намира смисъл в това. — Сигурна ли си, че съм имал предвид точно тази стая? Дали не съм се пошегувал? Кога те накарах да ми обещаеш?

Тя скръства ръце на гърдите си, сякаш й е студено.

— Какво значение има? — Изглежда напрегната. Приближава се към него, докосва ризата му и прокарва пръсти по вътрешната страна на яката. — Мисля, че трябва да останем насаме. — Оглежда четирите камери.

Той се отдръпва, но задържа ръката й за миг.

— Не съм сигурен дали го искам.

— Имаш ли ми доверие? — пита го тя.

В този въпрос има скрит подтекст. В гласа й се долавя нещо, което го кара да обмисли внимателно отговора си. Той се взира дълбоко в очите й — ясни и наситено зелени. Айралийн не прилича на никое от момичетата, които познава. Не че е общувал кой знае колко с момичета — в това число и с майка си. И все пак тя не прилича на другите. Мила е, скромна, но и твърда като стомана. Способна е на много повече, отколкото показва, и все пак е сигурен, че има добро сърце.

— Да — отговаря той. — Вярвам ти.

Айралийн се заема отново с малкия глобус. Натиска клавишите като обезумяла. Стаята непрекъснато се променя. Светлините примигват. Накрая се оказват обратно във фермерската къща, но осветлението е по-приглушено, камерите издават глухо пращене, а глобусът сякаш пъхти.

— Претоварих системата. Нямаш много време. Това място говори ли ти нещо? — пита го тя.

— Не.

— Помисли добре.

— Дадено — казва той и оглежда помещението. — Колкото и да мисля… нищо. Стаята нищо не ми говори.

Тя въздъхва и казва:

— Трябва да намериш онова, което си скрил тук!

— Скрил съм нещо?

— Сигурна съм, че скри нещо, което да намериш след време. Защо иначе ще искаш да се върнеш тук?

— Няма логика в това.

Тя отмята кувертюрата на леглото, после коленичи и надниква отдолу.

— Мислиш ли, че ми е лесно? Почти цял живот чакам да се появи възможност и ти да се влюбиш в мен. Само че не мога да го направя, не и по този начин. — Вече разплакана, тя става, хвърля възглавниците от леглото и прокарва ръце по перваза.

Той се приближава към нея и слага ръце на раменете й.

— Айралийн, успокой се. Нека да поговорим.

Тя преглъща и примигва, за да проясни очите си от сълзите.

— Последната вечер, преди да изтрият паметта ти… скри тук нещо, което да ти помогне да откриеш истината.

— Изтрили са паметта ми? — Партридж усеща, че му прилошава. — Но нали каза, че…

— Не, нямаше инцидент.

Партридж се замисля за целувката им. После отново оглежда стаята.

— Ние с теб бяхме ли…

Тя поклаща глава.

— Не, никога не си бил влюбен в мен.

Той потрива кожата на тила си; усеща пластмасовата отливка. После вдига ръка пред очите си.

— Тогава какво е станало с кутрето ми?

— Партридж — започва тя, — ако си искал да скриеш нещо тук, къде би го оставил?

— Нямало е как да знам, че трябва да търся нещо, нали така? — Чувства се объркан, но и ядосан. — Значи си ме лъгала през цялото време!

— Но сега ти казвам истината. Налага се да помислиш! Няма време!

Той се разхожда из стаята като замаян.

— Вече не знам кое е истина и кое… — Той поглежда Айралийн. — Какво имаше предвид като каза, че цял живот чакаш да се влюбя в теб?

Айралийн обгръща с ръце колоната на леглото. Разплаква се.

Партридж отива при нея.

— Кажи ми какво става.

— За мен няма надежда — отвръща тя. — Но ти все още имаш шанс, Партридж. Имаш шанс да спреш всичко това.

— Какво да спра?

— Той ще те убие.

— Кой ще ме убие?

— Баща ти.

— Откъде ти хрумна? Та той дори започна да ме харесва…

Тя сграбчва Партридж за ризата.

— Ти можеш да го спреш — казва му тя. — Давам ти този шанс. Трябва да го приемеш.

— Айралийн…

Тя отстъпва назад. Обляга се на стената.

— Партридж, отказвам се от всичко заради теб.

— Но защо?

Поглежда го и се усмихва през сълзи.

— С теб — започва тя — се чувствах толкова щастлива, както никога досега. Винаги съм искала да разбера какво е усещането. Да бъдеш щастлив. И ти ми помогна да го изпитам.

— Айралийн. — Има толкова много неща, за които иска да я попита.

Тя плъзга гръб по стената и сяда на пода. Роклята й се надипля около нея. После свива колене към гърдите си и закрива очи.

— Трябва да го намериш — изрича тя с приглушен и пресипнал глас. — Нямаш много време.

Преша

Насекоми

Отначало Преша пое тичешком, но бе невъзможно да поддържа темпото. Реши да тича само по надолнища, когато инерцията я улесняваше. Наоколо е тъмно. Затъкнала е Финън под мишница. От него струи лъч светлина — обхожда чепатите дървета и отскача обратно на пътя пред нея. Земята е обрасла с бръшлян, който покрива скалите, стволовете на дърветата и горските просеки. Неочаквано тя се подхлъзва, загубва равновесие, но успява да се хване за един клон. После хуква отново напред, промушва се под клоните и прескача изровените в земята коловози и стърчащите коренища. Знае, че времето не е на нейна страна. Калта обаче засмуква обувките й и я забавя.

Сама е вече почти цял ден; спира само веднъж, за да поспи няколко часа под една естествена каменна тераса. Финън й помага да се ориентира, като показва светлинното изображение на карта на старите пътища и земния релеф. Освен това непрекъснато отброява часовете до зимното слънцестоене. Седем часа и четирийсет и две минути. Има шанс да успее, но Преша се старае да не мисли за крайната цел, съсредоточавайки вниманието си върху пътя крачка по крачка.

Брадуел, Ел Капитан и Хелмут й липсват. Целувката на Ел Капитан не излиза от главата й. Обичам те, Преша Белс. Спомня си Брадуел, който я изпраща с поглед. Колкото повече мисли за тях, толкова повече се убеждава, че трябва да е тук, сама.

Няколко пъти зърва птици — може би прилепи. Изглеждат някак съсухрени и само се стрелват насам-натам вместо да кръжат във въздуха. През храстите пробягват дребни гризачи. Деформирани същества — хибриди с обгоряла кожа, обезобразени с всевъзможни сраствания. Това не я изненадва. Но въздухът по тези места е по-чист и светът й се струва по-голям, тъй като вижда по-обширна част от заобикалящата я околност. Растителността тук също се възстановява по-бързо.

Крачолът на панталона й се закача за бодлива вейка и тя пада в калта. Успява да омекоти удара с лакът, но от силния тласък Финън се забива в ребрата й, изкарвайки въздуха й.

Тя измъква крака си, разкъсвайки крачола. Усеща лека болка. Напипва драскотина и вижда, че пръстите й са изцапани с кръв.

— Добре ли си? — пита Финън, примигвайки с лампички.

— Проклет трън — изтърсва тя.

Става, усещайки как драскотината пулсира, и грабва Финън. Хуква напред, но тук земята е още по-хлъзгава.

Има чувството, че пръстта под краката й се движи, сякаш бръшлянът е оживял. Продължава напред възможно най-бързо, ала изведнъж усеща, че нещо се увива около глезена й. Пада отново. Една пълзяща клонка се усуква около ръката й. Опитва да я измъкне, но бодлите на клонката се забиват в кожата й. От раните потича кръв. Друга пълзяща клонка пленява крака й.

— Финън!

Нова вейка плъзва по рамото й, извива се зад тила и се насочва към устата. Тя тръсва глава и яростно размахва ръце, разкъсвайки част от филизите. От земята изскачат жилави като канап клонки с тънки къдрави мустачета. Двамата с Финън са приковани към земята. Преша не може да помръдне от мястото си. Обзема я паника.

— Финън! Не мога да се освободя! — Само очите й пробягват като обезумели. Не иска да умре по този начин. Просто ще изгние в земята. А Брадуел, Ел Капитан и Хелмут ще очакват завръщането й, без да знаят какво се е случило.

Финън тихо бръмчи и въздухът се изпълва с борова миризма.

— Имаш ли нож? — извисява глас Преша.

Финън отвръща с кратко пиукане.

Усеща как започва да реже клонките. Отсича една от тях и тя се свлича на спирала от крака й.

Финън пристъпва към клонката около здравата й ръка и я прерязва. Тогава Преша изважда ножа от пояса си и двамата се хващат за работа. В този миг усеща как още една клонка се увива около глезена й, впивайки се в кожата на обувката й. Преша се обръща и я разсича.

Успява да застане на колене. Но тогава една клонка изсвистява като камшик и се вкопчва в китката й, точно там, където главата на куклата се слива с кожата й. Представя си как клонката удушава куклата и за миг се вцепенява. Бързо се окопитва и прокарва ножа в пролуката между главата на куклата и клонката. Накрая Финън я измъква от ужасната хватка, приковала я на земята, и тя скача на крака.

Съскайки, бръшлянът се отдръпва надалече.

Грабва Финън и с все сили се втурва напред. Светлината на прожектора подскача по пътя пред тях, докато най-сетне тя зърва края на гората. Спуска се натам с цялата бързина, на която е способна. Отминава и последните дървета, но продължава да бяга, докато се озовава сред поле.

Пред нея се простира обширна ливада, а в далечината стърчат останките на сграда с полуразрушени стени. Бръшлянът е плъзнал по постройката, поглъщайки останките от нея.

Останала без въздух, тя пуска Финън на земята и опира ръце на коленете си, опитвайки се да си поеме дъх.

— Изгубихме много време — казва тя. — Колко ни остава?

— Пет часа и дванайсет минути.

— Все още можем да успеем — отвръща тя, но се чувства отмаляла. Дрехите й са надупчени и изцапани с кръвта, процеждаща се от разранената й кожа. Усеща набодените места като болезнени синини. — Трябва ми само минутка — казва тя.

Тялото й трепери; главата й бучи, сякаш е пълна с пчели. Зрението й се замъглява. Примигва няколко пъти и се втренчва в малка туфа детелини с восъчни листенца. Завърта Финън, така че да ги освети с прожектора. Полепналата по тях пепел е толкова фина, толкова ефирна, че зеленото на листенцата прозира през нея. По тях пъплят насекоми, потропвайки с деликатните си крачка. Приличат на миниатюрни кърлежи, но са с яркочервени твърди обвивки и щипци, с помощта на които отстраняват пепелта.

— Дали не чистят растенията от пепелта? — пита тя Финън. Но тогава забелязва, че насекомите всъщност изяждат пепелта. Имат аеродинамична форма и изглеждат целеустремени. Телата им са симетрични и са напълно еднакви. — Ами ако са развъдени с тази цел? — Тя сяда на земята, усещайки, че й прилошава.

Финън издава кратко пиукане.

— Ако това е вярно, значи има оцелели ирландци. Те са някъде тук и са наистина умни.

Ел Капитан

Братя

Усеща, че на устните му има нещо, което го натиска силно и настойчиво. Блъска го с ръка. По лицето му покапват пръски студена вода. Чува дрънченето на метал в метал.

Отваря очи. Лежи на една страна.

Главата му. Протяга ръка и напипва меката превръзка на тила си. Болката е остра и пронизваща — дали някой не е забил брадва в черепа му?

Долавя неспокойното дишане на Хелмут — леко и учестено. Не е сам. Никога не е сам.

Намират се в летателния апарат.

Апаратът е на земята.

Лежат в конусовидния нос на кабината. Втренчва замъглените си очи в тревата и бръшляна, притиснати като хербарий между земята и широкия прозорец. Сеща се за старите книги на баба си; взимаш някоя от тях и отвътре изпада лилаво цветче — сплескано и изсъхнало — като малък подарък, като тайно любовно писъмце.

Беше целунал Преша.

Надига се. Вглежда се в грубите си, мазолести ръце. С тези ръце бе държал лицето й. Устните му бяха докоснали нейните. Защо я беше целунал? Божичко. Защо, по дяволите, го бе направил?

— Хелмут — обажда се той с пресипнал глас. — Къде е тя?

— Къде е тя — казва Хелмут.

— Престани! — кресва му той. — Сега не е време за глупости, Хелмут. — Опитва се да стане.

— Престани! — кресва Хелмут и дърпа брат си обратно. — Престани!

Ел Капитан оглежда кабината. Хелмут се е опитал да го храни. Метална чаша, пакети сушено месо. Ножът на Хелмут.

Чувства се замаян. Плъзва ръка по стъклото. Коленете му омекват и той отново се озовава на пода. Дори не е в състояние да стои прав. Лицето му пламва от срам. Брадуел беше там, когато целуна Преша. Сигурен е в това. Какво ли си мисли тя за него?

Заминала е. Не че би могла да остане. Все пак времето тече неумолимо. Трябвало е да замине. Ами Брадуел, дали и той е тръгнал с нея?

— Зарязаха ни тук да умрем — обажда се Ел Капитан. — По дяволите, Хелмут. Ти ли се грижиш за мен?

— Да се грижиш за мен — казва Хелмут.

Дава си сметка, че е много по-важно дали са стигнали до Нюгрейндж, дали са открили формулата, ала вместо това се пита какво ли говорят зад гърба му. Може дори да му се присмиват. Разбира се, тя едва ли е искала да я целуне. Та той е сраснал със собствения си брат, същински изрод.

Той знае защо я целуна. Беше горд от себе си заради управлението на летателния апарат и още по-горд заради аварийното кацане. А в мига, в който зърна лицето й, се зарадва, че е жива. Той я обича. Каза го на глас. Сигурен е в това. Вече няма връщане назад.

— Може би ще умрем тук, Хелмут. Може би така ще е най-добре.

Хелмут се извива настрани. Рови из някаква торба.

— Най-добре — казва той.

— Радвам се, че татко се разочарова от мен навреме и не можа да ни види в този вид. Разбираш ли, Хелмут? Разбираш ли какво имам предвид? Радвам се, че ни напусна и не можа да види в какви изроди сме се превърнали. Ние сме изроди, Хелмут. Виж ни само.

Усеща как Хелмут плъзва ръка под брадичката му, карайки го да стане. Ел Капитан се надига едва-едва. Не му достигат сили. Превива гръб, облягайки се на Хелмут, който държи лъжица и малка консерва с ориз. Той протяга ръце и поднася лъжицата към устата на брат си.

— Виж ни само.

Още малко и ще заплаче. След всички тези години Хелмут все пак ще се погрижи за него. Нямат си никого друг.

— Виж ни само — обажда се отново Хелмут. — Кап.

Това не е дословно повторение. Не е просто ехо. Той каза нещо. Ел Капитан не помни кога за последен път е чул брат си да произнася името му — може би преди Детонациите? Поглежда през рамо. Втренчва се в лицето му. Сякаш не го е виждал от години. Хелмут вече не е дете. Лицето му е деформирано, но възмъжало. Очите му са хлътнали и в този миг се наливат със сълзи.

— Виж ни само — изрича Ел Капитан. — Виж ни само.

— Виж ни само — отвръща Хелмут.

В този миг някъде отгоре Ел Капитан долавя стъпки, тежки стъпки — дали не е звяр? Зърва пушката си, опряна на стената. Пресяга се към нея. Болката се стрелва надолу по гръбнака. Пушката е твърде далече. Запъва крак на стената и се изтласква напред.

Стъпките отекват силно във вътрешността на апарата, който се разклаща леко. Чува, че някой се приближава към кабината.

Пръстите му докосват приклада на пушката. Изтласква се още веднъж напред, примижавайки от болка, след което грабва приклада, завърта пушката и я насочва към вратата.

— Божичко, Кап! Свали това нещо.

Брадуел.

— Ти си тук! — възкликва Ел Капитан.

— Да, но Преша я няма. Тръгна сама.

— Нима си я пуснал?

Брадуел го поглежда изпод вежди.

— Да не би да ме обвиняваш? Мисля, че точно сега това не е в твой интерес.

— Прозвуча като заплаха.

— Заплаха — прошепва Хелмут.

— Приеми го като приятелско предупреждение.

Ел Капитан не обича нито заплахите, нито предупрежденията, но затова пък е доволен, че Брадуел изглежда разстроен. Може би от целувката.

— Откога я няма? — пита той, изправяйки се, докъдето може.

— От ден и половина. Слънцето скоро ще изгрее. Може би е там. А може би не. Как бих могъл да тръгна с нея и да ви оставя тук сами?

— Не си отишъл с нея… заради мен?

— Заради мен? — казва и Хелмут.

Брадуел кимва.

— Каза ми, че трябва да остана с вас, и замина.

— Трябваше да отидеш с нея — отвръща Ел Капитан ядосан. — Последното, което искам, е Преша да е сама навън! Всичко може да й се случи! Не познаваме мястото, нито зверовете и пясъчните създания тук!

— Искаш да кажеш, че е трябвало да ви оставя да умрете? — пита Брадуел.

— На мое място не би ли направил същото? — отвръща Ел Капитан. — Заради нея! — В този момент казва немислимото — че и двамата са влюбени в нея, че биха дали живота си за нея.

Брадуел скръства ръце на гърдите си. Птиците пърхат яростно на гърба му.

— Е, това е общото между нас.

Ел Капитан мълчи. Усеща ръцете си отмалели. Оставя пушката на пода.

— Но и двамата знаем, че тя не би позволила на никого от нас да пожертва другия заради нея — казва Брадуел.

— Така е — отвръща Ел Капитан.

— Освен това — продължава Брадуел — не можех да ви оставя да умрете… защото сте ми като братя. И двамата.

— И двамата — повтаря Хелмут.

Ел Капитан е смаян. Обзема го чувство за вина. Беше целунал Преша. Пред очите на Брадуел. Беше й казал, че я обича. Но братята не постъпват така един с друг.

— Съжалявам — казва той.

— За какво?

— За Преша. Не исках да… — започва Ел Капитан.

— Млъкни — срязва го Брадуел и се надвесва над него. Ел Капитан се стяга. Не е изключено Брадуел да го изрита в ребрата. — Трябва да хапнеш нещо. — Той се навежда и вдига една купа. — Освен това трябва да намерим начин да поправим щетите. И да върнем тази машина у дома.

— У дома — казва Хелмут.

— У дома — повтаря Ел Капитан като ехо на брат си.

— Излизам навън — казва Брадуел. — Мисля, че знам къде е пукнатината в резервоара. Ще хвърля един поглед.

— Навън безопасно ли е? — пита Ел Капитан.

— Не съм сигурен. Но засега е тихо.

— Не ми харесва, когато е тихо — отговаря Ел Капитан. — Нервите ми се изопват докрай.

— Докрай — повтаря Хелмут.

Брадуел става.

— Когато се върна, искам да си изял всичко. — Той кима към Хелмут. — Чу ли, Хелмут? Погрижи се да се нахрани.

Ел Капитан усеща, че Хелмут кимва.

Малко преди Брадуел да излезе, Ел Капитан казва:

— Аз също бих останал заради теб.

Брадуел спира.

— Благодаря.

— Благодаря — повтаря Хелмут.

Брадуел напуска кабината. Ел Капитан се заслушва в стърженето на обувките му и усеща как летателният апарат се поклаща леко под тежестта му. Долавя стъпките му точно над главата си, след което заглъхват — скочил е на земята.

Хелмут тика лъжицата в устата му.

— Почакай — казва той, ала в мига, в който отваря уста, Хелмут пъха лъжицата вътре. Ел Капитан започва да дъвче послушно. Ръката на Хелмут отново подава лъжицата, готов да я пъхне в устата му. Този път слабият е Ел Капитан. А силният — Хелмут. За първи път Ел Капитан си позволява да се опре на брат си. Позволява му да се грижи за него. Кога за последно някой се е грижил за него? Много отдавна, когато майка му все още бе у дома. Когато имаше температура, тя слагаше на очите му студена кърпа и му позволяваше да яде желирани бонбони. Затваря за миг очи. И най-сетне се отпуска.

Точно в този момент се разнася вик — гласът на Брадуел.

— Кап! — Силен и кратък вик, сякаш устата на Брадуел е запушена с нещо. Ел Капитан се надига рязко; остра, разкъсваща болка пронизва черепа му.

— Брадуел! — кресва той. — Брадуел!

Нищо.

Тишина.

— Брадуел! — Долавя само собственото си дишане и това на Хелмут — силно и учестено. — Брадуел! — казва той на Хелмут. — Няма го. Да не е отвлечен?

— Отвлечен — повтаря Хелмут.

Ел Капитан понечва да стане.

— Не можем да го оставим.

— Да го оставим — казва Хелмут. — Да го оставим.

— Не! — отсича Ел Капитан. Надига се на ръце и колене и пълзи към вратата. Лактите му се подвиват. Пада по очи.

— Да го оставим — казва Хелмут.

— Не! — прошепва Ел Капитан. — Не.

Лайда

Подсвиркване и грухтене

За да отвлекат вниманието на Специалните сили, няколко майки предизвикват суматоха сред руините и Разтопените земи. Междувременно други майки, между които и Лайда, се прокрадват в индианска нишка край дърветата с фенери в ръце, полюшващи се над главите им. Някои от тях в групи по четири носят на раменете си малки катапулти, подобни на детски ковчези. Лайда върви в средата. Взира се в лицата на жените, разкривени от сенките, и се пита кои ли са избрани да проникнат в Купола през уязвимите зони. Как ли смятат да убият Партридж — с нож, стрела или с експлозив? Сигурна е, че Куполът е непристъпен, ала майките я плашат. Те са много по-силни, ловки и безмилостни, отколкото човек предполага.

Иска й се поне да направи опит да предупреди Партридж. В същото време изпитва непреодолимо желание да избяга. Вероятно бебето, което расте в нея, я тласка да поеме по обратния път, а може би този импулс е плод на малодушие. Когато я изведоха от Купола, умираше от страх, че ще бъде изнасилена, пребита и изядена; останала съвсем сама, тя отчаяно блъскаше по заключената врата с надеждата, че ще я пуснат обратно.

А сега възможността да се върне в Купола я плаши двойно повече. Вече не може без пепеливия въздух, без влажните гори и без острия вятър. Този свят е жив и тя се чувства жива в него.

Никой не й обясни защо е тук, нито пък тя попита Майка Хестра, която върви пред нея. Може би Нашата добра майка иска тя да стане свидетел на насилието — като наказание, че си е позволила да се довери на Партридж и го е защитила в нейно присъствие. Бои се, че ще бъде принесена в жертва — също като Уилда — за да послужи като предупреждение. Но не. В нейно лице майките виждат самите себе си — това, че са били изоставени — и най-важното, тя носи онова, което за тях е по-ценно от всичко на света: бебе. Въпреки че не знае защо, Лайда е сигурна, че ще я използват като пионка. С тази цел я бяха извели от Купола и може би щеше да се върне по същия начин.

Майките издават команди със свиркане и грухтене. Току-що е даден сигнал. Колоната спира. Майките оставят фенерите и се оттеглят в храстите.

Майка Хестра хваща Лайда за ръката. Двете се промъкват безшумно към края на гората, където започват Пресъхналите земи. Свиват се зад един храст с бодливи клонки и восъчни листенца.

Сред изсъхналите дървета Лайда зърва кацналия на хълма Купол, който изглежда студен и стерилен, облян в ярка светлина. Дали гранатите ще пробият защитата му? Сравнени с него, приличат по-скоро на комари, отколкото на истинско оръжие.

— Само ще предизвикате гнева им — обажда се Лайда. — Нима Нашата добра майка не разбира с каква огнева мощ разполагат?

— Ти какво предлагаш? Да чакаме? Да бъдем добри и послушни? — пита Майка Хестра.

— Но това не е правилният начин.

— Вече не знам кое е правилно и кое грешно — прошепва Хестра. — Правя разлика единствено между действие и бездействие. А понякога човек трябва просто да действа.

Лайда усеща, че Фридъл се раздвижва в джоба й. Обещала е да се грижи за него вместо Преша. Може би не трябваше да го взима със себе си, но той е един малък защитник с опасни крила.

Водачката им изучава Пресъхналите земи. Лайда предполага, че ще се насочат натам, за да се доберат възможно най-близо до Купола заради катапултите.

Може би сега Партридж е в академията и върви по коридора към стаята си. Представя си, че се е събудил посред нощ, защото не му се спи. Дали си спомня за нея? Сключила ръце, тя мисли напрегнато за него, сякаш иска да го предизвести. Ако между тях има истинска връзка, може би той ще усети предупреждението.

Майките избутват катапултите нагоре по хълма към вътрешността на Пресъхналите земи. Бързо и безшумно зареждат гранатите в тях. Сякаш са най-обикновени ябълки. Или ампутирани юмруци. Накрая изключват предпазителите.

Тогава отстъпват назад и казват: „Чисто“. После втора група майки освобождава пружините. Катапултите изхвърлят гранатите.

Когато падат, се чува шум като от трополене на крака. Близо до очертанията на Купола се вдигат облачета прах. Няколко гранати се забиват във външната му обвивка.

Избухват една по една. Следват мощни, кратки експлозии. Сайдън закрива ушите си с ръце и започва да вика.

— Да, да, да — прошепва гордо Майка Хестра.

Веднъж започнали, не спират. Отначало Куполът дори не помръдва. Обстрелват вентилационната система, но тя е добре защитена.

Тогава се отваря врата — същата, през която изведоха Лайда, сякаш е било преди години.

Тичешком отвътре изхвърчат войници от Специалните сили — високи, здрави, мускулести — и се спускат надолу по хълма.

— Защо не стрелят? — пита Майка Хестра.

Сърцето на Лайда ще се пръсне.

— Първо ще се приближат, за да видят кои сме.

— И без друго искаме да се приближат.

— Какво означава това?

— Искаме да пленят част от нас. Можем да причиним истински щети само отвътре. Знаеш това.

Лайда поклаща глава.

— Това е лудост!

Майките продължават да зареждат катапултите. Прицелват се в Специалните сили. Гранатите падат глухо близо до войниците и почти веднага избухват. Някои побягват, но останалите не напускат строя — сякаш не са програмирани и не могат да реагират на новата ситуация. Телата им избухват — но не наведнъж. Гранатите не са толкова мощни. Те поразяват гръдни кошове, помитат крака, откъсват ръце.

Лайда не може да понесе ужасната гледка. Вината е изцяло нейна. Тя сграбчва Майка Хестра за ръката и я моли:

— Накарай ги да спрат! Те са само ученици! Още са само деца!

— Те са кръвопийци, Лайда. Кръвопийци!

Лайда осъзнава, че никой няма да прекрати жестокото клане. Майките ще продължат да избиват войници, ала другите, които се скриха в гората, ще отвърнат на огъня. Чува изстрел от снайпер. Една от майките, която в същия момент стреля с катапулта, се вцепенява и рухва на земята.

Лайда иска да сложи край на това. Ако в този миг хукне към Купола, майките ще прекратят стрелбата. Тя е бременна. Може да бъде застреляна или заловена от Специалните сили, но ако някой бъде заловен, това е тя. Трябва непременно да се добере до Партридж и да го предупреди. Бебето, тревожи се за бебето, но не може да позволи кръвопролитието да продължава — още повече, като знае, че вината е нейна.

Ала това, което е намислила, е нелогично. Все още не е обмислила добре действията си. Знае само, че се налага да стори нещо, както бе казала Майка Хестра. Леко се отдръпва от нея и хуква.

Майка Хестра писва подире й:

— Лайда, недей! Върни се! — А след това кресва на майките: — Спри огъня! Спри огъня!

Лайда си спомня как тичаше по същия този хълм, когато напусна Купола — спомня си обзелото я чувство за свобода, тъй като не бе тичала от малка — а сега се носи по обратния път. Движи краката си с цялата бързина, на която е способна. Не изпуска Купола от очи.

Избухват още няколко гранати. От гората се разнасят изстрели.

Лайда си дава сметка, че дори да извади късмет и да избегне куршумите, може да свърши в старата си килия с тясно легло, бели стени и ненадежден часовник, с таблите с храна и малките таблетки и с изображението на прозореца, настроено така, че автоматично да възпроизвежда промяната на светлината през целия ден. Косата й ще бъде избръсната и по скалпа й отново ще има порезни следи.

Майка й пак ще е там с пламнало от срам лице.

Ами Партридж — дали и той ще е там?

Стрелбата секва. Експлозиите също. Околността потъва в гробна тишина. Единственият шум идва от свистящия в ушите й вятър. Гърлото й е пресъхнало, а дробовете — пълни със студен въздух. Дали е опасно да се тича в това състояние? Жените в академията никога не тичаха.

Не чува почти нищо, освен тропота на краката си и ударите на собственото си сърце. Ала изведнъж зърва нещо с крайчеца на окото си — бързо, размазано движение.

„Не поглеждай — казва си тя. — Не поглеждай.“

Чува щракване и свистене на куршум. Усеща пареща болка на бедрото си. Поглежда надолу и вижда врязаната в крака й метална пластинка, по-малка паяк робот. Успява да направи още няколко крачки, но коляното й се огъва. Кракът й е безчувствен. Пада на земята по гръб. Вижда покритите с пепел клони на високите дървета, притъмнялото небе и накрая едно лице — с масивна челюст, хлътнали очи и трептящи като хриле ноздри.

Свежда поглед към пластинката в крака си и забелязва, че точно над раната панталоните й са изцапани с кръв. Можеха да я убият, само че не го сториха. Спомня си бременната кошута в гората с подгизнала от кръв козина, която се опитваше да стане, въпреки че умираше. Майка Хестра й бе казала, че се случва да родят преждевременно, когато бъдат нападнати. Дали и тя няма да изгуби бебето?

— Недей — прошепва Лайда.

Изведнъж я обзема непреодолима умора. Поглежда небето и затваря очи. Усеща, че някой я взима на ръце и побягва заедно с нея. Водят я обратно… у дома.

Партридж

Повреда

Нищо не е такова, каквото е смятал. Неизвестно защо изпитва облекчение, щом разбира, че животът му след комата — който е приел за свой — всъщност е лъжа, фалшив като фермерската къща. Баща му не го обича. Това е жестоката истина. Винаги го е знаел. Дава си сметка, че трябва да отхвърли мисълта за намерението на баща му да го убие. Най-малкото това е доказателство, че Айралийн преживява нервен срив — седи притихнала на земята, опряла гръб на стената — ала дълбоко в себе си Партридж й вярва.

Баща му твърдеше, че иска той да се забавлява, преди да му прехвърли огромните отговорности на управлението. Но всъщност никога не е искал подобно нещо. Да не говорим, че не би отстъпил властта на когото и да било.

Елъри Уилъкс — дори само името го кара да изтръпва от ужас.

— Баща ми среща майка ти, преди твоят баща да отиде в затвора — обръща се Партридж към Айралийн. — Това не те ли притеснява? Не те ли изпълва с подозрения?

— Да не намекваш, че баща ти е имал пръст в тази работа? — Тя тръсва глава. — Не! Изключено е, Партридж! Тогава баща ти беше женен. Сигурна съм, че майка ми никога не би се забъркала с женен мъж. Дълбоко в себе си тя е добър човек. Наистина е така.

— Добре, де, добре! — Дава си сметка, че Айралийн не е глупачка. Премисляла го е хиляди пъти. Защо иначе ще реагира толкова остро? И бездруго сега няма време да се занимава с това. Може би Айралийн все пак е права. Въпреки че паметта му е била изтрита, той се досеща за някои неща на подсъзнателно ниво. И това го изпълва с увереност, каквато не е изпитвал досега. Нещо ще се случи. А той няма много време.

Къде би могъл да скриеш нещо, което да намериш по-късно с ясната представа, че дори няма да знаеш, че трябва да го търсиш? Единственият начин е да го скриеш там, където ще го намериш случайно.

Разхожда се бързо из стаята, оглеждайки дъските на пода, таблата на леглото, кръста на стената. Отваря вратите на гардероба с надеждата, че е оставил бележка, която да изпадне. Издърпва малкото чекмедже под масичката до леглото и го затръшва ядосано. После влиза в банята и пуска крановете за чешмата и ваната. Накрая дърпа връвчицата на старомодната тоалетна чиния. Чува се щракване. Но вода не потича.

Развалена е.

Той спуска капака на тоалетната, качва се отгоре и отваря казанчето. На земята пада сгънат лист хартия.

— Намерих нещо — казва той на Айралийн и го взима. Най-отгоре зърва думите: За: Партридж. От: Партридж — изписани със собствения му почерк. После разгъва бележката и открива списък.

Избяга от Купола. Срещна Преша, твоята полусестра, и намери майка си. Майката ти и Седж са мъртви. Уби ги баща ти.

Влюбен си в Лайда Мерц. Тя е извън Купола. Един ден трябва да я спасиш.

Обещал си на Айралийн да се преструвате на сгодени. Грижи се за нея.

В тази сграда има живи хора в състояние на хибернация, затворени в замръзнали капсули. Спаси ги. Джарв може също да е сред тях.

Вярвай на Гласингс. Недей да вярваш на Форстийд.

Не помниш тези неща, защото баща ти нареди да изтрият спомена за бягството от паметта ти. Той причини Детонациите. Хората в Купола знаят това. Властта му трябва да бъде отнета.

Поеми управлението. Поведи хората отвътре. Започни отначало.

Излиза от банята. Вдига бележката нагоре. Ръката му трепери. Поглежда Айралийн. Но тя не обелва и дума. Тогава сваля плексигласовата отливка и се взира в чуканчето.

— Случило се е извън Купола — казва Айралийн. — Но Уийд се е погрижил и пръстът ти ще порасне отново.

Гласингс. Може да има доверие на Гласингс. За какво обаче? За историята на света?

Трудно му е да осмисли всичко наведнъж.

Айралийн става и отива до него.

Партридж се сеща, че има полусестра. Замисля се за майка си и за Седж, които са ту живи, ту мъртви.

— Лайда — прошепва той, спомняйки си, че тя пееше в хора. Лицето, изникнало в съзнанието му, бе на момичето, което го гледаше от поляната. Отново усеща странна болка. Оказва се прав — не е от любов, а от носталгия по любим човек. — Лайда Мерц — казва той и вдига очи към Айралийн.

Тя кимва.

Има чувството, че гърдите му ще се пръснат от болката. Дали баща му наистина е убил майка му и брат му? Дали той е унищожил целия свят?

— Баща ми не е идеален, но не може да е причинил Детонациите. Сигурен съм. Това е почти толкова налудничаво, колкото и бягството ми от Купола.

— Няма нищо налудничаво — отвръща Айралийн. — И ти го знаеш много добре.

Изведнъж го обзема гняв.

— Нали не очакваш да повярвам, че…

— Можеш да го спреш. Гласингс ти обясни как.

— Гласингс. Може би трябва да му вярвам.

— А не трябва да му вярваш.

— Какво имаш предвид?

— Играех двойна игра — прошепва тя.

— Какво? Но защо?

— Просто нямах избор. Нали не смяташ, че само нещастниците трябва да мислят за оцеляването си? Не бъди толкова наивен.

— Какво? Айралийн, аз…

— Партридж, аз съм такава, каквато съм във всеки момент. Това е единственият начин да ме опознаеш.

— Но, Айралийн, аз ти вярвам. Наистина ти вярвам. Ти си добър човек. Сигурен съм в това. Усещам го.

Тя затваря очи, сякаш е много изморена. Накрая се усмихва и казва:

— Може да се окаже, че си единственият човек, когото съм познавала истински. Разбираш ли какво имам предвид?

— Разбирам. — Да познаваш някого и да бъдеш опознат. Това се оказва много по-важно, отколкото е предполагал. — Слушай, Айралийн. Кажи ми откъде познаваш Гласингс?

— Водеха ме на уроци. Ако исках да бъда достойна за теб, трябваше да съм образована, въпреки че не учех в академията. Всъщност ме водеха на уроци при хора, на които не вярваха. Трябваше да изпитам лоялността им, да слушам внимателно. И аз го правех.

— Докладваше ли за тях?

— Докладвах, че съм отегчена. Че обучението ми е безсмислено — казва тя, след което добавя: — Гласингс ми даде нещо за теб. — Подава му малък бял плик. Той го отваря. Вътре има само една таблетка.

— Какво е това?

— Отрова, смъртоносна. Трябва да я дадеш на баща си. Таблетката ще се разтвори за четирийсет секунди и отровата бързо ще проникне в кръвта му. Ще е мъртъв след три минути.

— Не мога да убия баща си. Дори да ликвидираш убиец, не си по-добър от него.

— Казал си същото и предишния път.

— Е, поне съм последователен.

— Но би могъл да промениш решението си. Мога да ти покажа тъмните тайни на баща ти — казва тя, — ако това ще ти помогне да решиш. Те са тук. В тази сграда.

Хибернираните тела.

— Джарв — изрича той.

— Точно така — отвръща тя. — Джарв.

Айралийн бързо го повежда по едно стълбище. Минават през една голяма и празна стая с напукани стени, с минаващи през нея тръби и, колкото и да е странно, с най-обикновено пиано. Това му се струва познато. Бил е тук и преди. Ако не умът, то тялото му помни. Ледени тръпки полазват по гърба му.

Не иска да вижда мрачните тайни на баща си, но няма избор. Не може да повярва на списъка, докато не се увери със собствените си очи.

Тя го хваща за ръка и го повежда по дълъг коридор с врати. На всяка има табелка с име.

Напредват по коридора врата след врата и с всяка следваща го обзема безпокойство.

— Какво е това място?

— Голяма част от живота си съм прекарала тук в състояние на хибернация. За да се запазя свежа и да остарявам почти незабележимо през годините.

— Прекарала си голяма част от живота си тук? На колко си години?

— Няма да ти кажа.

— От Детонациите са изминали само девет години. Не може да си на много.

— Партридж, тази технология е създадена още преди Детонациите. Двете с майка ми не сме подвластни на времето като останалите. С нея започнахме отрано.

— Колко рано?

— За първи път ме подложиха на хибернация, когато бях на четири.

Лицето й е гладко. Без бръчки. Очите й са ясни и искрящи.

— Божичко, Айралийн. Тогава на колко години си? Просто ми кажи.

— Партридж, аз съм на твоята възраст. Въпросът е, че съм на тази възраст доста по-дълго от теб. И ще е така, докато мога.

— Айралийн — прошепва той. — Какво са сторили с теб?

Тя поклаща глава. Не й се говори за това.

Партридж минава бавно край табелите: „ПЕТРИН СЪР“, „ЕТЪРИДЖ ХЕС“, „МОРГ УИЛСЪН“.

— Но някои хора не са тук, за да останат млади — казва той. — Джарв не е тук за това. Познавам родителите му. Те са добри хора. Не би им хрумнало да го консервират.

— Какво не беше наред с него? — пита Айралийн сухо.

— Нищо — отвръща той отбранително, но после я поглежда изпитателно, защото нещо с Джарв наистина не беше наред. — Какво имаш предвид?

— Понякога най-малките идват тук, защото нещо с тях не е както трябва. Защо да се изразходват излишни ресурси? От друга страна обаче, ще имаме нужда от повече хора, когато преминем в новия рай. Тогава ще има достатъчно за всички. Отидем ли там, той ще може да порасне. Важното е, че не е евтаназиран. Това са добри новини.

— Добри новини ли? Това, че не са го убили, защото се развива малко по-бавно от другите?

— Бил е със забавено развитие.

— Да. Родителите му бяха много разтревожени. Помня, че имаше някакъв проблем. Не знам какъв точно. Беше миналата зима.

„ХИКБИ НЮСЪМ“, „ВИРА ТРЕНТ“, „ВРЕНА СИМС“.

— Неговата скромна колекция от реликви — изрича Айралийн. — Някои трябваше да бъдат екзекутирани заради простъпките си, за предателство. Но той реши да ги запази от сантименталност.

Коридорът завива и двамата се озовават пред редица прозорци. Това, което вижда, е извратена представа за детски ясли в родилното отделение. Леглата са с яйцевидна форма и са затворени в стъклени рамки. В тях има деца. От устата на всяко излиза кислородна тръба. Партридж долавя съскането на електричеството.

Той хуква надолу, оглеждайки се за Джарв, и накрая го открива — четвърти от края. Името му е ясно изписано на креватчето. В съседното креватче има пеленаче, но последните две са празни. Лицето на Джарв е бледо, а устните, свити около тръбичката, имат синкав оттенък, както и клепачите му. Ръцете и краката му обаче изглеждат все така розови и пълнички — но по всяка вероятност са подпухнали. По коленете му се виждат кристалчета, а единият му крак е покрит със сребриста ледена коричка, сякаш е обул дантелен чорап.

— Как да го изключим? — Преминава отново край стъклените витрини. — Божичко! Как да ги изкараме оттук? — Открива метална врата. Оказва се заключена. Напъва бравата с все сила. — Трябва да го извадим оттук.

— Дори да успееш да влезеш, ще бъде прекалено опасно да го изкараш от състоянието на хибернация. Това може да направи само лекар.

— Къде има лекар? Мога да го убедя да ми помогне. Да го извади от това състояние!

— Тук няма лекари през цялото денонощие. Идват само при необходимост. Жизнените функциите на хибернираните се следят от компютри. А ако някой от тях не издържи, не е кой знае каква трагедия, нали? Истинската трагедия вече се е случила.

Партридж притиска чело към стъклото.

— Значи родителите му не знаят?

— Не знаят точно къде се намира, но вероятно имат някакви подозрения.

— Не мисля, че знаят.

— Понякога размразяват най-малките и ги отвеждат в медицинския център. А родителите идват да ги видят. Но това се случва рядко. Трябва да имаш специални връзки, за да получиш разрешение.

— Трябва да сложим край на това. — Той се дръпва от стъклото. — Не може да продължава така.

— Той има планове за теб, Партридж. Нещо много по-страшно от това.

Партридж я поглежда замислено.

— Нещо не разбирам. Нали каза, че иска да ме убие — защо тогава ще ме подготвя за свой наследник, щом смята да ме премахне?

— Не знам. — Тя извръща лице от него.

— Лъжеш. Има нещо, което не ми казваш, прав ли съм?

— Можеш да сложиш край на това. Знаеш как.

— Той е убиецът. Или искаш и аз да стана престъпник?

— Искам само да останеш жив — отвръща тя. — Дръж таблетката в себе си. За четирийсет секунди ще се разтвори, а след още три минути всичко ще свърши. Само ти можеш да се добереш до него.

Таблетката е в плика, сгънат и прибран в джоба му.

— Ще я запазя, но няма да я използвам.

— Искам да видиш един човек. — Тя стига до края на коридора и се обръща. — Обикалям наоколо винаги, когато мога. Не искам хората тук да се чувстват напълно изоставени. Не е каквото си представяш. Изследователите, които следят жизнените ни функции, не вярват, че в това състояние сме способни на каквито и да е възприятия. Но аз мисля, че разбираме, когато ни посещават.

Свиват по друг коридор — отново табелки с имена. „ФЕНЪРИ УИЛЪКС“, „БАРЕТ ФЛИН“, „ХЕЛИНГА ПЕТРИ“.

— Лично аз разбирам, когато идват непознати хора, долавям разликата.

— Кой е този човек? — пита Партридж. Той знае, че майка му и брат му са мъртви — факт, в който няма никакво съмнение.

— Случи се, докато ти беше навън. Докараха го от медицинския център. Помня го, защото е различен от другите. Първо, той е по-възрастен от всички в Купола. Знаеш, че разходът на ресурси не си струва за възрастните, да не говорим, че е малко вероятно да доживеят до създаването на новия рай. Но другото — тя забавя стъпки, вглеждайки се внимателно в имената — което ми направи впечатление, е, че не поставиха кислородна тръба в устата му. Вместо това я запечатаха и пъхнаха тръбата в гърлото му. — Тя спира пред една врата и посочва табелката. — Осуалд Белс — казва Айралийн. — Познато ли ти е това име? Белс?

Усеща, че нещо проблясва в съзнанието му. Белс. Белс. Опитва се да си спомни. Докосва табелката с ръка. Отливката на кутрето му потраква. За част от секундата в съзнанието му се мярва око — малко и стъклено. Окото е отворено. Трак. Затворено. Трак. Отново е отворено.

Стъкленото око на кукла.

Айралийн стига до края на коридора. Слага ръка на една огромна метална врата. Тя е заключена, а на стената до нея е инсталирана алармена система.

— А тази тук е здраво залостена и на нея не пише нищо. Кой знае какво се крие отзад?

Преша

Светлина

Финън отброява първо километрите, после метрите. Накрая Преша го вижда в подножието на дълъг, тревист склон. Нюгрейндж. Огромната могила не е била заличена от лицето на земята. Останала е непокътната.

— Още колко остава? — пита тя.

— Четири минути и трийсет и седем секунди — отговаря Финън.

Небето вече е бледорозово. Тя хуква надолу. С всяка крачка усеща пареща болка от драскотините по краката си. Светлината от прожектора на Финън криволичи пред нея, подскачайки сред изровените в земята коловози и бръшляна. Студеният вятър щипе бузите й. Дробовете й тръпнат от мразовития въздух — по-ясен и по-чист, отколкото у дома.

Тя се втурва към могилата. Когато стига, оглежда покритите с мъх едри камъни. Докосва странните спирали, издълбани в скалата, и прокарва ръка по студената кварцова стена. Най-сетне открива входа. Скрит зад плътна завеса от бръшлян, проходът е запречен от големи скални блокове, но не е запечатан. Тя разкъсва бръшляна с ръце, разкривайки не само входа към тунела, но и един прозорец над каменния перваз.

Слънцето започва да се очертава на хоризонта. Тя се втурва по тесния тъмен проход — дълъг шейсет стъпки — и накрая се озовава в малка камера. Помещението е с форма на кръст с две ниши отляво и отдясно. Сякаш се намира в древен храм. Замисля се за статуята на Света Уи в криптата, където Брадуел бе започнал да отправя молитвите си към Бога. Замисля се за момчето от моргата и за дядо си, който бе извършил толкова много погребения, но самият той не бе погребан, за майка си и за Седж, които не бяха положени за вечна почивка. Телата им, или по-скоро онова, което бе останало от тях, се превърнаха в неразделна част от пръстта в гората.

— Таванът — прошепва тя на Финън. Той насочва прожектора нагоре и пред очите им изниква укрепена арка, изградена от плътно прилепващи един към друг камъни — сигурна и здрава опора за цялата конструкция. В този миг съжалява, че е сама. Иска й се Брадуел, Ел Капитан и Хелмут също да видят това. Представя си лицата на призрачните момичета, взиращи се от стените на каменната хижа. Те щяха да се гордеят с нея.

Тук съм — иска й се да им каже.

После подканя Финън да изключи прожектора.

— Не трябва да има светлина.

Настъпва пълен мрак.

Сяда на земята, облегнала гръб на една от стените. В съзнанието й отеква гласът на Брадуел: „Мястото, което отреждахме на Господ… ставаше все по-малко и по-малко, докато остана само частица от него, един атом.“ В този миг я изпълва увереност, че е оцелял поне един атом от божията сила, защото как иначе да си обясни случващото се — щом слънцето се издига над хоризонта, през малкия прозорец над входа нахлува светлина, която преминава по целия проход, очертавайки ярко, искрящо петно на пода. Преша разбира със сигурност, че мястото е свято.

Финън стои до нея.

— Ти не си просто кутия — повтаря тя думите от Посланието на Уолронд. — Ти си ключ. — Всъщност обаче няма никаква представа как кутията ще се превърне в ключ. Обзема я паника. Всичките й надежди са в една кутия — пълна с информация, но все пак кутия.

Но както изглежда, Финън, знае какво се иска от него. Той се придвижва с бръмчене до средата на камерата. От вътрешността му се разгъва дълга, тънка ръчица, на чийто край е закрепена фина стъклена леща почти колкото главата на куклата. Финън я задържа неподвижно. Тогава слънчевата светлина прониква през лещата.

Преша затаява дъх. През палтото си усеща студенината на камъка. Не смее да откъсне очи от Финън.

Отначало не забелязва нищо особено. Само напуканата втвърдена пръст по пода на камерата.

Ала тогава съзира цветовете — появява се сияеща диаграма. Чува глас. Край входа на пещерата отекват стъпки. Светлината примигва за секунда-две — някакво тяло преминава през нея. Преша задържа дъха си. Махай се — мисли си тя. — Върви си.

Светлината отново застива на пода, където се очертават три преплетени спирали с ширина около една стъпка. Преша пропълзява до мястото и докосва спиралите. Натиска твърдата земя и тогава отново долавя гласа, долитащ през дългия проход, но не успява да различи думите. Хрумва й да се скрие в една от нишите на кръста, но точно сега няма време за това.

— Финън, какво да правя? — Сега е единственият й шанс. Започва да копае яростно с нокти мястото, къде се сплитат трите спирали. Светлината потрепва отново от движението навън, ала в този миг Преша напипва остри ръбове. Нови три спирали, преплетени една в друга. Продължава да копае, докато изведнъж съзира формите им, издълбани в камъка.

— Финън, какво е това? Какви са тези форми?

Финън не отговаря. Сякаш е насочил всичките си усилия в поглъщането на светлината.

Щом трите спирали се разкриват напълно, тя спира да копае. В този момент дочува шум от приближаващи стъпки. Тя казва на Финън да се изключи. Той прибира лещата. Камерата потъва в мрак. Преша се скрива в едната ниша, вдигнала Финън високо над главата си.

— Кой е там? — разнася се мъжки глас. — Кой е?

Мъжът, нисък и набит, спира на крачка от нея, дишайки тежко. Носи бяла риза — толкова искрящо бяла, че Преша се замисля дали някога е виждала нещо толкова поразително. За част от секундата я връхлита надеждата, че това може да е баща й — Хидеки Иманака — и тя се вцепенява. Но си дава сметка, че шансовете са невъобразимо малки.

Поема си въздух. Изпъва гръб, вдига нагоре Финън и го стоварва — силно и рязко — върху тила на мъжа. Той полита напред, задържайки се с ръка за каменната стена. После се пресяга и докосва потеклата от раната кръв, която мокри гъстата му сива коса, после втренчва поглед в ръката си. Въпреки че по тялото му няма следи от сраствания, мъжът определено не е Чист. Едната страна на лицето му е осеяна с белези от изгаряния, но иначе кожата му има странен златист оттенък.

— Кой? — успява да продума той. Свлича се по стената — ризата му се надипля по гърба — и рухва точно върху трите спирали.

Преша се ослушва за гласове и стъпки. Не чува нищо обезпокоително. Оставя Финън на земята. Ръката й трепери. Има чувството, че и сърцето й трепери.

Опитва се да избута мъжа настрани от спиралите. Оказва се по-тежък, отколкото е предполагала. Тогава сяда на земята и се опитва да го изтласка с крака, напрягайки всички сили. Мъжът се отмества леко. Тя напъва още веднъж и го избутва още малко. Ръкавът на ризата му е изцапан с пръст. Преша продължава да бута, докато спиралите се показват.

— Финън — казва тя, останала без дъх. — Ти си ключът.

Финън отвръща с кратко пиукане. Приближава се с бръмчене до тройната спирала. Тънка пластина се отделя от гърдите му. Отвътре се появява метална спирала, закрепена на дълга роботизирана ръка. Преша разчиства пръстта от пода. Финън пъхва металната спирала в прореза на централната спирала и тя потъва леко на мястото си с прищракване. С рязко движение Финън я натиска надолу — издълбаните в скалата спирали се завъртат на няколко сантиметра и се сплитат. Преша дръпва крайчеца на едната. Тя се вдига — оказва се прикрепена с панти за заровена под земята кутия. Всъщност трите спирали са капакът на кутията.

Финън осветява с прожектора си вътрешността на кутията; изработена е от метал — студен и влажен. На дъното й Преша зърва белезникав квадратен предмет. Взима го — оказва се хартиен плик. Върху него е написана една-единствена дума: Сигнус.

Преша го притиска към гърдите си, после разкъсва плика. Вътре открива откъснат от тетрадка лист на сини редове. А върху него с разкривен почерк са изписани цифри и букви, разделени от скоби, плюсове и минуси. Формула.

Или по-точно, формулата.

Мъжът простенва. Тя сгъва набързо листа, пъха го обратно в плика и го прибира в джоба си.

Финън се приближава към мъжа.

— Недей! — прошепва хрипливо Преша.

Но Финън не я послушва. Пресяга се и изтръгва няколко окървавени косъма от главата на мъжа, за да изследва ДНК-то му, както бе сторил с Брадуел, Преша и Партридж.

Преша пристъпва към неподвижното тяло на мъжа. Лицето му е червеникаво. Миглите — тъмни. Бялата му риза е шита на ръка. Вместо копчета отпред има връзки, разхлабени на врата от усилията на Преша да го изтласка. Тя вижда, че той диша.

Финън издава остро пиукане. Преша коленичи до мъжа и забелязва шест квадратчета, врязани в гърдите му — две от тях все още пулсират.

— Един от седморката — прошепва тя.

— Бъртранд Кели — обявява Финън.

Преша докосва ризата му. Бъртранд Кели — един от хората, познавали добре родителите й. Член на седморката.

Единият пулс е на Гош. Но къде ли е тя?

А другият е на Хидеки Иманака.

Тя втренчва поглед в пулсиращите квадратчета. Баща й е още жив. А пулсът е единствената й връзка с него.

Бъртранд Келми простенва отново. В този момент в прохода отекват гласове, примесени със звук, напомнящ рев на животно.

Преша грабва бързо Финън и се изправя на крака. В крайна сметка няма никаква представа на чия страна е Кели. Той отваря очи и се втренчва в укрепения таван. Ето че забелязва Преша. Тя отново вдига Финън над главата си, но някак нерешително.

— Почакай. Успокой се — казва мъжът, опира се на един лакът и вдига отбранително ръка.

— Ти ли си Бъртранд Кели? — пита го тя.

— Кой се интересува? — Той примигва и разтрива очи.

— Къде е Хидеки Иманака?

— Иманака ли? — възкликва той, сякаш не е чувал това име от години. — Откъде познаваш Иманака?

Гласовете се приближават. От коридора се разнася тропот на стъпки.

— Къде е той? — кресва Преша.

— Защо питаш? — пита той.

— Защото това е баща ми — отвръща тя. Баща ми. Баща ми. Тези думи звучат чуждо, изречени от нея. — Той е мой баща — казва тя и въпреки че гърдите й се свиват, не заплаква.

Бъртранд Кели се взира в лицето й.

— Еми Бриджит Иманака — прошепва той името, дадено й по рождение, но заличено от Детонациите — името, принадлежало на момичето, което никога няма да бъде. — Наистина ли си ти?

Той протяга ръка към нея, но Преша отстъпва назад. Това, че е жив, може да означава, че е сключил специална сделка с Уилъкс. В този момент формулата се намира в джоба й. А мускалите са пристегнати на кръста й. Ако Кели се окаже замесен с Уилъкс и я залови, тогава Уилъкс ще има достъп до всичко, от което се нуждае.

Стиснала Финън, тя поема надолу по коридора, но пътят й е отрязан от мъж и жена — и двамата млади и силни. Мъжът я сграбчва за китката, където е главата на куклата. Ръката му е груба и мазолеста. Той поглежда куклата и ахва от изненада.

Жената също изглежда смаяна.

— Коя си ти? — казва тя, но с такъв тон, сякаш я пита: Какво си ти? Доколкото успява да ги разгледа, никой от двамата няма сраствания по тялото и все пак на сутрешната светлина различава белези от изгаряния по лицата им, които са със същия златист оттенък.

— Пусни ме! — кресва Преша.

— Кели? — обажда се жената. — Добре ли си?

Преша извива китката си, опитвайки се да се отскубне. Кожата й е студена и потна. Мускулите й са напрегнати. Драскотините по тялото й са болезнени.

— Пусни я! — извисява глас Бъртранд Кели. — Пусни я!

Мъжът се взира за миг в лицето на Преша и я пуска. Тя се шмугва между двамата, втурва се към светлината в дъното на тунела, блъскайки се в каменните стени от двете й страни.

Чува отново приглушения тропот и онзи странен рев. Опира се на камъка и излиза навън. Посреща свежия въздух, слънцето и новия ден.

Най-неочаквано пред себе си зърва кон.

Конят е истинско чудо — дори само, че е тук. Широк гръден кош, черна грива, дълги, стройни крака и изящни глезени. Тъмен белег минава по дължина през тялото му, иначе покрито с мека като кадифе козина. Ушите му потрепват и се въртят. От устата му излизат облачета пара.

Конят е оседлан, но не е завързан. Преша отива до него и слага длан на гърдите му, които са топли. Издигат се и спадат.

Долавя гласовете от вътрешността на камерата. Дали не идват?

Никога не бе яздила кон. Дядо й бе й разказал, че на един от рождените й дни е имало пони, но това беше лъжа за един живот, който никога не е бил неин. Спомня си преплетените коне на килнатата въртележка.

Конят е чудо, предназначено за нея.

Със здравата си ръка хваща дръжката на седлото и, стиснала Финън с другата, се изтласква нагоре. Изненадана е от височината на коня, от неговата царственост. После поема юздите и смушква животното с обувки.

— Давай — казва тя.

Конят прави няколко крачки.

Преша го смушква отново, този път по-настоятелно. Навежда се напред и прошепва:

— Тръгвай! Моля те, тръгвай!

Гласовете вече отекват съвсем ясно.

Тя изритва лекичко коня и надава вик:

— Давай!

В мига, в който мъжът и жената, подкрепящи Бъртранд Кели от двете страни, изникват на входа на пещерата, конят се спуска в галоп. Преша притиска колене към тялото му и, опряла Финън до гърдите си, се опитва да запази равновесие. Привежда се почти до гривата на коня. С развети коси и насълзени очи тя подканя животното:

— Давай, давай, не спирай!

Партридж

Лайда Мерц

Камерите се включват отново. Партридж и Айралийн седят един до друг на леглото му. Откакто бе зърнал окото на куклата — стъклената очна ябълка, пластмасовите мигли, наслоените с пепел клепачи — бе видял и други ярки, живи образи.

Една овца с възлести, усукани рога.

Пропукано стъкло и карта зад него.

Мъж, който носи на гърба си друг, слаб като вейка, мъж.

И накрая Лайда Мерц. Сигурен е, че е тя, но с обръсната глава, почерняло от прахоляка лице. Държи дълго копие, превита под напора на мощна пясъчна буря; сякаш двамата наистина са били в Небраска, в опустошена от огъня прерия. Така ли изглежда Лайда сега, когато е навън?

Всеки образ се появява след внезапно припламване, като игра на светлината — ослепителен блясък, а от него изниква детайл. Като че ли е в тъмна стая; навън бушува буря и първата светкавица осветява за миг предмета, върху който е приковал поглед.

— Вземи го — казва Айралийн и пъха в ръката му глобуса — той бръмчи монотонно; червена лампичка примигва като маяк. Преди камерите да се включат, Партридж й разказа как в съзнанието му се мяркат всевъзможни откъслечни образи без определен контекст и връзка помежду си. Но щом камерите заработиха отново, тя го предупреди да не казва нищо повече.

А сега и това. Червената лампичка означава съобщение от баща му. Беше му казал, че скоро ще го приемат отново в медицинския център, за да възстановят синаптичните връзки в мозъка му. Но това е претекст. Всъщност баща му иска да го убие.

— Пусни го — подканя го Айралийн, стараейки се да звучи бодро. — Да чуем съобщението.

Той поглежда камерите. Пита се дали човекът, който ги наблюдава, не си мисли, че Айралийн ги е изключила, за да останат насаме. Всъщност косата й е доста разрошена.

Птица с метален клюн, задвижван от панта.

Черен автомобил, обвит в облак от прах.

Лицето на баща му, което изглежда бледо и лъскаво, сякаш е покрито с изкуствена кожа.

Спомените нахлуват вкупом, внезапно, в ярка светлина. После светкавично изчезват. Спомня си кодиращите сеанси и странните образи, които го връхлитаха, но сега те са като мигновени атаки. Всичко му се струва някак чуждо — освен Лайда Мерц, но нея помни каквато е била в девическата академия, а не въоръжена и потънала в прахоляк. При все това Партридж иска да възроди тъкмо този образ. Лайда с обръсната глава и с копие в ръка. Мисълта за нея не му дава мира. Дали я обича? За нея ли копнее? Лайда Мерц? Може би трябва да се върне и да я спаси. Ала това не е образът на човек, който се нуждае от спасяване.

— Пусни го — повтаря Айралийн и му дава прости инструкции как да го направи.

Той натиска червения бутон. Гласът на баща му изпълва стаята: „Трябва да дойдеш в медицинския център точно в седем сутринта. Има добри новини за теб, Партридж. Лекарите са сигурни, че ще могат бързо да поправят щетите. Процедурата е елементарна. Ще бъдеш упоен и всичко ще мине леко и безболезнено. Ще бъда до теб, когато се събудиш. Сине, очаквам с нетърпение тази среща.“

— Ето, видя ли? — казва Айралийн. — Това е чудесна новина, нали?

Партридж кимва. Насилва се да покаже поне малко ентусиазъм. Дори усмивка би свършила работа. Но и това му се струва пряко сили.

— Изморен съм — отвръща той. Ще му се таблетката да не е у него и изобщо да не знае за нея.

— Стана късно. Ще те оставя да си починеш — казва Айралийн.

— Не искам да спя. — Бои се от спомените, които ще изплуват в съня му. Ако имаше власт на сънищата си, би пожелал само образа на Лайда Мерц. Ала той знае, че не може да си играе толкова лесно с подсъзнанието.

— Опитай се да поспиш. Утре ще е голям ден. Трябва да си отпочинал. — Айралийн става. Пъха ръка във въображаем джоб и казва: — Изпращам ти куп сладки сънища!

Той протяга ръка и тя сякаш напълва шепата му със сладки сънища, но жестът означава само едно: „Хапчето е в джоба ти. Убий баща си и сложи край на всичко това. Използвай го.“

Ел Капитан

Увивни растения

Ел Капитан се лута в мрака около летателния апарат. Препъва се, пада и крещи името на Брадуел сякаш от часове. Ала отговор няма. Брадуел като че е потънал вдън земя и единственият звук, който долавя, е шумоленето на листата, а след изгрев-слънце — чуруликането на птиците.

Главата му пулсира. Два пъти дори повръща. На бледата утринна светлина най-сетне може да огледа земята за следи. Застанал на ръце и колене, се взира с надеждата да зърне отпечатък от ботуш. Хелмут му тежи повече от всякога — дори когато бе момче, покрито с белези от Детонациите, само за минути изнемогваше с него на гърба си. Образите пред очите му се размазват, стават двойни.

Той примигва и присвива очи. Дава си сметка защо е още навън и продължава да търси Брадуел. Защо не се е отказал. Не иска да посрещне Преша с новината, че е мъртъв. Знае, че това ще разбие сърцето й. Беше ги мернал в подлеза, бе видял начина, по който тя го гледаше. Дори тя да не се влюби в него, той я обича прекалено много, за да не й спести още една загуба. Представя си лицето й, когато й съобщава новината. Сърцето му се къса само при мисълта за това. Трябва да продължи да търси.

— Хелмут — казва той. — Кажи ми какво виждаш.

— Какво виждаш — повтаря Хелмут.

— Нямаме време за глупости, Хелмут! — сопва се Ел Капитан. — Имам нужда от теб.

— Имам нужда от теб — казва и Хелмут.

И двамата се нуждаят един от друг. Винаги е било така и така ще бъде. Може би трябва да е благодарен. Не всеки се чувства необходим и в същото време има потребност от някого — сега и завинаги. Най-добре да забрави за Преша. Не биваше да храни надежди, че между тях двамата може да има нещо.

Пълзи към дърветата. По земята пробягват неуловимите сенки на птици. Накъде отгоре се разнася дрезгав грак. „Ами ако Брадуел е мъртъв?“ — помисля си той. Тогава ще трябва да каже на Преша, ще трябва да я утеши. Не бива да мисли за това, но образът сам изплува в съзнанието му — Преша, положила глава на рамото му. А той гали косите й.

— Не — прошепва той на глас. — Спри.

— Спри — казва Хелмут, сякаш прочел мислите му.

— Прав си, Хелмут — отвръща Ел Капитан, но адреналинът му се качва. Сякаш тялото копнее за смъртта на Брадуел, а съвестта му е безсилна да се намеси. Продължава да пълзи. Единият му лакът поддава и той пада. — Отваряй си очите на четири — нарежда Ел Капитан. — Не спирай да се оглеждаш.

Хелмут обгръща шията на брат си.

— Спирай да се оглеждаш.

Ел Капитан замръзва на място. Впива поглед в обраслата с бръшлян кална земя и вижда изцапано с кръв восъчно листенце. Откъсва го и разглежда почти засъхналата кръв.

— Къде е той, по дяволите?

— Къде е той по дяволите? — Хелмут сочи дърветата отвъд полето.

В този миг Ел Капитан забелязва следите от обувки по пръстта и стъпкания бръшлян. Ето и тялото на Брадуел, цялото в бръшлян. Лицето му е безизразно — дали не е заспал? Или е мъртъв?

Ел Капитан едва става и понечва да се затича, ала гората изведнъж се килва настрана. Той поглежда към небето, за да се ориентира. Птиците литват от дърветата и се пръсват из въздуха. Разперила криле, една от тях се стрелва надолу като фойерверк. Май зрението му играе номера? Ел Капитан се стоварва тежко на рамото си.

— Брадуел! — надава той вик. — Брадуел!

Дишайки тежко, застава на колене. Изправя се и, олюлявайки се, поема напред. Вижда отново Брадуел. Зрението му все така прескача.

Докато се приближава към него, забелязва, че ръцете и краката му са омотани с бръшлян. Клонки пристягат гърдите и гърлото му. Господи, кой ли е направил това? И как? Бодилите на бръшляна са се впили в плътта му. Кръвта му е изтичала бавно, но сигурно. Лицето му е бледо, а очите — затворени. Пушката му, също увита с бръшлян, е на няколко стъпки от него. Може би не е имал нож.

Ел Капитан коленичи. Докосва лицето на Брадуел. Челото му е студено. Светкавична мисъл пронизва съзнанието му: той го уби. Представи си, че е издъхнал, и ето — сега наистина е мъртъв. Вината е негова.

— Не исках това — казва на Хелмут.

— Исках това! — отвръща Хелмут.

Гласът на Хелмут е толкова гневен и силен, че Ел Капитан се сепва.

— Добре, де, добре — отговаря той, възвърнал самообладанието си. Провира ръка под бръшляна, опитвайки да напипа пулса на Брадуел.

Отначало не го усеща. После притиска по-силно пръсти на шията му и долавя бавно и слабо туптене. Жив е!

— Хайде, Брадуел! — Той повдига скованото, отпуснато тяло на Брадуел, цялото увито в бръшлян. Тогава Брадуел се закашля и отваря очи.

— Кап, Хелмут — прошепва той. — Братлета.

— Точно така — отвръща Ел Капитан. — Ние сме тук. — Понечва да откачи ножа от колана си, но го няма. Къде е? Дали не е останал на летателния апарат? Или се е откачил, когато падна? Дали Хелмут го е взел, докато е бил в безсъзнание? — Хелмут, трябва ми нож. Трябва ми проклетия нож.

— Моят нож — отвръща Хелмут. — Моят проклет нож. — Той изважда джобното си ножче и го подава на Ел Капитан.

— Точно така. — Радва се, че е дал нож на Хелмут, че му се е доверил. Иска му се да погледне брат си в очите. Но това не е лесна работа. — Благодаря ти, Хелмут — казва той. Има предвид: „Благодаря ти за всичко“ — не само за ножа, но и че извади паяка от крака му, че се грижи за него на кораба и че е негов брат — винаги на разположение.

— Благодаря ти — отвръща Хелмут, а Ел Капитан е сигурен, че тази благодарност, както и неговата, означава много.

Взима ножа и започва да реже бръшляновите клонки — най-напред тези около шията на Брадуел. Ала в мига, в който ги отрязва, те бързо порастват отново. Впиват бодлите си в тялото на Брадуел и мигновено се увиват на същото място. Брадуел е толкова отмалял, че едва примигва. Погледът му изглежда далечен. Дъхът му е накъсан.

Замаян и изтощен, Ел Капитан продължава да реже, но, изглежда, причинява повече вреда, отколкото полза — всеки нов бодил се забива в плътта му и потича кръв. Накрая пуска безпомощен ножа на земята. Вдига Брадуел и обгръща с ръка гърдите му, обвити в броня от бръшлян. Вижда птиците на гърба му, които се борят с яката хватка на жилавите клонки.

— Няма да те оставим сам — казва на Брадуел. — Дошли сме тук заедно.

В този миг зърва една клонка, която се увива около китката му и се стяга като белезница, а бодилите се забиват в кожата му. Ел Капитан не реагира — и без друго няма сили да се съпротивлява.

— Оставаме с теб — казва той.

Брадуел примигва. После затваря очи и отпуска брадичка на гърдите си.

Докато бръшлянът обвива ръката му и започва да се оплита около краката, Ел Капитан осъзнава, че двамата с Брадуел ще бъдат вовеки свързани с бодли, бръшлян и кръв. С преплетени тела. Като истински братя. Поглежда към дърветата отвъд полето, зад които се вижда летателният апарат, обърнат на една страна. Усеща главата си натежала. Отпуска се на рамото на Брадуел, Хелмут се обляга на него, а бръшлянът се вие все по-бързо и по-бързо, сякаш плетат мрежа от бодлива тел. Представя си как Преша ще ги забележи отдалече. Ще помисли, че са живи, седнали един до друг като трима братя, които си говорят — може би за нея. Защото тя ги свързва.

Бодлите се забиват в плътта му като зъби, причиняват му остра, мъчителна болка. Бръшлянът е жив и е месояден. Тримата ще бъдат изядени.

Ако умрат, преди Преша да се е върнала, тя поне ще знае, че са издъхнали заедно.

Хелмут се съпротивлява, като че ли чак сега разбира, че това е краят.

— Ще останем тук — казва той. — Ще останем.

— Не можем да си тръгнем — отвръща Ел Капитан.

— Да си тръгнем! — кресва Хелмут.

— Не, Хелмут — Ел Капитан е сигурен, че няма да успеят, и добавя: — Ще умрем тук.

— Не — отвръща Хелмут.

— Това е краят — казва Ел Капитан.

— Не! — вика Хелмут с пресекнал дъх.

В този миг Ел Капитан зърва петънце на хоризонта. Към тях препуска някой. За миг му хрумва, че това е Смъртта. Не препускаше ли тя с все сили към умиращите, за да изтръгне душите им? Баба му все му разказваше приказки за Смъртта. Баба му, която оставяше цветя между страниците на книгите.

— Смъртта идва — казва Ел Капитан — да изтръгне душите ни.

— Душите ни? — Хелмут трепери.

Ел Капитан затваря очи.

— Да изтръгне душите ни — прошепва той, сякаш това е последната му заповед. — Да изтръгне душите ни!

Пред очите му се спуска мрак. Но се чува глас — ясен и мелодичен, сякаш е ангелски. Това е брат му. Запява, както някога пееше за майка им, с онзи прекрасен глас, който я караше да заплаче. Може би Хелмут наистина е ангел. Може би винаги е бил такъв.

Лайда

Гащеризон

Водата я облива и тя идва на себе си. Отначало е студена, може би за да я събуди. Лайда е в бяла тясна душ-кабина с множество дюзи, насочени към нея. Вижда сребриста брава. Пресяга се да я хване, но се подхлъзва. Гола е. Има издутина на стомаха. Не е очебийна, но докато е била в безсъзнание, сигурно са й правили изследвания. Усеща, че ръката й е натъртена. Дали знаят, че е бременна?

От дюзите впръскват пяна с острата миризма на академичния плувен басейн — на спирт и парливи химикали. Започва да кашля, да се дави. Очите й пламват.

Водата става гореща. Кабината се изпълва с пара.

Щом дюзите пресъхват, тя отново се пресяга към дръжката на вратата. Заключена е, както предполага. На една от стените се отваря чекмедже. Вътре има бял гащеризон и шал от рехабилитационния център. Отново е там, откъдето бе тръгнала.

Тя взима дрехите и се облича. Когато закопчава гащеризона, си представя как коремът й постепенно се издува, става твърд и закръглен. Как ли ще изглежда дете, заченато навън, сред нещастниците? Може би вече е една от тях. Служителите в Купола няма да позволят да роди детето си тук.

Дръжката се завърта. Вратата се отваря.

Излез навън — чува се глас.

Ала няма „навън“. Щом напуска малкото затворено пространство, Лайда се озовава в друго затворено пространство. Не се долавя полъх. Въздухът е стерилен и статичен. Куполът е истинската пустош. Спомня си, че бе разказала на Партридж за снежните сфери — отново е затворена, но този път я няма дори вихрушката от мокър изкуствен сняг.

Преша

Обещай ми

Преша свиква бързо с ездата — с препускащия кон, с тропота на копитата му, с пръхтенето. Когато Финън й казва накъде трябва да поеме, тя дръпва юздите, за да промени посоката и конят откликва незабавно. Сякаш е била родена да го язди. С формулата в джоба и двата оцелели мускала, пристегнати на кръста й, Преша се чувства силна и неуязвима.

Първо зърва летателния апарат. На ярката дневна светлина изглежда ужасно — преобърнат на една страна, сякаш резервоарите му всеки миг ще се разпаднат. Изведнъж осъзнава, че няма значение дали формулата и мускалите са у нея, ако не успеят да вдигнат машината във въздуха. А в такъв случай ще останат тук завинаги.

Уплашена, оглежда полето, възвишението от едната му страна и отвъдния му край, опасан с дървета.

След миг зърва нещо, което й прилича на триглаво групи, обрасло в зеленина. Дръпва юздите и конят забавя крачка. Не е никакво групи. Преша различава ясно бледите лица — Брадуел, Ел Капитан и Хелмут. Смушва коня и се понася в галоп към тях.

Щом приближава, забелязва, че само Брадуел е пребледнял и безжизнен. Ел Капитан и Хелмут я гледат, но някак отнесено, сякаш изобщо не я виждат. Кръвта по марлята около главата на Ел Капитан е засъхнала и почерняла. Преша дръпва рязко юздите. Конят спира; тя скача от седлото. Оставя Финън на земята и се спуска към тях.

— Какво се е случило? Какво е това?

— Души — прошепва Ел Капитан.

— Души — повтаря Хелмут.

Тя съзира ножа на земята и го взима. Понечва да среже клонките, но Ел Капитан извиква:

— Недей. Става по-зле. Веднага израстват отново.

— Какво искаш да кажеш?

Но той само поклаща глава.

— Недей.

Тя коленичи и поема главата на Брадуел.

— Брадуел! — вика го тя и усеща на ръката си едва доловимия топъл дъх. — Той е жив.

— Сега сме едно цяло — казва Ел Капитан. — Ще умрем заедно.

— Няма — отвръща тя и поглежда бръшляна, усукан на безкрайни спирали около телата им. — Растението има корен. Ако успея да стигна до него…

— Изтръгва душите ни — изрича Ел Капитан.

— Душите ни — повтаря Хелмут.

Тя оглежда бръшляна, търсейки мястото, където клонките се събират. Опипва една филиза с надеждата да усети пулс, някаква енергия, която да проследи. Хваща друга и най-сетне долавя по-силно пулсиране. Проследява го по бръшляна, който опасва гърдите на Брадуел и се спуска по хълбока и крака му. Преша следва извивките на клонката, усещайки постоянна вибрация, като че ли тя е жива и някъде — може би дълбоко в земята — има истинско туптящо сърце. Стига до края й, който се впива в глезена на Брадуел и се вие по тока на обувката му. Грабва отново ножа. С главата на куклата приклещва клонката към земята и я срязва. Тя се отдръпва в земята, съскайки като змия.

Бодлите се отскубват, станали изведнъж крехки и сухи. Преша изтръгва сноп филизи от гърдите на Брадуел, а после и още един, който се спуска от рамото на Ел Капитан и опасва ръката му.

Щом усеща ръката си свободна, той започва да къса филизите от себе си и от Хелмут, но тогава Брадуел се свлича на земята. В този миг Преша вижда кръвта. Цялото му тяло е с хиляди малки прорези. Коленичи до него и го обръща на една страна. Птиците на гърба му са безжизнени. Ако те умрат, дали и той ще умре?

Тя обгръща лицето му с длани.

— Брадуел! — вика го тя. — Брадуел!

Ала той дори не помръдва.

— Кап — казва тя.

Ел Капитан поклаща глава.

— Не ме карай да изричам онези думи.

— Онези думи — повтаря Хелмут.

— Не, той няма да умре! — възкликва Преша. — Няма да му позволя. — Тя го сграбчва за ризата, цялата на дупчици и прогизнала от кръвта. — Брадуел! Тук съм! Това съм аз, Преша! — Гласът й пресеква. — Коляното сърби! — Започва да крещи думите, които мълвеше като дете, докато прекосяваше реката от трупове, думите, които двамата с него си шептяха, убедени, че ще премръзнат до смърт в прегръдките си. — Слънцето го няма!

Отваря очи едва-едва. Свива устни и прошепва:

— Взе ли я?

— Да, взех я. — Ръцете й треперят. Има твърде много кръв. Ризата отпред е прогизнала. Тя открива дупчица и разкъсва ризата. В средата на гърдите му бодлите, сякаш наръбени като зъби, са издълбали рана като от нож.

— Ще се оправиш — изрича тя през сълзи. — Ще видиш, че ще се оправиш.

— Преша — отвръща Брадуел. — Няма да успея. Но ти ще се справиш. Ти можеш да ги спасиш.

— Не! — възразява тя. — Ел Капитан, кажи му, че всичко ще е наред!

Ел Капитан поклаща глава. Изправя се едва и се хваща за едно дръвче, за да се задържи на крака.

— Не мога. — Пресяга се към друго дърво. А после поема с несигурни крачки към коня, застанал в изящна стойка насред полето. Иска да ги остави насаме, дава си сметка Преша. И също да й напомни, че сега е моментът да си кажат всичко, дори сбогом.

Обзема я гняв. Няма да се сбогува с него, защото това не е краят. Докосва лицето на Брадуел и заплаква с горещи сълзи. Разтърсват я толкова силни ридания, че едва успява да проговори.

— Ще се оправиш. Не може да умреш.

— Това не зависи от теб — отвръща той.

Тя се превива, усещайки как мускалите се впиват в стомаха й, и изведнъж се сеща за увеселителния парк и за звяра, чиято ръка бе излекувана, бе станала силна и мускулеста. Все още има две спринцовки. Веществото в тях стимулира клетките да се самовъзпроизвеждат. Защо да не излекуват и раните на Брадуел?

— Мога да те спася! — Тя вдига пуловера си и развива ивицата плат, с която са пристегнати мускалите. Взима ги и казва: — Ето, виж.

Той поклаща глава.

— Преша, искам да умра какъвто съм.

Тя също поклаща глава.

— Лекарството може да е опасно, но сега е моментът да поемем риска.

— Вече съм Чист. Ти също. Остави ме да умра така. — Той вдига ръка и докосва лицето й. — Обещай ми.

Тя кимва. Готова е да се съгласи с всичко, което Брадуел поиска. Само да остане с нея.

— Добре — отвръща тя, сякаш се кани да води преговори. — Просто ми обещай да стоиш буден. Не заспивай.

Той поклаща глава.

— Ще ти липсвам — казва той.

— Чуй ме, Брадуел. Не можеш да си отидеш.

Но той затваря очи. Лицето му изглежда спокойно, умиротворено.

— Не, не, не — шепне тя. Преди време не успя да спаси майка си и Седж. Тогава просто не можеше да стори нищо. Сега може. Вглежда се в лицето на Брадуел, плъзва поглед по прекрасния двоен белег през едната му буза. Току-що му обеща да го остави да умре Чист. Наистина му обеща.

Обзема я отчаяние. Никога няма да върне момента, в който Брадуел все още може да бъде спасен. Оставя спринцовките на земята, след което сваля якето му и разкъсва ризата отзад, откривайки окървавения му гръб и безжизнените птици, които завинаги ще останат приковани към него. Телата на две от тях са вкочанени, а очите им са като стъклени. Третата обаче потрепва с крила, примигвайки насреща й.

Преша взима едната спринцовка. Ръцете й треперят и едва успява да отстрани капачката на иглата. Натиска лекичко буталото, колкото от върха на иглата да се отрони капчица от гъстата златиста течност.

Обеща му да го остави да умре Чист, но не и птиците. А те са едно цяло — Брадуел и птиците са свързани завинаги. Ще инжектира птиците. Това е последната й, почти обречена възможност.

Мушва иглата под перушината на гърба на птицата и бавно вкарва около една трета от серума. Птицата разтваря крила, за миг разтърсвана от конвулсии. После се успокоява. Преша инжектира втората, а след това и третата птица. Спринцовката е празна.

Сега е лице в лице с Брадуел. Прокарва ръка през косата му.

— Брадуел — прошепва тя.

Той не помръдва. Дори не премигва. Устните му са разтворени, но не защото понечва да проговори.

Тя проплаква и усеща спазъм в гърдите си. Сърцето й бие учестено. Закрива с ръка устата си, но не спира да си повтаря, че той ще оживее. Не може да изгуби надежда, не и сега. Стигнаха толкова далече.

Той ще оживее.

Ще оживее.

Тя ляга на пропитата с кръв земя, сгушила гръб до него.

Той ще оживее.

Взима ръката му, тежка и мускулеста, и я слага около кръста си. После се взира през мъглата. Ел Капитан и Хелмут стоят до коня, втренчени в тревата.

Тогава чува дихание. Брадуел притиска тялото й и свива длан в юмрук.

Тя поглежда назад.

Очите му са широко отворени.

От гърлото му се изтръгва стон и той надава вик от болка. Въпреки засъхналата кръв Преша вижда как раната на гърдите му — разкъсаната кожа и откритите мускули — малко по малко започва да се затваря. Всеки прорез по тялото му се свива и се покрива с твърда кожа.

Брадуел изрича името й само веднъж:

— Преша.

В същия миг тя чува името си, долетяло като далечен вик. Това е Ел Капитан. До слуха й достига приятен глас, който звънти сред дърветата и повтаря напевно името й. Възможно ли е това да е Хелмут?

Тя става и вижда Ел Капитан, който тича към нея.

— Той е жив! — провиква се тя. — Успях да го съживя!

Лицето на Ел Капитан е призрачно бяло, изопнато в маска на истински потрес. На ужас.

— Какво направи? — възкликва той.

Долавя шумолене на пера зад гърба си — подобно на монотонното жужене на вентилатор. Преша се опира на близкото дърво, страхувайки се да погледне. Усеща грубата кора под пръстите си. Накрая вдига поглед към Ел Капитан. Устата му е отворена, сякаш иска да каже нещо, само че не може.

Трябва да се обърне и да види онова, което вижда той. Прилошава й, но се озърта през рамо.

Брадуел — жив е, ала се гърчи в агония. Превива се, отмята глава от болка. Едва се изправя. Зеещата рана на гърдите му, по която е засъхнала кръв, постепенно се затваря и образува дълъг и тъмен белег. Ръцете му изглеждат по-силни и за миг й се струва, че е загърнат с плътно и тъмно наметало… от пера.

Ала Преша знае, че това не е наметало. А птиците, които са станали огромни. Какво друго бе очаквала? Всичко, но не и това…

От двете страни на гърба му се извиват крила — необятни и лъскави, но не един чифт. Не. На гърба на Брадуел пляскат шест крила. Докато тялото му се тресе неудържимо, той поглежда Преша:

— Какво направи с мен?

За миг мига тя сякаш онемява. После успява да промълви:

— Съживих те.

Партридж

Целувка

На сутринта Бекли се връща и, съдейки по звука, чука по вратата с дръжката на пистолета си. Партридж е облечен. Пликът с хапчето е в единия джоб на панталоните му, а списъкът — в другия. Най-разумно е да унищожи списъка, но не може да го направи. Нуждае се от късче истина, на която да се опре.

Щом отваря вратата, Партридж изобщо не се учудва, когато вижда Айралийн в коридора — стои със скръстени на гърдите ръце и неспокойно се оглежда.

— Готов ли си? — пита Бекли.

Партридж не се чувства готов, но кимва. Бе прекарал нощта в размишления и накрая бе решил, че баща му няма да го убие. Кутрето му — пораснало почти напълно и дори с оформящ се нокът — и изтритата му памет са безспорно доказателство. Ако наистина смята да го убие, той не би се погрижил за това. Защо да си прави труда? В крайна сметка Партридж реши, че Айралийн е изтълкувала погрешно намеренията му. Ала все пак предпочита таблетката да е у него. Но дали не го измъчват съмнения? Може би.

Тъй като поемат по тайния за широката общественост път, пристигат в медицинския център малко по-рано. Една санитарка ги отвежда в уединено помещение.

— Изчакай отвън — казва тя на Бекли. — Пази на вратата.

Стаята е малка, кремава на цвят. Има легло, покрито с чаршаф от бял креп, няколко стола и вграден в стената компютър.

— Първо искам да видя баща си — казва Партридж.

— Това не е предвидено.

— Подранихме, а той е тук, нали?

Санитарката кимва, но на лицето й е изписано объркване.

— Не мога да позволя такова нещо.

— Тогава искам да видя доктор Уийд — казва Партридж.

— Не мисля, че доктор Уийд е планирал консултация преди самата процедура. Ще говориш с него след това.

Айралийн хваща Партридж под ръка и го ощипва лекичко над лакътя.

— Нали знаеш кой е той? — обръща се тя към санитарката. — Или по-скоро кой ще бъде един ден? При това много скоро.

На лицето на санитарката се появява усмивка, която прилича повече на нервен тик.

— Партридж Уилъкс — отвръща тя. — Разбира се, че знам.

— И знаеш също, че завещанието на баща му е вече факт. То е подписано. Властта ще бъде прехвърлена незабавно в ръцете на сина му. Разбираш ме, нали? Е, Партридж би искал да се види с баща си. Какво ще кажеш? — Тя се навежда към табелката и прочита името на санитарката. — Розалинда Крендъл?

— Ще потърся доктор Уийд. Ще го помоля той да разреши — отвръща тя. — Извинете. — Тя излиза бързо от стаята, в която е монтирана камера.

Партридж придърпва Айралийн към себе си. Докосва леко бузата й и заравя лице в шията й.

— Няма да го направя — прошепва на ухото й. — Защото той няма да ме убие. Просто не се връзва.

Тя се усмихва заради камерата. Целува го и прошепва:

— Май още не си наясно.

Той поклаща глава.

Тя го прегръща силно. После свива ръце до ухото му и казва:

— Той иска да живее вечно. Иска мозъкът му да просъществува. Но тялото му пречи. Твоето обаче…

В гърдите му се надига гореща вълна. Моето тяло — мисли си той. Баща ми има нужда от тялото ми. Изведнъж всичко си идва на място. Ето защо му прехвърля цялата власт. Самият той ще бъде Партридж. Ще направи опит за трансплантация. Божичко, това ли са измислили хората на Арвин Уийд? Затова ли го поздравяваха на празненството? Когато присадят мозъка на Уилъкс в тялото на Партридж, той ще иска кутрето му да е непокътнато.

Партридж се навежда към Айралийн. Усеща, че му призлява.

— Защо не ми каза по-рано?

— Казах ти, че смята да те убие. Не обичам да издавам повече информация, отколкото е необходимо. Понякога тайните са единственото оръжие, с което човек разполага.

Той я поглежда в очите.

— Но това значи… че ти ще бъдеш…

— Това винаги е било част от плана му — отвръща тя, а той усеща топлия й дъх на шията си. — Бях предвидена за теб, но ако трансплантацията е успешна, ще бъда…

— Негова?

— Такава е ролята ми.

— А майка ти?

— Тя е изпълнила ролята си. И вече няма да се изразходват допълнителни ресурси.

Партридж се чувства зле. Иде му да строши камерата, да разбие с юмрук компютъра и да обърне леглото.

— Ти беше прав — прошепва тя, играейки си с кичур коса. — Уилъкс натопи баща ми. Тикна го в затвора, за да се добере до майка ми. Всичко е започнало много отдавна. Убий го. — Гласът й е нисък. — Направи го.

Той усеща яростта, стаена в нея. Изпитва същата омраза, която го изгаря отвътре. Заради себе си, заради Айралийн, заради оцелелите навън и заради всички хора в Купола, изгубили свои близки. Заради майка си и брат си. Смърт. Толкова много смърт.

И все пак не всичко се връзва.

— Ами мозъкът му? — казва Партридж. — Той сигурно се влошава заедно с останалите органи, ако не и по-бързо. Все пак е бил подложен на много мозъчни стимулации. Защо смята, че мозъкът му, повреден от ускорената клетъчна дегенерация, ще заработи в моето тяло?

Айралийн го хваща за кутрето.

— Стига да има незасегната част от мозъка и благоприятни условия, в които да се развива…

Уийд ще възстанови мозъка му от тази част? Щом успя със собствения му пръст, сигурно ще може да стори същото и с мозъчната тъкан.

— Добре — отстъпва Партридж, но има още един факт, който го притеснява. — Ясно ми е защо баща ми иска здраво тяло, в което да прехвърли мозъка си, но защо ще изтрива паметта ми? В това няма никакъв смисъл.

— Наистина ли вярваш, че разбираш баща си? — Айралийн се взира в него със стоманен поглед. После слага ръка на гърдите му и прошепва: — Знам само, че ще имаш четирийсет секунди, преди таблетката да се разтвори и отровата да подейства. Ако не искаш камерите да те проследят, ще трябва… — Но не довършва. Вместо това застава на пръсти и го целува по устните.

На вратата се почуква.

Санитарката надниква и казва:

— Доктор Уийд помоли да ти предам, че днес баща ти също ще бъде подложен на лека операция. Нещо козметично. Ще бъде под упойка. Но тъй като не сте се виждали отдавна, доктор Уийд разрешава кратко посещение.

— Добре — отвръща Партридж. Уийд. Дали е жест на добра воля? Или всъщност иска да му осигури малка отсрочка, възможност да убие баща си?

— Бекли ще те заведе. Но първо трябва да сложиш престилка.

— Да не е заразноболен? — Това е най-страшното обвинение в Купола?

— Не, но не искаме да рискуваме ти да го заразиш.

— Предайте му, че не искам да обличам тези парцали, освен ако не е твърде болен.

Отговорът му обърква санитарката още повече. Тя хвърля поглед към Айралийн, която й се усмихва. Жената се отдалечава забързано. След малко се връща и кимва.

— Добре — казва Партридж. Усеща, че има надмощие в малката битка на волята. Не е лошо понякога да разклаща увереността на баща си.

Щом поемат по коридора, Партридж забелязва, че хората се събират на групички и шушукат.

— Какво става? — пита Партридж.

— Нищо — прошепва Бекли.

— Искам да знам.

— Довели са някакъв затворник. Нещастник. — Лекарите влизат и излизат тичешком. Има и санитари — някои носят противовирусна екипировка.

— Нещастник ли? — учудва се Айралийн.

— Какво говориш? — пита Партридж. — Как е възможно да пуснат нещастник в Купола?

Бекли тръсва глава.

— Имам заповеди да не говоря. Това е строго секретна информация.

— Бекли, страх ме е — казва Айралийн. Тя спира и сграбчва телохранителя за ръката. Очите й се напълват със сълзи. Партридж просто недоумява как го постига.

— Успокой се, Айралийн — отвръща Бекли. — Предполагат, че е имало атака срещу Купола, но без особени щети. Заловили са една нещастница, за да я разпитат, и вероятно да послужи за назидание.

— Жена? — учудва се Партридж.

— Ами да — отвръща Бекли, — но трудно се разбира, че е момиче с тази обръсната глава.

— Искам да я видя — отсича Партридж.

— Мислех, че искаш да видиш баща си — напомня му Бекли.

— Партридж — обажда се Айралийн, — трябва да се придържаме към плана.

Но Партридж не иска и да чуе. Това е по-силно от него. Там има едно момиче от външния свят, момиче с обръсната глава. Трябва да я види. Бързо поема към лекарите и санитарите, скупчени пред една отворена врата. Ала Бекли го настига и го дръпва грубо назад.

Партридж светкавично се извърта и го сграбчва за гърлото. Хватката му е желязна. С нисък глас той изръмжава:

— Тук си, за да ме защитаваш, помниш ли?

Бекли помръдва с глава в знак на съгласие.

Партридж го пуска и се провиква към другия край на коридора:

— Какво става тук?

Лекарите и санитарите се споглеждат.

— Медицински случай — отвръща един от тях.

— Искам да видя пациента! — заявява Партридж, запътвайки се натам.

— Невъзможно. Има риск от зараза — изтъква един от лекарите.

— Зараза ли? — пита Партридж.

— Била е навън, сър. Тя се нуждае от… — Санитарят млъква и се оглежда, несигурен каква част от информация може да разкрие.

— От какво?

Един от лекарите излиза напред и му препречва пътя към вратата.

— Медицинска интервенция.

Калъпи за мумии. Чудно варварство. Нож.

Партридж удря в гърдите лекаря, който се блъска в стената и се строполява. Двама санитари му се нахвърлят в гръб, но Партридж бързо се отскубва от хватката на единия, а другия сграбчва за престилката и го тръшва на пода.

Миг по-късно нахлува в стаята. Само един прозорец го дели от Лайда. Тя седи на ръба на метална маса за прегледи. Носи бял гащеризон и хартиени чехли.

Лекарят кресва на всички да се разотиват.

— Хайде, вървете! Всеки да си гледа работата! — После влиза в стаята. Айралийн се шмугва подире му с бързи ситни стъпки. А Бекли остава да пази на вратата, за да се увери, че хората наистина се разотиват.

Опитвайки се да не повишава тон, лекарят казва:

— Не може да влизате тук! Разбирате ли?

Партридж не му обръща внимание.

— Това е еднопосочно огледало за наблюдение. Тя не може да ни види — добавя лекарят.

Той почуква по стъклото и Лайда вдига поглед.

Роклята й, усещането от допира с ефирния плат, докато танцуват под изкуствени звезди.

— Партридж, трябва да тръгваме — обажда се Айралийн.

Но той не я чува. Цялото му внимание е погълнато от Лайда. От изявените скули, от наситено сините й очи. Тялото на дете, сляло се ведно с тялото на майка си. Лайда се навежда да каже нещо на детето, обхваща брадичката му с ръце. Лайда, която върви през пустиня от пепел, тича с все сили към него, целува го насред облъхната от вятъра пустош. Очите й са приковани в Партридж, но погледът й сякаш минава през него. Пронизва го същата остра болка, онова смътно усещане за загуба и любовна тъга, ала то вече си има име — Лайда. И онази необяснима мъка, като че тялото му е прогизнало, натежало и безчувствено, вече знае причината — лицето. Нейното лице.

— Защо е тук? Какво й има?

Лекарят въздъхва.

— Изглежда, е забременяла, докато е била навън. Но нямаме представа какво е съществото, което расте в утробата й. По всяка вероятност е изнасилена, тъй като добре знаем на какво са способни нещастниците.

Думите на лекаря го разтърсват, сякаш някой е изкарал въздуха от дробовете му.

— Какво каза? — сепва се той.

— Тя е бременна, сър. Нещастницата, която преди е била Чиста, е бременна.

Партридж притиска ръка към стъклото. Опитва се да преглътне, но гърлото му е пресъхнало. Все още не може да си поеме въздух. Сякаш времето е спряло: Лайда е бременна. Очите му заблестяват. Ветровито небе, стая без покрив и една ръждясала месингова рамка на легло. Двамата с Лайда, сгушени под палтата. Допира на голата й кожа.

— Трябва да говоря с нея.

— Партридж, недей — обажда се тихо Айралийн. Бекли влиза в стаята. — Кажи му, Бекли. Не може да говори с тази нещастница! Не и сега!

— Не и преди да се видиш с баща си — казва Бекли. — Няма друг начин. Предстои му операция, както и на теб. Не можеш да рискуваш да се заразиш.

— Излезте! — извисява глас Партридж. Поглежда Айралийн и добавя: — Айралийн! Излез! Наясно си какво означава това за мен! Всички вън!

От гърлото на Айралийн се изтръгва вик. Тя се обръща премаляла и посяга към рамото на Бекли. Не успява да се опре и влачейки се на колене по плочките, излиза от стаята. Бекли се спуска след нея, лекарят също. Тя поглежда за миг Партридж, след което забелва очи и се отпуска на пода.

Всичко е театър. Сигурен е в това. Понякога Айралийн е блестяща.

Партридж затръшва вратата и я заключва. Опитва да си поеме дъх, ала в дробовете му сякаш няма място. Лайда е бременна. Но не с някакво същество. А с тяхното дете!

Отново са в разнебитения вагон. „Хартиени снежинки — чува собствения си глас. — Това ли е всичко, от което имаш нужда, за да си щастлива?“

А Лайда прошепва: „Да. От теб също. — Целува го. — И от това.“

Изважда списъка от джоба си. Прегъва единия му край и откъсва долната част, за да остане квадрат. После го сгъва няколко пъти на триъгълник. Откъсва връхчето, а после пробива със зъби дупчици от двете му страни и назъбва третата.

Изважда плика от джоба си и пъхва листчето вътре. Взима таблетката и я мушва обратно в джоба си. Запечатва плика.

Най-сетне отваря вратата. Зърва Айралийн в коридора. Съвзела се е от припадъка и седи на сгъваем стол. Бекли е до нея. А докторът мери пулса й. Щом Партридж се появява, тя издърпва ръката си и става. Той й подава плика. Тя го притиска към сърцето си и го прегръща през кръста.

— Никога повече не ми викай — казва му тя.

А той прошепва на ухото й:

— Айралийн, погрижи се момичето да получи този плик. Разбра ли?

Тя кимва.

— Вярвам ти — казва й той. — А ти вярваш ли ми?

Тя кимва отново. Понякога забравя колко е красива, съвършена, дори под прецизния грим хубостта й го смайва — фините й черти, заоблената брадичка, ослепително белите зъби. Но въпреки усмивката, в очите й се чете тъга. Каквото и да се случи оттук насетне, вече няма да бъдат същите. Партридж я целува по бузата. Жестът му я учудва. Тя докосва мястото.

Той поема по коридора. Хората се разпръсват, щом се приближава. Скоро Бекли го настига. Двамата вървят в пълно мълчание. Съотношението на силите е променено. Сега Бекли се бои поне малко от него.

Минават през лабиринт от коридори и накрая спират пред една врата.

— Тук ли е?

Бекли кимва. Партридж не може да прецени дали изражението на телохранителя издава омраза или неохотно уважение.

Влизат заедно в стаята на баща му. До леглото стои друг телохранител.

— Искам да остана за малко насаме с него — казва той на Бекли. — Изведи и пазача.

Погледите им се срещат и за миг Партридж се пита дали Бекли няма да му се опълчи. Задържайки погледа си, Партридж добавя:

— Искам и двамата да пазите на вратата. Погрижете се никой да не ни прекъсва.

— Разбира се — отвръща Бекли, след което кимва на другия телохранител. Двамата излизат навън.

Партридж отива до найлоновата завеса около леглото. Има чувството, че самата тя диша. Сякаш е жива — заради пиукащата апаратура, заради пуфтенето и съскането на малката желязна кутия, в която са пристегнати гърдите на баща му. Всичко му се струва толкова познато. Бил е тук и преди.

Трябва да застане лице в лице с баща си. Но убийство не би могъл да извърши. Просто не е в състояние. Освен това не вярва напълно на версията на Айралийн, защото има нещо, което не се връзва; защо баща му ще си прави труда да изтрива паметта му, ако наистина възнамерява да се отърве от мозъка му?

Партридж дръпва завесата. Очите на баща му са затворени. Собствената му кожа го отхвърля — всеки сантиметър от нея е възпален или вече почернял. Ръцете му за извити навътре, положени под брадичката. Дори в съня си е разтърсван от конвулсии — паралитичен тремор, който не му дава мира дори за миг.

Гледката, която представлява тялото на баща му — деформирано, грохнало и съсипано — предизвиква сълзи на ужас в очите му. Това е баща му. Неговото тяло. Олицетворение на смъртта. Кожата му, на места превързана с бинт, се разлага, сякаш е попарена отвътре. И лъщи.

Кръв, изпълнила въздуха след експлозията като фина мъгла. Кръвта на майка му. И на брат му. Спомня си камерите — но не онези в стаята му, с миниатюрните лещи в очите на сестра му. Той крещи. Крещи от ужас. А когато спира, вижда лицето на сестра си, очите й и накрая главата на куклата. Лайда също е там и го вика по име, но това е само беззвучен спомен.

Партридж пъхва ръце в джобовете си. Напипва с пръсти таблетката. Камери има във всеки ъгъл на стаята, както и зад завесата — но дори да ги нямаше, пак не би го сторил. Не е убиец. Това е разликата между тях. Не ще допусне да се стопи. Поклаща глава. Не може да го извърши.

В този миг баща му отваря очи.

— Партридж? — Гласът му звучи като цвърчене.

— Татко.

Баща му помръдва пръстите на безформената си ръка, подканвайки го да се приближи.

— Имам нужда от нещо, преди да…

— Преди какво?

— Преди да е дошъл краят.

Чий край? На баща му? Или неговият? Ето в това е разликата между убиеца и жертвата, между злото и доброто — струва му се прозрачна и ефирна като воал.

— Какво има? — пита Партридж.

Баща му е сломен. По лицето му преминава сянка — на болка или може би на емоция? Той притваря очи, издава челюстта си напред и казва:

— Искам да ми простиш.

Това ли иска от него? Прошка — за всичките му ужасни деяния, за смъртта на милиони?

— Кажи ми — започва баща му, — кажи ми, че ме обичаш.

Партридж се отдръпва от страничната решетка на леглото, където стои до момента. Крачи из стаята, а стените, с лъскави бели плочки, сякаш се завъртат около него. Ето защо баща му е искал да изтрият паметта му. За да помни само събитията преди заминаването му. Той иска прошка за дребните провинения, които повечето бащи извършват спрямо синовете си. Иска лъжовно опрощение — да чуе думи на пощада от сина си, прошка, която да изкупи безкрайните му грехове. А щом я получи, ще вземе тялото му.

Партридж се обляга на стената. Явно баща му се опитва да съчини своя реалност, в която синът му го обича и му прощава. Струйки пот се стичат по гърба и лицето му. Пулсът му е учестен. Пъха ръка в джоба си. Таблетката е там, напипва я.

— Партридж — повиква го баща му. — Ела тук.

Партридж изтрива потта от лицето си. Докосва таблетката отново и отново. Накрая я хваща с два пръста и я скрива в шепата си. Връща се до леглото, но няма сили да погледне обезобразените ръце и разпадащата се кожа на баща си.

— Само това ли искаш? — казва, останал без дъх. — Да ти простя? Да ти кажа, че те обичам?

Баща му кимва. Очите му се насълзяват.

Партридж вдига ръка към устата си, преструвайки се, че кашля, и мушва таблетката под езика си. Камерите се завъртат надолу. Избутва таблетка в бузата си.

Само четирийсет секунди, преди да се разтвори. Но е нужно да чака.

Сграбчва решетката на леглото и се надвесва над баща си. За миг си представя как той отнема тялото му, живота му, как живее с Айралийн и я докосва със собствените му ръце. А какво ще стане с мозъка му? Ще бъде хиберниран? И никога вече няма да зърне Лайда.

Майка му е мъртва.

Баща му е мъртъв.

Целият свят е мъртъв.

Навежда се над решетката. Кръвта нахлува в главата му, пулсира на шията му. Прошепва:

— Никога няма да разбереш любовта. Но аз ще ти простя — с целувка.

Той никога не ги бе целувал или прегръщал като деца. Беше ги научил да се здрависват, като мъже. Но Партридж е решил да прости посвоему: навежда се и целува баща си, издухвайки таблетката в гърлото му.

— Дали ще ти простя? — казва той. — А ти ще ми простиш ли? Какво значение има вече?

Гърлото на баща му се свива. Той преглъща. Зачервените му очи се разширяват. Прозрението го пронизва незабавно. Знае какво е сторил Партридж. Посяга със сгърчената си ръка и го сграбчва за ризата.

— Ти си мой син — изрича той. — Ти си мой.

Лайда

Тръпки

През процепа на вратата в стаята влита плик. Подхванат от течението, той се плъзга леко по пода и спира. Лайда го поглежда учудено — най-обикновен бял плик, леко издут в средата.

Тя го вдига. Отначало решава, че е покана, но това е невъзможно. Знае, че никога вече няма да я поканят където и да било.

Плъзва пръст под капачето на плика и го разлепя.

Взима прегънатия опърпан лист и го разгръща.

Малка хартиена снежинка. Сърцето й забива лудо.

Зърва неясния отпечатък на думите от обратната страна. Обръща листа, изписан със синьо мастило.

Лайда. Вижда собственото си име. А също и числа, сякаш това е списък. И думите „капсули“ и „памет“.

Има едно-единствено обяснение за снежинката.

Тя вдига поглед към огледалото. Дали той е там? Видял ли я е?

Това е подаръкът му за нея — подаръкът, който й бе обещал във вагона. А след това я беше целунал с такава нежност. Докосва устните си. Той е до нея. Знае, че тя е тук. Връзката им е все така жива.

Хартиената снежинка потрепва в ръката й. Лайда я изпуска. Тя се понася във въздуха, полюшвайки се, и пада на земята.

Преша

Крила

Тихо е. Брадуел лежи на земята с разкъсана риза. Голите му гърди — мускулести и по-яки — се издигат и спускат учестено. Но е напълно неподвижен. Известно време Преша го наблюдава. После се примъква до него. Вятърът роши косата му и перушината на крилата; едно е клюмнало над рамото му, сякаш го заслонява. Белегът минава през средата на гърдите му. Щом го докосва, клепачите му потрепват, но не отваря очи.

Ел Капитан седи до едно дърво, стиснал пръст в шепите си. Може би той наистина я обича. Представя си ги отново тримата, Брадуел, Ел Капитан и Хелмут — умиращи в хватката на бръшляна. Така е по-добре, увещава се тя. Наистина е по-добре. Дано не е грешка.

Финън завърта колелцата си на място. Няма къде да отиде. Конят изцвилва и тръсва гривата си, която пада свободно от двете страни на яката му шия. Огромно животно с огромно сърце. Още не им е разказала откъде се бе появил, нито пък за хората, на които се натъкна в свещената могила. Кели е тук и е жив. Не са сами. И въпреки това й се струва, че са изоставени и приковани към тази далечна земя.

В ушите й отеква ритъмът на собственото й сърце, неравният, безумен пулс, който бе долавяла, докато се давеше — дълбоко, басово туптене сред притихналия свят около нея. Не спази обещанието си към човек, когото обича.

Тя обича Брадуел.

Това е истина. Не е проява на слабост, нито пък се иска кураж, за да признае чувствата си. Любовта й е нещо естествено. В онази нощ в гората двамата, със сковани от лед тела, не намериха смъртта. Как да го остави да умре сам, без нея? Дали любовта й не е себична? Ако е така, значи е виновна. И няма право да се извинява, че го спаси и го превърна в същество с три огромни птици, приковани на гърба му.

Навежда се над Брадуел. Стиска в ръка последния мускал, а формулата е на сигурно място в джоба й.

— Все още си Чист — прошепва тя. — Важното е какъв си отвътре. Ти ме научи на това.

Тя го спаси, независимо дали той искаше, или не. Стига толкова смърт. Все пак е жив. За разлика от Седж. От дядо й. От майка й. Какво би й казала майка й? Не я познаваше добре. Ами дядо й? Нищо. Щеше да я подкрепи, както бе сторил още тогава, когато е била непознато, изгубено момиченце, което не говори английски. Коляното сърби, слънцето го няма.

Замисля се за Партридж. Къде ли е сега? Дали изобщо е мислил, че тя ще стигне толкова далече? И дали някога ще се върне?

Необяснимо защо, тя знае, че ще се върнат. Нещо я зове към дома.

Може би Уилда и всички останали като нея. Все още има шанс да ги спаси.

Преша вече не вярва, че този свят е единствен. Това е само мит. Сън. А в Нюгрейндж се усеща светът отвъд. Може би тук има светулки и истински сини пеперуди. Може би един ден ще намери баща си, който ще я прегърне, и тя ще усети пулса на сърцето му. Не е сама, а част съзвездие. Пръснати по небето звезди — като ярко светещи души.

— Коляното сърби — казва тя на Брадуел.

Устните му потреперват. И тогава той прошепва:

— Слънцето го няма.

Край на втора книга

Благодарности

Има толкова много хора, участвали в тежката работа по тази книга. Искам да благодаря на моите усърдни агенти Нат Собел, Джудит Уебър — на целия им екип — и на Джъстин Манаск. Признателна съм на Хачет — Джейми Ливайн, Джейми Рааб, Бет Де Гузман, Селина Маклемор и на прекрасния художествен отдел — както и на Хачет UK, в частност на Хана Шепърд, Бен Уилис и на всички самоотвержени редактори. Благодаря на Карен Розенфелд, Родни Ферел и Еми Каслен за това, че повярваха във възможността книгата да бъде филмирана. Изключителни благодарности на Хедър Уитакър с надеждата някой ден да ми позволи да прочета труда й.

Благодарна съм на Андрю Колинс заради съчиненията му и най-вече заради книгата му Мистерията на съзвездието Лебед: Ключ към древните тайни за произхода на живота в космоса[4].

Още веднъж бих искала да изкажа благодарности на Чарлс Пелегрино за книгата му Последният влак от Хирошима, чийто тираж е изчерпан, но се надявам тя отново да се появи по рафтовете в книжарниците. На Черил Фич благодаря за поканата да посетя Центъра за молекулярно клониране към Държавния университет на Флорида. А също и на екскурзовода в Нюгрейндж, който ни показа могилата, и на хлапето, което подскачаше в тъмната камера и маратонките му проблясваха. (Ирландия, душата ми ликува.) Благодаря на всички колеги от Държавния университет на Флорида — широтата и задълбочеността на вашата работа вдъхновява хората. В интерес на истината бих искала да благодаря на училище „Сейнт Андрю“. Оттогава мина много време, но нищо не е забравено.

На семейството ми. На вас, деца. И на Дейв. Обичам ви с цялото си сърце. Когато съм изморена, си напомням, че правя това за вас.

Още веднъж искам да отбележа, че трилогията „Чисти“ не би видяла бял свят без помощта на баща ми, Бил Багът — ти си твърде деликатен, за да живееш сред глутница вълци, и си най-мъдрият човек, когото познавам. Научи ме да бъда любопитна, критична и смела. Ти си любимият ми изпълнител на интерпретативни танци и най-добрият пример за човек, който винаги следва сърцето си. Дължа всичко на теб.

Мир.

1

На английски математическото число π се произнася като пай. — Бел.пр.

2

Игра на думи. Art (англ.) означава изкуство и мъжко име. — Бел.пр.

3

Верига американски ресторанти. — Бел.пр.

4

The Cygnus Mystery: Unlocking the Ancient Secret of Life’s Origins in the Cosmos.

Content

Джулиана Багът
Сраснати
Чисти #2

Пролог Уилда

Преша Нощни пеперуди

Партридж Бръмбар

Ел Капитан Новак

Преша Седем

Лайда Метални вани

Партридж Студ

Ел Капитан Клада

Преша Кадет

Лайда Мотриса

Преша Снежен човек

Ел Капитан Паяци

Преша Беседка

Ел Капитан Подземни момчета

Партридж Две по две

Лайда Снежна сфера

Партридж Копие

Преша Комин

Лайда Месинг

Ел Капитан Пей, пей, пей

Преша Река

Партридж Надолу

Преша Призрачни момичета

Ел Капитан Глиган

Лайда Телена клетка

Партридж Предател

Ел Капитан Лястовици

Преша Лед

Партридж Чист

Преша Мъх

Лайда Девет

Преша Камъни

Партридж Топлина

Ел Капитан Шевове

Ел Капитан Свободен

Преша Сигнус

Партридж Пиано

Преша Звезди

Партридж Снежинки от хартия

Партридж Долу

Преша Сън

Партридж Чудно варварство

Преша Чаша чай

Партридж Коледна елха

Лайда Мускусен елен

Ел Капитан Очи

Преша Лудия Джон

Партридж Тленна плът

Преша Тиксо

Преша Светулки

Партридж Торта

Лайда Каменни пирамиди

Партридж Седем прости истини

Преша Слънцестоене

Лайда Клетва

Партридж Нервни влакна

Преша Летателен апарат

Ел Капитан Облаци

Партридж Айралийн

Лайда Осъзнаване

Преша Светлина

Партридж Китове

Лайда Уязвимост

Ел Капитан Мрак

Преша Удар в главата

Партридж Небраска

Преша Насекоми

Ел Капитан Братя

Лайда Подсвиркване и грухтене

Партридж Повреда

Преша Светлина

Партридж Лайда Мерц

Ел Капитан Увивни растения

Лайда Гащеризон

Преша Обещай ми

Партридж Целувка

Лайда Тръпки

Преша Крила

Благодарности

1