Ксенія Циганчук

Кривавими слідами

Серія «Поліцейський детектив» заснована в 2019 році

Консультант: С. А. Носков, полковник поліції, начальник відділу Департаменту карного розшуку Національної поліції України

Величезне спасибі керівнику патрульної поліції м. Рівне Сергію Мерчуку та його заступнику Андрію Ліснічуку за надання дозволу спостерігати за роботою патрульної поліції. Окрема незмірна подяка за допомогу в написанні книги лейтенантам Ірині Середі та Василю Грицюку, які показали мені свою службу зсередини, консультували з усіх питань. Користуючись нагодою, дякую всій патрульній поліції м. Рівне за те, що робите для нас, звичайних людей.

Автор

© Циганчук К. А., 2019

© І. М. Дубровський, ілюстрації, 2019

© М. С. Мендор, художнє оформлення, 2019

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2019

Засновано на реальних подіях. Епізоди з викликів патрульних – теж. Усі імена, дати та назви змінено. Додано авторської інтерпретації.

П’ятниця, 18 січня 2019 року. 20:35

Чоловік уважно огледівся. Повз нього пройшли двоє: жінки. У темряві важко оцінити вік чи роздивитися обличчя. Та це не дуже його переймало. Головне, аби не звернули увагу на нього. Саме з причини, щоб ніхто його не запам’ятав, він майже кожного разу приїздив сюди різними автівками. Сьогодні вже вдесяте. Маючи у своєму розпорядженні цілих три, є можливість не притиратися очам.

Перевів погляд на подвір’я приватного будинку. Чоловік невисокого зросту, лише в самій теплій кофті (хоч наразі панувала середина зими), грався з дочкою, п’ятирічною дівчинкою. Значення слів, які весело вигукували одне одному батько і дитина, із цієї відстані він розчути не міг. Та навіть якби і міг, усе одно не вдалося б зрозуміти: італійської він ніколи не вивчав.

За цей тиждень він чудово відстежив звички цієї маленької сім’ї, що складалася лише з двох осіб, і вже готовий був здійснити план. Зовсім скоро.

Знову його відволік перехожий. Цього він знав. Живе поряд. Очевидно, ходив до «Копійки», невеликого продуктового магазину, яким користуються жителі цієї та сусідніх вулиць. Хвилин двадцять тому він проходив у бік крамниці. Зараз прямував додому, до будинку, що знаходився через один. Гарного цегляного, із високим товстим парканом. Таким, які зазвичай установлюють українці.

Італієць, за яким стежив чоловік, так і не збудував собі високого паркану. Спостерігач якось чув, що для Європи вони не характерні. Там немає чого боятися. Але ж італієць уже кілька років проживає в Україні. Невже і досі не зрозумів, що так тут не можна? Це і зіграло з ним злий жарт. Саме завдяки відкритості за ним легко стежити. А ще бовдур завжди посміхається, навіть перехожим. І йому, своєму майбутньому вбивці, теж одного разу всміхнувся в тій-таки «Копійці».

Більше того, іноземець не зачиняє двері, коли знаходиться вдома. І це теж стане для нього фатальною помилкою.

Уже зовсім скоро.

* * *

Неділя, 20 січня 2019 року. 04:21

Ромка лежав на землі й усіма силами, які ще лишалися в ньому, боровся за життя. Стрілянина почалася несподівано, поліція відразу схопила злочинця, не давши жодного шансу ні втекти, ні поранити ще когось. Чим керувався цей недоумок, невідомо: опери приїхали просто допитати.

Над пораненим схилилися колеги, надаючи першу допомогу. Викликали швидку. Очевидно, злочинець мав на меті поцілити в голову, проте влучив у шию. До рани притисли шарфа, аби хоч якось зупинити кровотечу. Довкола зібралися сторонні люди. Не дивно: майже центр Луцька. Патрульні (і звідки вони так раптово взялися?) огородили оперів від цивільних стрічками, мов місце злочину. Проблискові маячки їхніх машин різко виділялися у вечірній темряві, боляче засліплюючи очі. Хтось із перехожих щось вигукував, та Єгор Скляр не розумів, що саме. Він, мов уві сні, схилився над приятелем. Накладена на рану тканина повністю пофарбувалася в червоне, на снігу різко виділялися плями крові. І руки Скляра теж були в крові. Поряд – мало не всі опери їхнього відділу. Вони зібралися півколом і тепер просто дивилися, як Скляр схилився над кращим другом і колегою. «Чому їх стільки? І чому вони мовчки стоять і дивляться на нас?» – не міг збагнути Єгор.

– Усе буде добре. Чуєш, уже їде допомога, – спробував підбадьорити помираючого.

І справді, чулися сирени. Ромка тримався. Та всі розуміли, що лікарі не встигнуть. Не те поранення. І сам Ромка розумів.

– Що? Нічого не кажи. Ти маєш берегти сили.

Проте смертельно поранений опер усе ворушив губами, бажаючи неодмінно щось вимовити. Єгор схилився над ним.

– Будь обе…жним, – прохрипів Ромка.

– Що? – не відразу зрозумів Єгор.

– Ти наступний. Будь обережним. Інакше ми скоро зустрінемося, – несподівано чітко прошепотів Ромка.

Від подиву Єгор тільки і зміг, що витріщитися на приятеля. Він побачив, як очі в нього розширилися. Так, немов той відчув неймовірне полегшення. А потім його погляд завмер назавжди.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 8:45

Віталіна зупинилася на світлофорі. Їй і досі не давала спокою та сварка. Хоч ніби і минуло достатньо часу. Мáрко зазвичай так довго на неї ніколи не сердився. Проте… Чому ж він не відповідає на дзвінки? Не міг же Сергій уже побувати в нього?

Жінка задумливо роздивлялася жебрака, який ходив поміж машин і випрошував гроші. Безхатько мав червону опухлу мармизу, що безпомилково дозволяла зрозуміти причину подібного життя. Страшенно брудне скуйовджене волосся і не менш забруднена одіж, вицвілий пакет у руці, куди він, вочевидь, кидав усе, що дають люди. Незважаючи на зимовий холод, не мав на собі верхнього одягу. На голові недоладно натягнута сіро-чорна стара шапка. Віталіна вже не вперше спостерігала за цим чолов’ягою, кожного разу переймаючись, що ось-ось він підійде і до неї. «Ну ж бо, перемикайся!» – благала подумки світлофор. Такі люди викликали в неї огиду, хотілося якомога швидше поїхати звідси. Аж ось небеса почули її прохання, світло змінилося, дозволивши рух. Віталіна завернула праворуч, до помешкання її кавалера лишалося якихось три хвилини їзди.

Дім знаходився в приватному секторі або, як його називали мешканці міста, «на лініях». Район сам по собі непоганий, однак, якщо не знати дорогу, доволі легко в цих «лініях» заблукати. Припаркувавшись, Віталіна уважно роздивилася подвір’я. Часто о цій порі Мáрко грався з донькою, але зараз тут виявилося порожньо.

Віталіна відстібнула пасок безпеки, вийшла з машини і попрямувала на приватну територію. Звичним рухом відімкнувши загорожу, зайшла. Знов уважно роздивилася, спробувала побачити когось у вікні, та вкотре марно. Минаючи брудний розталий сніг, посунула до дверей. Цікаво, як він її прийме після того, що сталося. «Ну не вижене ж?» – подумалося. «До того ж я маю для нього папери із суду», – Віталіна зиркнула на свою сумку, у якій серед інших документів мала й новини для Мáрко. Щоправда, не вельми важливі, але все одно непоганий привід, аби, нарешті, побачитися і, по можливості, помиритися.

«Бо хто знає, що зможе зробити Сергій».

У будинку виявилося навдивовижу тихо і холодно. Певно, саме це відразу і насторожило. Інстинктивно жінка зрозуміла: щось сталося.

– Мáрко! – гукнула, відчуваючи, як сильно калатає серце. – Мáрко, ти вдома? – покликала ще раз і зробила кілька обережних кроків довгим темним коридором, у який завжди погано потрапляло світло, а в похмуру погоду – і поготів.

Тиша. Мороз пробіг спиною.

– Крістіно!

Мовчанка гнітила. Віталіна знала звичку Мáрко, тому відчинені двері в будинку її не здивували. Але… «Удома ж дитина, чому він не ввімкнув опалення?» Молода жінка щільніше загорнулася в шубку, пройшла далі й уже збиралася завернути до вітальні, як несподівано вклякла.

Бо побачила… нерухоме тіло свого коханця.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 9:15

Власта роздивилася довкола. Тіло лежало в калюжі крові. Кількість же крові, а також місця поранень не дозволяли сумніватися: людина мертва. Звісно, для остаточного висновку викликали швидку.

Обличчя повністю в крові: стріляли в голову. Одяг на животі теж просякнутий величезною червоною плямою: іще одне місце, куди влучила куля. Отже, стріляли так, щоб не лишилося жодного шансу вижити.

Навмисне вбивство.

Їх із Валентином першими викликали на місце злочину. Майже відразу приїхав іще один патруль. Валентин, її напарник, щойно поспілкувався з Віталіною Волошко, пані, яка і знайшла вбитого. Тепер разом із колегами намагався знайти свідків серед сусідів та перехожих.

Наразі основним завданням патрульних було охороняти місце події. Із хвилини на хвилину мала прибути слідчо-оперативна група. Ті вивчатимуть місце злочину повноцінно. Патрульна поліцейська першого набору міста Рівного зітхнула: яким потрібно бути нелюдом, аби вбити чоловіка в присутності його п’ятирічної доньки?

Почулася сирена: то під’їжджав іще один патруль. Можливо, із ним і слідчо-оперативна група. Надворі вже зібралося кілька людей, почувши новину. Стурбовані й у той же час неймовірно зацікавлені, намагалися розгледіти, що відбувається в будинку. Недалеко стояли припарковані дві патрульні машини з увімкненими проблисковими маячками. Власта повернулася в дитячу кімнату. Тут із заплаканою дівчинкою сиділа Віталіна, намагаючись відволікти її від переляку.

– Мені потрібно поговорити з Крістіною наодинці, – промовила Власта і співчутливо подивилася на маленьку. Відколи поліцейська вперше її побачила, та не відпускала свого іграшкового, замурзаного синьою фарбою, світло-коричневого ведмедика.

«Напевно, так і тримає його з учорашнього вечора, коли сталося вбивство», – подумалося жінці-копу.

Від холоду маленька загорнулася в ковдру, звідки наполовину і стирчала іграшка. Крістіна встигла розповісти, що вчора ввечері татко поклав її спати, прочитавши перед цим казку. Потому вимкнув світло і вийшов. Майже відразу дівчинка почула здивований і наляканий голос батька, далі незвичайні звуки (очевидно, зрозуміли поліцейські, постріли), потім хтось упав, далі – швидкі кроки. Зовсім скоро з грюкотом зачинилися двері й стало тихо. Спершу малá боялася вийти, а коли наважилася, побачила батька, який лежав на підлозі в крові й не рухався. Дівчинка злякалася, утекла до своєї кімнати і звідти не виходила. Уранці саме там її і знайшла Віталіна, дівчина батька, Мáрко Вітторіно. Незважаючи на своє італійське коріння, дівчинка, проживши в Україні майже три роки, чудово розмовляла українською.

– Він має якесь ім’я? – почала здалеку Власта, кивнувши на ведмедика. Спробувала всміхнутися.

Крістіна виглядала змученою, їй не вельми хотілося говорити, проте ця жінка викликала довіру. Значно більшу, ніж подруга татка. Дівчинка наразі мало розуміла, що сталося, однак цілком усвідомлювала: відбулося щось дуже страшне. Колись вона бачила подібне: тоді після хвороби померла її мама. Так само лежала і не ворушилася. Відтоді Крістіна ніколи її не бачила. А татко пояснив, що матуся потрапила до іншого, кращого світу. Крістіна майже забула, як вона виглядала, проте добре пам’ятала тепло, яке йшло від неї, і запах – запах квітів. Її мама завжди пахла квітами, що росли в них у садку в Італії.

Власта витерла дівчинці рукою кутики очей, у яких і досі лишалися всохлі сльози. Якусь мить дитина дивилася на жінку-копа, потім відповіла тремким голосом:

– Балу.

– Балу? – здивувалася Власта, але відразу згадала історію про Мауглі. Саме там був ведмідь на ім’я Балу.

– Як у мультику, – пояснила Крістіна.

– А чим замазала? – запитала Власта.

– Ми малювали з татком наш будиночок в Італії, а Балу допомагав. Це він випадково тоді замурзався, – пояснила дівчинка. Їй пригадалося, як вони з батьком півдня прововтузилися над малюнком. Випадково вона посадила іграшку у фарбу, і тільки завдяки батькові вони вчасно це помітили. Тоді татко розповів їй, що ведмедик уміє говорити. Після малювання щасливі й зголоднілі поїхали їсти піцу. Один із небагатьох днів, які тато присвятив лише їй.

Власта з розумінням покивала головою, знову всміхнулася і поправила чорне волосся дівчинки, яке вибилося з хвостика.

– Крістіно, мені потрібно поставити тобі важливе запитання. Подумай добре, перш ніж відповісти. Це допоможе нам зрозуміти, хто зробив погано твоєму таткові. Розумієш мене?

– Я вже не зможу з ним поговорити? – дівчинка спрямувала на Власту по-дорослому гіркотний погляд. – Так само, як і з мамою?

– Із мамою? А де вона?

– Татко казав, у кращому світі. Говорив, що, як не хотіла б, вона не може звідти повернутися. Але – щоб я не переймалася, бо їй там добре. А ще казав, що вона про мене і звідти дбає й охороняє.

Власта з жахом усвідомила: «То дитя залишилося круглою сиротою?» Відразу подумалося про власну доньку, яка хоч була старшою та мала живого батька, проте жила з мамою, себто Властою, і крім Власти нікого не мала. Власта хвилювалася: що буде, коли, не дай Боже, із нею, мамою, щось станеться? Що буде з дитиною? Чи забере її до себе батько, який не те що аліменти справно платити не хоче, навіть не виявляє інтересу, аби просто побачитися.

– Як ти вважаєш, хто міг бажати зла твоєму батькові? – поставила запитання Власта, відігнавши думки про особисте.

Дівчинка замислилася.

– Можливо, твій батько з кимось сварився, мав погані стосунки? – спробувала допомогти Власта. – Можливо, він щось тобі таке розповідав чи ти щось чула?

– Я чула, як вони сварилися з Артемом, – відповіла після короткої мовчанки дівчинка.

– З Артемом? А хто це?

– Це татків друг. Вони раніше часто зустрічалися. Ми ходили всі разом гуляти: татко, Ілона, я і мій малесенький братик Богданчик, Артем, Іванка та Сашко, а потім, коли татко з Ілоною посварилися, то замість неї з нами вже ходила Віта, – дівчинка наморщила носик. – І вже без Богданчика, – додала, зітхнувши.

– У тебе є братик? А де він? – занепокоїлася Власта.

– Він живе з Ілоною, вона його мама.

«Отже, розлучений, двоє дітей», – зробила висновок патрульна.

– Хто такі Ілона, Іванка та Сашко, можеш мені розповісти?

– Ілона – дружина татка, але вони недовго були разом. А Іванка – дружина Артема. Сашко – маленький хлопчик, синочок Артема й Іванки. Він менший за мене, але старший за Богданчика, – розповіла дівчинка, пригорнувши до себе обома ручками Балу.

– Через що вони з Артемом посварилися? Знаєш?

Дівчинка знизала плечима:

– Не знаю. Тато не казав, але в той день був дуже лихим і засмученим. Увесь день мовчав.

– Давно це було?

– Гм… – спробувала згадати Крістіна, приклала вказівного пальчика до рота і постукала ним по губках.

Власта всміхнулася: дівчинка видавалася дуже милою, нагадувала таке собі янголятко. Пухлі губки і щічки, великі карі очі. Видно, що за нею добре доглядали: одяг акуратний та чистий (дівчинка і досі була вдягнута в піжаму), у вухах золоті сережки. Власта не без задоволення роздивлялася її. Якби ж і вона могла балувати свою доньку подібним одягом та іншими речами. Патрульна мимоволі озирнулася: кімната також по-модному обставлена, усе зроблено, як для справжньої принцеси.

– То було… – намагалася згадати дівчинка, яку Власті вдалося розговорити: перша спроба (коли вони тільки-но прибули на місце події) виявилася марною. Малá сиділа в кімнаті й відмовлялася будь із ким балакати. Із другої спроби вдалося сяк-так дізнатися про події минулого вечора, і ось тепер з’являлися нові деталі. – Позавчора. Ні. – Малá витягла руки з-під ковдри і порахувала на пальчиках: – Шість днів тому, – сказала, піднявши шість тендітних пальчиків. – Точно.

– Упевнена? А що було шість днів тому? Що передувало сварці?

Крістіна знову знизала плечима, мовляв, не знаю.

– Артем прийшов до нас у гості. До того я вже давно його не бачила. Чомусь він не заходив. Вони з татком пішли до кабінету, а потім, дуже скоро, я почула, як вони сваряться. Тільки слів не розібрала. У кінці сварки Артем крикнув, що «просто так таткові цього не пробачить». І пішов, гримнувши дверима.

– Він так і сказав?

Крістіна кивнула на знак згоди, притисла сильніше ведмедика і поклала підборіддя йому на голову, від чого та вгрузла в тулуб. Дівчинка не зводила з Власти гострих розумних оченят. Їй було цікаво, про що думала тьотя.

– Я більше не побачу свого татка? – запитала маленька.

– Власто! – почула жінка погук свого напарника, Валентина. Озирнулася й побачила, що він заглядає до кімнати. – Приїхала слідчо-оперативна група.

– Іду, – коротко відказала Власта, відразу підвелася і попрямувала до виходу. Подумки зраділа, що вдалось уникнути надзвичайно неприємної і складної відповіді на поставлене запитання.

На порозі її зустріла Віталіна. Щойно Власта вийшла, молода жінка відразу повернулася в кімнату до Крістіни. На мить патрульна зупинила свій погляд на дівчинці. «Вона не любить цю Віталіну», – зрозуміла з виразу обличчя малої і, спохмурнівши, зачинила за собою двері.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 9:55

Колеги з патрульної якраз інформували слідчих про те, що їм удалося дізнатися. Експерти взялися за вивчення місця злочину, намагаючись знайти відбитки, гільзи чи будь-які інші сліди. Наразі, завдяки роботі патрульних, вони вже мали у своєму арсеналі дві знайдені кулі та уламки саморобного глушника, обмотані армованим скотчем. Звісно, усе одно ще обшукають будинок, подвір’я та цілу вулицю, де жив убитий: раптом щось іще знайдуть.

Власта розповіла слідчому, Єгору Скляру, усе, що вдалося дізнатися від доньки вбитого. Відповідаючи на запитання, роздивлялася його. Більш рудого, ніж він, в житті не бачила. Волосся на голові, руках, борода, вії – усе яскравого рудого кольору. Неймовірно велика кількість веснянок на щоках. Страхітливо жилавий. І як йому працюється слідчим із такою зовнішністю? Його без проблем можуть запам’ятати всі, навіть ті, хто мають погану пам’ять на обличчя.

Пізніше від свого напарника Власта довідалася, що цього чоловіка не більш як три тижні тому перевели з Луцька до Рівного. І справді, якщо уважніше придивитися, можна подумати, що він почувається дещо не у своїй тарілці. Хоч, скоріше за все, причиною є те, що жертва має не українське громадянство. Якщо справа лишиться «висяком», на новенького чекатимуть серйозні проблеми. За нерозкрите вбивство іноземця поліція, м’яко кажучи, отримає, «по шапці».

Тож наразі вкрай необхідно з’ясувати якомога більше деталей. Завжди є висока ймовірність швидко розкрити справу, ідучи гарячими слідами. Найважливіші – перші двадцять чотири години після скоєння злочину. А вже втрачено щонайменше вісім, доки про нього дізналися.

Чим більше часу проходить після вбивства, тим складніше його розплутати. Це залізні факти, нікуди від них не подітися.

Розповівши все, що дізналася, Власта повідомила і про підозри стосовно того, що дівчинці не подобається подруга Мáрко Вітторіно. Старший за званням колега уважно вислухав, занотував у смартфон потрібні йому моменти, знову поставив кілька уточнюючих запитань.

«Мудак», – подумалося Власті про рудого. Жінка нутром відчувала його зверхнє ставлення. Таке вона зустрічала не вперше. Колеги із, так би мовити, «старої» поліції часто недолюблювали патрульних, уважаючи їх дилетантами. Ну, звісно, вони пропрацювали в поліції бозна скільки років, а патрульні від сили років зо три. Такі думки зустрічалися і серед цивільного населення, що завжди було неабияк образливо. Тебе не поважають тільки тому, що маєш мало досвіду. А те, що кожного дня ризикуєш власним життям, виконуєш морально надзвичайно важку справу і прикладаєш безліч зусиль, аби її робити добре, – про це мало хто думає.

– Більше нічого не змогли дізнатися? – сухо уточнив Скляр.

– Нічого, – підтвердила патрульна, чекаючи з нетерпінням закінчення розмови із самозакоханим кретином.

Валентин, спостерігаючи за діалогом, усміхнувся. Він теж звернув увагу на зверхнє ставлення слідчо-оперативної групи. Знаючи Власту, прекрасно розумів, що вона через це дуже дратується. Уловив погляд напарниці й підморгнув, мовляв, не переймайся. Власта зітхнула і спробувала заспокоїтися. Але хіба це так просто? Мало того, що початок зміни виявився гнітючим, іще й учора ввечері вкотре погарикалася з колишнім чоловіком: він знову затримує аліменти, більше того, на прохання сходити на батьківські збори замість Власти, грубо зауважив, що після розлучення шкільні зустрічі – не його турбота. Власта навіть не розуміла, чого їй хочеться більше: розплакатися, просто ненавидіти чи розсміятися з недолугості колишнього.

До Скляра підійшов один із членів слідчо-оперативної групи і щось промовив на вухо. Слідчий різко повернувся спиною до Власти (так, ніби щойно і не балакав із нею) і пішов до Віталіни. Власта закотила очі, ледь стримуючи себе від коментарів на адресу рудого. Та в цей момент до неї завбачливо підскочив Валентин, схопив за лікоть і злегка натиснув. Погляд його промовляв: «Заспокойся, він того не вартий».

– Дебілоїд, – тихо проказала Власта в бік Скляра.

– Не хвилюйся, ми скоро звідси поїдемо, а він залишиться сам на сам із важкою справою. Це ж убивство іноземця, – тихенько спробував заспокоїти напарницю Валентин.

– Ненавиджу його. Ненавиджу всіх чоловіків, – просичала Власта. – Вибач, тебе не маю на увазі.

– Тобто для тебе я не чоловік? – пожартував Валік – так його називали друзі.

– Та ні. – Очі її пожвавішали. – Я не про те. Ти ж знаєш, коли я сварюся зі своїм колишнім, ненавиджу всіх чоловіків. Крім тебе, – по-дружньому поплескала його по спині.

Валентин засміявся. Власта хоч і мала суворий вигляд, її усмішка була напрочуд чарівною. Коли жінка посміхалася, йому ставало приємно на душі.

Однак радість не надовго затрималася на обличчі патрульного. Він раптом наткнувся на нерозуміючий погляд Віталіни. Так, і справді! Недоречно тут усміхатися: неповага до друзів та родини жертви.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 10:35

Віталіна Волошко зосередила всю увагу на слідчому, який саме прямував до неї. За кілька хвилин до цього молода жінка мусила залишити Крістіну в кімнаті, аби вкотре поспілкуватися зі слідчим не в присутності дитини. Їй уже тут набридло, вона відчувала неабияку втому і знервованість. Хотілося, кінець-кінцем, поїхати додому і хоч трохи розслабитися.

Убитий був їй майже нареченим. У свій час їх познайомив Артем, коли Мáрко знадобився адвокат, аби відвоювати право в української дружини брати участь у вихованні новонародженого сина. То все виявилося не так просто: розлучення він уже майже отримав, а от право на дитину… із цим чимало мороки, особливо – зважаючи на характер його колишньої пасії: здається, очі йому готова видряпати. Робота Віталіни полягала в тому, щоб він міг без проблем бачитися з дитиною. Чоловік і молода жінка відразу сподобалися одне одному і почали зустрічатися. Навіть різниця у віці, майже двадцять років, не стала на заваді. У свої сорок чотири Мáрко виглядав значно молодшим і подобався багатьом жінкам. Не вельми гарне знання української не завадило йому відкрити в місті дві невеличкі кав’ярні, які успішно розвивалися.

Віталіна ковзнула очима по слідчому. Ніби молодий, проте серйозний погляд видавав справжній вік – близько сорока, дуже худий та суворий. «Головне – зберігати спокій, – знову і знову давала собі настанову. – Не можна, щоб він помітив, що я нервую».

Віталіна і досі горнулася в шубку: опалення, звісно, ніхто не ввімкнув. Поряд продовжувала працювати слідчо-оперативна група, а вона так і не могла зрозуміти, чи засмучена через смерть свого колишнього бойфренда. Здається, що… зовсім ні.

«Зосередься!» – наказала собі, ледь помітила, що слідчий уже біля неї. «Що йому ще від мене потрібно? – із пересердя подумалося. – Хіба я не розповіла все, що знаю?»

– Даруйте, маю дещо вточнити, – присів Єгор Скляр біля неї. – То в яких стосунках ви були з убитим? – І приготувався занотувати сказане до мобільного.

На відміну від колег він майже не користувався блокнотом та ручкою – усе записував у нотатки телефону. Навіщо купувати модний ґаджет із купою функцій, якщо користуєшся ним лише як телефоном та інколи заходиш в Інтернет? Тоді варто було б купити звичайний із меншою кількістю функцій і не переплачувати за «понти». Єгор майже не користувався в магазинах навіть карткою, розраховуючись за допомогою GooglePay[1]. Ця новинка порівняно недавно з’явилася в Україні, і він швидко став її шанувальником. Колеги з луцької поліції вважали його здвигнутим на новітніх технологіях. З іншого боку, він себе таким не вважав: по-перше, в Україні навіть при бажанні неможливо користуватися всіма надсучасними технологіями. Більшість із них дійдуть сюди невідомо коли. Крім того, щоб ними користуватися, треба добре тямити, як це робити, чим він похвалитися насправді не міг.

Скляр приготувався слухати відповіді дівчини, уважно спостерігаючи за виразом її обличчя. Так, він уже ставив їй чимало запитань і чудово про це пам’ятав. Навіть без проблем міг процитувати її відповіді. Проте, щоб зрозуміти, чи правду говорить людина, часом потрібно вивести її із себе. Тоді, нервуючи, вона може заплутатись у свідченнях, забути, що коли казала (якщо справді бреше), і цим себе виказати. Тож тепер із таким невинним виразом обличчя, на який тільки міг спромогтися, чекав розповіді.

– Ми зустрічалися, – Віталіна Волошко заговорила не відразу. Очевидно, збентежилася повтором запитання. – Ви ж, здається, цим уже цікавилися, – не втрималася від коментаря.

Скляр передбачав роздратування, проте на обличчі дівчини читалася легка втомлена усмішка. «Гм… Грає роль чи справді спокійна? Зазвичай повторення запитань, особливо в такій ситуації, неабияк дратує людей».

– Так, але наразі дуже багато інформації, тож дещо мушу перепитати, – співчутливо всміхнувся слідчий. – Розумію, вам це дуже неприємно, але, щоб якомога швидше впіймати вбивцю, потрібно зібрати максимум даних.

Віталіна з розумінням кивнула, здогадавшись, що не такий він і простий, як хоче здаватися. Працюючи спершу помічником адвоката, а тепер і адвокатом, вона добре знала, як дивляться слідчі. Особливо ті, які давно працюють у поліції. Непомітно вони сканують кожен твій жест, усю твою міміку, твій погляд, аби зрозуміти, чи кажеш правду. Навіть коли вона спілкувалася з копами не по роботі, щоразу відчувала на собі цей прискіпливий позір – як то кажуть, професійна звичка.

– Довго ви зустрічалися? – поставив коп заново «старе» запитання, занотувавши щось перед тим до свого ґаджету.

– Орієнтовно півроку. Так, десь приблизно півроку.

– Як ви познайомилися?

Віталіна почала було відповідати, та раптом у коридорі почулися вигуки експертів: ті щось знайшли. Єгор, вибачившись, поспішив подивитися знахідку. Молода жінка з полегшенням зітхнула: у його присутності почувалася зле. За слідчим подалися двоє патрульних, яких першими викликали на місце події. Скляр кинув на них зверхній погляд.

– Що жінки забули в поліції? Ну поясни мені? – сказав стиха колезі, помітивши, як поспішає Власта, аби дізнатися, що цікавого знайшли спеціалісти. – Вона має сидіти вдома і виховувати дітей.

Чоловік криво посміхнувся. Він був значно вищим та кремезнішим за Єгора. Якби не знати, хто з них головний, можна було б із легкістю переплутати.

– Що там, хлопці? – звернувся Скляр до колег, хоч уже встиг і сам побачити.

Криміналіст тримав у руці два контейнери до мисливських патронів.

– Ще щось є? – поцікавився слідчий.

– Поки ні, – сухо повідомив криміналіст.

Скляр обвів поглядом приміщення. Розставлені номерки біля важливих деталей справи тішили, але ж їх так мало.

– Відбитки знайшли? – запитав Тарас Нагай. Йому теж не терпілося чогось суттєвішого.

Криміналіст заперечно похитав головою. Тарас із Єгором відійшли вбік. Старший за званням наказав лишитися і записати для нього нову інформацію, сам же повернувся до Віталіни. Цього разу на патрульних узагалі не звернув уваги. Тож і не помітив, як уся всередині закипає Власта. Вона чула його коментар стосовно ролі жінки в поліції і з цього моменту ненавиділа його ще більше. «Знати б, чи Валентин почув ту його заувагу», – подумалося жінці-копу. Та Валік був поглинутий діями слідчих. Він, як і Власта, мріяв колись перейти на роботу в слідчий відділ.

Скляр повернувся до свого поки що єдиного свідка. Віталіна виглядала занепокоєною. Що вони там знайшли? Слідчий видавався досить розчарованим.

Так насправді й було. З одного боку, звісно, кулі, контейнери для мисливських патронів та уламки саморобного глушника, обмотані армованим скотчем, – це щось. Буває ж і гірше: коли взагалі нічого не знаходять. Але, з іншого боку, хотілося більше зачіпок. Добре б добути відбитки пальців чи ДНК. У такому разі, якщо людина є в базі, спіймати її – лише питання часу. Ну або ж при появі підозрюваних, маючи при собі згадані докази, теж легко перевірити причетність людини до справи.

Єгор сьогодні геть погано спав. Цілий тиждень після того, що сталося, не міг розслабитися та як слід відпочити. За всю службу жодного разу не мав безсоння, незважаючи на те, скільки пережив.

Скляр прослужив у поліції вже п’ятнадцять років, набувши чималого досвіду. Маючи гострий розум, гарну фізичну підготовку (хоч, на перший погляд, так ніхто б не сказав) і неймовірну швидкість реакції, уважався цінним працівником. Перевестися до Рівного вартувало певних зусиль, проте заради нареченої він зробив усе можливе, аби досягти бажаного. Ресторан, у якому вона пропрацювала майже сім років помічником повара, відкрив свою мережу в Рівному. І вже тут дівчина мала змогу отримати давно омріяну посаду шефа кухні. Певний час покрутивши носом, Єгор усе-таки згодився переїхати заради неї. І ось три тижні тому вони з’єдналися. До цього більше місяця мусили прожити в різних містах, доки Єгор отримував згоду керівництва. Не так просто поліцейському розпоряджатися власним життям.

А буквально тиждень тому загинув його найкращий друг при виконанні службових обов’язків. Саме із цього все і почалося. Якесь важке відчуття того, що і йому тепер недовго лишилося. Минулої ночі навіть наснилося, що він був із Ромкою, коли того вбили. У сні приятель попередив про небезпеку.

Скляр укотре за день відігнав від себе непрохані думки.

Тим часом молода жінка не зводила з нього втомлених очей. І він чудово розумів, що вона з нетерпінням чекає, коли від неї відчепляться. «Ні, крихітко, зачекай іще трошки. Я тебе збираюся помучити, – подумки посміхнувся Єгор. – Ти щось недоговорюєш».

– То як ви познайомилися? – почав із того, на чому завершив.

– Нас познайомив Артем, приятель Мáрко. Я працюю… працювала адвокатом Мáрко.

– Адвокатом? Навіщо йому адвокат?

Віталіна коротко переповіла слідчому, у чому полягала її робота.

– І що, у них настільки погані стосунки, що вона не хоче довіряти йому дитину?

– Гірше, – сухо відказала Віталіна. «От причепився! Уже ж питав!»

– А насправді в колишньої дружини були підстави у відмові надати батьківські права?

– Жодних, – Віталіна закашлялася. – Мáрко… був, – їй виявилося важко згадувати про чоловіка в минулому часі, – він був дуже хорошим батьком. Крістіна для нього дорожча за все у світі. Так само і молодший син. Він ладен був убити за них, навіть не сумніваюся.

«А отут ти кажеш правду», – зробив висновок слідчий.

Єгор звузив очі, намагаючись прочитати, про що думає ця красива пані. Гарне волосся спадає аж до пояса, дорогий макіяж, одяг та аксесуари. Молода розкішна жінка. Дійсно, можна закохатися. Знати б, то їй адвокатська робота дозволяє все це мати чи гроші набагато старшого за неї іноземного бойфренда? «Певно, і те, й інше», – резюмував для себе поліцейський. Він уже встиг роздивитися фотографії померлого. Так, гарний чоловік. Але ж старший за неї аж на дев’ятнадцять років. Один раз удівець, один раз майже розлучений. П’ятирічна донька живе з ним, новонароджений син – із колишньою. Нічогенький такий собі набір для молодої жінки. «Ні, малá, ти його точно не кохала, – зробив висновок слідчий. – Що хочеш мені можеш тут розповідати. Я все бачу на твоєму обличчі».

– Чому ви вирішили приїхати до нього сьогодні вранці?

– А що тут такого? Ми ж зустрічалися.

– Ви домовлялися про зустріч? – проігнорував запитання слідчий. Натомість непомітно кинув погляд на годинник, що висів на стіні навпроти: «Зовсім скоро», – подумалося.

– Н-ні… Просто в мене були деякі документи із суду в його справі. Тож… А взагалі… мені не потрібен був привід, аби сьогодні приїжджати. Я завжди могла завітати просто так, – із гордовитим викликом проказала Віталіна.

– Щось важливе в тих документах? – не відступав слідчий.

– Не сказати, що аж надто. Даруйте, я не маю права розголошувати: адвокатська таємниця.

– У вас адвокатська таємниця, а в нас тут навмисне вбивство, – грізно зауважив Єгор.

– Навмисне? – очі розширилися від здивування.

– То що в тих документах?

– Нічого особливого, – збрехала Волошко. – Інформація про те, на коли призначили наступне слухання. Бачте, суддя захворів…

«Не можна так очевидно брехати! – відразу дорікнула собі за необачність, адже бовкнула перше, що спало на думку. – Йому раз плюнути перевірити!»

– Тож слухання перенесли на невизначений термін.

Слідчий спокійно щось занотував у телефон. Волошко облизала пересохлі від хвилювання губи, не відводячи погляду від смартфону копа: жодного шансу підгледіти, що він там друкує.

Скляр прекрасно розумів: Волошко хоч і намагається тримати себе в руках, однак він їй дошкуляє своїми запитаннями. Поряд з останньою нотаткою поставив позначку: БРЕШЕ!!! ПЕРЕВІРИТИ ІНФОРМАЦІЮ ПРО СУДДЮ!!!

– Ми переглянули телефон убитого: від вас було кілька дзвінків до жертви, але жодного разу він так і не відповів, – продовжив розпитувати, ніби нічого й не сталося. Перед очима знову постав Ромка. Точніше, мертве обличчя колеги. Так, ніби він і справді був у момент смерті з ним. Єгор відігнав від себе образ.

– Як він міг відповісти, якщо його вбили? – із подивом запитала Віталіна, несподівано спіймавши на собі погляд помічника слідчого. Багато часу молодій жінці не знадобилося, аби зрозуміти, що за нею непомітно спостерігає ще і він. «Потрібно бути обачнішою».

Скляр посміхнувся:

– Ну, вчора вдень він був живий.

– Звідки я можу знати, чому він не відповідав? Зайнятий був. Можливо, порядкував у кав’ярні. Коли він займається справами, для нього нічого і нікого не існує. Навіть доньки.

Єгор звузив очі: «Ти ж щойно казала, що діти для нього – найголовніше».

– Справи в кав’ярнях ішли добре? – приєднався до розмови Тарас.

– А хіба ви не чули про його кав’ярні? Гадаю, кожен рівнянин був у котрійсь із них хоча б раз. Вони дуже популярні. Хіба багато в Рівному чи навіть в Україні справжніх італійських кав’ярень?

Із цим поліцейські не могли не погодитися. Навіть Єгор, який жив у цьому місті зовсім мало часу, і той уже встиг побувати там. І справді обслуговування чудове, кава – ще краща. І чимало людей.

– Яким майном володів убитий? – поцікавився Тарас.

Віталіна знизала плечима:

– Бізнес у Рівному, будинок і так само бізнес в Італії. Теж кав’ярні. Тільки там у нього їх три. Це все.

– Ви часом не сварилися? – запитання Скляра ставали все більш неприємними. Чого не можна було сказати про його усмішку: така ж безпосередня і, здається, невинна. Немов він розпитує не про вбивство, а про вчорашнє кавування в колі друзів.

– Ні, у нас були хороші стосунки, – голос дівчини здригнувся, вона опустила голову і мало не розплакалася.

– Перепрошую, я не хотів вас засмутити. – «Бреше, сучка», – Єгор позирнув на свого напарника: вони чудово зрозуміли один одного.

– Усе гаразд, – відповіла молода жінка, акуратно витираючи очі, аби не пошкодити макіяж.

– Ви маєте підозри з приводу того, хто міг убити пана Вітторіно?

– Жодних уявлень. На жаль.

– Можливо, він із кимось ворогував? – спробував наштовхнути на думку Скляр.

– Хтось йому погрожував? Це могли бути на вигляд зовсім невинні погрози, – підказав Тарас.

– Н-ні. Нічого такого мені не відомо. Єдина людина, із ким він мав погані взаємини, це його дружина. Найперше – через сина, якого вона йому забороняла бачити.

– Чому вони розійшлися? Це пані Вітторіно подала на розлучення? – поцікавився Скляр.

– Так, вона. Чому розірвали шлюб? Не знаю. Мабуть, не зійшлися характерами.

Єгор на хвильку замовк. «Ти знаєш, чому вони розбіглися», – резюмував подумки.

– А яким був Мáрко Вітторіно? Маю на увазі, який за вдачею? Можете розповісти?

Віталіна Волошко ненадовго замислилася, потім відповіла:

– Запальним.

– Запальним?

– Так. Ну, не те що надто, але часом бувало. У нього міг раптово змінитися настрій із гарного на поганий і навпаки. Бувало, ні з того ні з сього дратувався. Проте я завжди приписувала це його італійському темпераменту. Він не був злим від природи, це точно, – молода жінка згадала їхню останню сварку.

– Де ви були в ніч скоєння вбивства? – ошелешив своїм новим запитанням слідчий.

– Зачекайте, ви підозрюєте, що то я скоїла вбивство? – обурилася краля. В її очах стояли сльози.

– Я поки що нікого не підозрюю, однак мушу поставити це запитання, – спокійно пояснив Єгор. – Ви ж адвокат, маєте розуміти, – усміхнувся якомога привітніше. Слідчий прекрасно знав, якого типу відповідь зараз отримає.

– Я ночувала у своєї подруги. Можете розпитати в неї, я дам її контакти, – відповіла Віталіна, із викликом відкинувши красиве волосся з плеча.

– Був би надзвичайно вдячний. Зрозумійте, ніхто вас не підозрює. Я просто мушу перевірити. І вас, і всіх причетних до справи, – подумки посміхнувся: відповідь він отримав саме ту, на яку чекав.

Звісно, якщо вона причетна до злочину, то достеменно повинна була забезпечити собі алібі. Хто ж іде на кримінал без страховки? Крім того, жінці не обов’язково вбивати самій. Як правило, за неї чорну роботу виконує чоловік. Часто жінка виявляється тим, хто все придумав. Утілює плани в життя мужик. У даному випадку, скоріше за все, молодший і бідніший за офіційного коханця. Єдине, звісно, питання: мотив. Навіщо їй було вбивати курку, яка несла для неї золоті яйця? Ось тут і проблема: понишпорити і знайти мотив якомога швидше. Якщо він знайдеться, то здогади виявляться правильними. Як би це прикро не звучало, та зазвичай убивця – найближча людина.

Якщо не рахувати доньки, найрідніша людина для нещасного – Віталіна Волошко.

– Скиньте мені, будь ласка, контакти подруги на вайбер: номери телефону, адресу та місце роботи, – слідчий назвав свій номер. – Заодно, якщо щось згадаєте, можете дзвонити саме на цей телефон. – Єгор роздивлявся, як Віталіна ніжною рукою записує його дані на своєму айфоні. За мить жінка відправила потрібну інформацію.

Єгор перевірив надіслане у вайбері: «Нічогенька така в неї подружка, – подумалося, коли побачив світлину. Із фотографії на нього дивилася молода впевнена в собі дівчина зі світлим волоссям та сірими очима. Чарівна усмішка і білосніжні зуби. Красиве засмагле обличчя. Фото з відпочинку на морі. – Важко навіть відповісти, яка із цих двох панянок гарніша».

Скляр зиркнув на годинник на телефоні. «Ну де ж, бляха, вона?!»

Зусиллям волі примусив себе опанувати хвилювання: «Невже зірветься?» Та саме в цей момент від Власти на вайбер надійшло довгоочікуване повідомлення.

Скляр, зітхнувши з полегшенням, поставив ще кілька запитань, після чого, нарешті, дозволив Віталіні піти. Перед цим, щоправда, попередив, що, скоріше за все, зв’язуватиметься з нею ще.

«Головне, щоб не з тими самими запитаннями. Бо я більше не витримаю. Він тупий чи випробовує мене? Треба буде в Сергія дізнатися, що це за тип».

– Я б забрала Крістіну із собою, – почала було Віталіна. – Не може ж дитина лишатися сама.

– Розумію, проте забрати дівчинку зголосилася дружина пана Вітторіно. Наскільки мені повідомили, за законом вони все ще одружені, тож у неї і є права на те, аби, принаймні тимчасово, лишити Крістіну в себе. Тим паче, дівчинка не проти. Пані Ілона має скоро приїхати.

Ця новина для Віталіни, без сумніву, виявилася несподіванкою. Вона стиснула й без того тонкі губи, намагаючись прийняти те, що є. Відтак якомога привітніше посміхнулася, а вже за кілька хвилин покинула будинок.

Скляр із підозрою провів її поглядом.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 11:10

– Я так розумію, ти думаєш на цю красуньку, – не забарився з коментарем Тарас.

– Ну як тобі сказати? Не знаю, чи це вона, але точно відчуваю, що десь бреше.

Єгор не відводив погляд від підозрюваної: із вікна було видно, як молода жінка вийшла на подвір’я. Вона поспішала і, безперечно, нервувала.

– Але ж який мотив? Навіщо їй убивати багатенького папіка, який її годує?

– Щось було в їхніх стосунках не так, – задумливо відповів Скляр, усе ще спостерігаючи за Волошко. Здавалося, він чогось чекав. Навіть Тарас мимоволі почав видивлятися, що відбувається надворі.

– А як щодо Артема та Ілони, колишньої дружини? Судячи з усього, вони мали доволі зіпсуті стосунки з убитим.

Єгор кивнув на знак згоди.

– Обох теж однозначно потрібно перевірити.

Нарешті, слідчий вийшов із задумливості, повернув голову до колеги й усміхнувся. Потім підійшов ближче до вікна, споглядаючи за сценою, що відбувалася. Якраз на неї він і чатував нетерпляче.

Несподіванка змусила Віталіну Волошко сповільнити крок. Біля будинку зупинилася срібляста Skoda. За мить звідти вийшла Ілона Вітторіно. Перекинулася слівцем із кимось у машині і попрямувала на подвір’я. У житті Єгор ніколи її не бачив. Проте знав, що це саме вона. За її машиною спинилася автівка патрульних. Тих, які потурбувалися, аби дружина вбитого прибула на місце події саме зараз.

Жінки явно не чекали зустрічі одна з одною. Саме Скляр подбав про те, аби вона відбулася, відправивши терміново патрульних за Ілоною, дружиною вбитого. Власта тим часом підійшла до Волошко, щоб поставити кілька формальних питань. І навмисне зробила так, щоб жінка стала обличчям до будинку. Таким чином, Скляр мав змогу бачити обличчя обох коханок Вітторіно.

Побачення жінок вийшло навдивовижу коротким, проте промовистим. Ілона Вітторіно привіталася кивком голови, Волошко не відповіла. У діях суперниць легко розпізнавалася взаємна зневага. Щоправда, в очах дружини вбитого більше читалася зверхність. Єгор подумки посміхнувся: саме так мала б реагувати справжня жінка на коханку свого чоловіка. Волошко навіть зашарілася від цього погляду.

«Крихітко, Віталіно, ти свого коханця не любила. І боїшся його дружини. Бо ти використовувала її чоловіка тільки для грошей», – знову посміхнувся слідчий.

Із побаченого він резюмував: ці дві жінки ненавидять одна одну.

З іншого боку, хіба може бути інакше?

Молодший за керівника Тарас не надав значення цій сцені. Навпаки, став роздивлятися новоспеченого колегу: вони працювали разом лише кілька тижнів. Але за цей короткий термін той привернув до себе увагу багатьох. І не просто так. Скляр виявився неймовірним відлюдником. Ніби й відкритий, проте про себе майже не розповідає.

Єгор перевів погляд на патрульних: Власта і Валентин після виконання його завдання знаходилися на вулиці. Хоч він і не вельми полюбляв жінок у поліції, та й узагалі новоспечених працівників патрульної служби, проте саме цим двом наказав залишитися. Вони першими прибули на місце події, більше встигли дізнатися. А поміч зараз потрібна неабияка: Єгор поставив за мету розкрити справу якомога швидше. Іншим патрульним дозволив поїхати, щойно вони закінчать довірені їм обов’язки – опитати якомога більше людей і надати їхні свідчення.

Віталіна поїхала, кинувши повний ненависті позір на законну дружину Мáрко. Ілона ж, мов справжня леді, із підкресленим почуттям гідності попрямувала до будинку. Валентин, один із патрульних, що їздив за нею, навіть на хвильку не глянув на Єгора, як було і домовлено. Усі повинні вважати зустріч цих двох жінок випадковістю.

Новоспечений слідчий міста Рівного зітхнув: не можна допустити, щоб перше вбивство на новому місці залишилося «висяком». Ще й убивство громадянина іншої країни.

Щось не давало йому спокою. Слідчий звузив очі, замислившись. Він щось пропустив. Він однозначно щось пропустив у цій, так би мовити, «очній ставці». Так, жінки ненавидять одна одну.

Проте в їхніх поглядах, без сумніву, приховувалося і дещо інше.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 11:20

– Маєш до мене якісь запитання? – Скляр, похмурий від думок, помітив, що Тарас розглядає його. Насправді він зрозумів це раніше, однак не міг відірватися від важливої для себе сцени.

Колега заперечно похитав головою: «Як йому вдається спостерігати одночасно за різними людьми?» – здивувався.

– Піду порозпитую хлопців, чи не знайшли чого-небудь суттєвого, – відказав Тарас і подався до експертів.

– Зачекай, – зупинив Скляр. – Мені потрібно, щоб ти дізнався, хто веде справу про розлучення і позбавлення прав на дитину. І чи не переносилися судові засідання через хворобу судді.

– Зараз же цим займуся, – пообіцяв Тарас Нагай.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 11:23

Краєм ока Скляр помітив, що ще одна його підозрювана вже заходить до будинку. Чоловік поспішив їй назустріч. Він неодмінно хотів зафіксувати її реакцію, коли жінка побачить тіло. «Це багато що може сказати про людину». Проходячи повз убитого, мимоволі ковзнув по ньому поглядом. Скільки бачив таких тіл. Жодного разу за всю кар’єру не мав «висяків» у справах з убивством. Такі речі повинні каратися. І цього разу він теж неодмінно розкриє злочин. Єгор стиснув губи в рішучості й поспішив назустріч Ілоні Вітторіно.

У коридорі вже чувся звук її підборів. І навіть запах парфумів. Неймовірно приємний. Його колишня дівчина такі мала. Знав, що шалено дорогі. Першу стипендію витратив у свій час на ці парфуми. Ураз пригадалася радість дівчини. Вони розійшлися більше десяти років тому. А це чомусь і досі пам’яталося. Цікаво, як склалася її доля?

Єгор підійшов якраз вчасно, щоб спостерегти реакцію Ілони, коли вона побачила вбитого. Біля жертви працювали експерти, перевіряючи в буквальному сенсі кожен міліметр одягу та тіла. Для вузького коридору тут знаходилося забагато людей, від чого приміщення видавалося ще темнішим і меншим. Не врятувало ситуацію й увімкнене електричне світло.

– Процедура вивчення трупа на місці злочину досить складна, – пояснив Скляр, чим відволік жінку від картини, яка її нажахала, – спершу вивчають тіло так, як воно лежить, потім перевіряють, чи немає нічого під ним, уважно роздивляються одяг. – Ілона Вітторіно розгублено дивилася на слідака. Вона не знала його, та розуміла, що перед нею коп. Скляр тим часом продовжив:

– Обов’язково перевіряють шкірні покриви, нігті й усе, що можливо перевірити саме на місці злочину (для цього труп роздягають). Усе повністю фотографують. Неважливо, видається воно підозрілим чи ні. Раптом людину насправді вбили не тут. – Скляр уважно роздивлявся обличчя дружини вбитого. Він не просто так улаштував їй лекцію з криміналістики. – А можливо – тут, у цьому будинку, проте, скажімо, на кухні. А тіло чомусь перемістили сюди. Або ж причиною смерті в реальності є не кульові поранення, а вистрелили вже потім, аби збити поліцію з пантелику. Звісно, у даному випадку навряд чи виявиться якесь інсценування, та перевірити поліція мусить. Ну і розтин. Неодмінно буде проведений розтин.

Жінка вклякла і знову витріщилася на кров поряд із трупом та на людей, що обступили вбитого. Кожна зморщечка, тремтіння довгих чорних вій, бліде обличчя і наповнені сльозами очі Ілони Вітторіно говорили слідчому, що її горе справжнє.

– Не дивіться туди, – урешті-решт, промовив Скляр.

Ілона перевела на нього свій погляд, покірно опустила голову. Так, хоч Скляр і звик давно до процедури вивчення місця вбивства, однак розумів, що в ній мало приємного, особливо для того, хто все це бачить уперше. Жінка намагалася виглядати спокійною, проте хвилювання чітко відбивалося на її обличчі. Хвилювання та… страшенний смуток. Нічого спільного з виразом обличчя Віталіни. «Невже вона його і досі кохає? Навіщо тоді розлучалися? Навіщо заборона опікуватися дитиною?»

На вигляд – близько сорока, коротко підстрижене волосся каштанового кольору. Сіре пальтечко. Доволі симпатична пані, знає собі ціну.

– Ви прийшли забрати дівчинку, – слідчий порухом руки показав іти за ним. Ілона Вітторіно послухалася. На тіло намагалася більше не дивитися. – Але нам потрібно з вами спершу поспілкуватися.

– Так, я розумію.

– Ви приїхали самі? – Єгор уже знав відповідь, та хотів почути її від Ілони.

Вони пройшли до вітальні, де так само працювали спеціалісти. Єгор прекрасно розумів, що не повинен пускати на місце злочину сторонніх осіб, проте його поведінка пояснювалася бажанням спостерігати за підозрюваним при допиті на місці вбивства. У такому разі злочинці більше нервують і можуть себе виказати. У Луцьку до цієї манери проводити розслідування звикли. «Звикнуть і тут», – вирішив слідак. Знову кинув прихований погляд на Ілону. «Гм… Жоден нерв не видає її». Лише вираз обличчя людини, яка вперше бачить місце злочину і те, як там працює поліція. А ще – блідість і сум.

– Ви когось шукаєте? – здивувався Єгор, коли помітив, що Ілона почала схвильовано роззиратися в різні боки.

– А де Крістіна?

Повз них пройшов експерт. Ілона простежила за ним здивовано.

– Вони вимірюють відстані, – пояснив Скляр. – Ми робимо детальний опис того, що і де знаходиться на місці вбивства. Навіть проїзні квитки, ключі чи будь-які інші дрібнички… – Він кивнув у бік одного з експертів, який зосереджено щось малював на папері. – Складає схему всього, що тут бачить і що знайшли. Детальний план до сантиметрів, навіть міліметрів – що і де знаходиться. Ось так це відбувається, якщо стисло, – резюмував.

Слідчий неспроста це все розповідав. Може, вона вбивця? Якщо так, має перейматися, чи, бува, нічого тут не залишилося такого, що могло б її виказати. Проте жінка ніби «зависла», спостерігаючи за процесом.

– То де Крістіна? – насилу отямилася вона і поглянула прямо на Єгора. В очах – цілеспрямованість. Так, її єдина мета тут – забрати дитину.

– Вона у своїй кімнаті, – заспокоїв Скляр, – із нею зараз працює наш психолог.

– Пси…холог? – насторожилася Ілона.

– Із дівчинкою все добре, проте вона пережила шок, тож ми вирішили, що непогано було б їм поспілкуватися. Ну і на майбутнє відразу вам пораджу пройти кілька зустрічей із психологом, можна нашим, можна і вашим. Просто щоб максимально заспокоїти дитину. Наскільки це взагалі можливо на даний момент, – розвів руками Скляр. – Присядьте, – указав на диван у вітальні.

Ілона послухалася. Та перш ніж вона це зробила, жінці довелося пропустити повз себе невідомого їй чоловіка, якому чомусь захотілося саме зараз пройти перед нею. Невідомий (звісно працівник поліції, бо хто ж тут іще може знаходитися?) перепросив.

– Це оперуповноважений Тарас Нагай, – представив того Скляр.

– Ілона Вітторіно. Приємно познайомитися, – усміхнулася жінка. Ця усмішка далася їй важко: не мала жодного бажання з кимось спілкуватися і, тим паче, усміхатися. Аби якось відволікти себе від важких думок, зосередилася на нових обличчях. Так завжди робила. Незвична зовнішність Скляра привернула її увагу, і цей прийом справді допоміг їй переключитися із щойно побаченої неприємної картини. Мимоволі роззирнулася: не була в цьому будинку бозна скільки часу. Здається, нічого не змінилося.

– Навзаєм, – промовив Тарас і швидко пішов до експертів, які якраз перебиралися на другий поверх. Відтак звернувся до них із якимось питанням – Ілона звідси вже не змогла розчути.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 11:38

– То ви самі приїхали? – перепитав Скляр, коли вони, нарешті, присіли.

– Із двоюрідним братом. Він у машині з Богданком. Дитина спить, тож він…

– Дякую, – Єгор тільки на хвильку глянув на патрульного, який приніс йому кави. Молодий чоловік кивнув і мовчки пішов до колег на вулиці.

Скляр із задоволенням обхопив руками гарячий паперовий стаканчик. Слідчий мав велику надію на те, що кава його збадьорить. За сьогоднішній ранок це вже була третя. Він зняв кришечку, відсьорбнув і поставив напій на журнальний столик, що знаходився поряд. У приміщенні відразу запахло смачним гарячим «допіо».

– Він теж повинен підійти. Нам потрібно поспілкуватися, – якомога спокійніше пояснив Єгор, відчуваючи, як мозок, отримавши заряд енергії, починає працювати краще. «Якого дідька він не прийшов із вами, пані? Ви ж маєте розуміти, що поліція хоче спілкуватися з усіма». Насправді Валентин уже давно доповів Скляру, що разом з Ілоною їде і її кузен.

– Не знаю, що він зможе вам розповісти, – розвела руками Ілона. – Він тільки вранці повернувся з Мінська. Та й мене не було в місті. Мала деякі справи в Києві. Теж лише сьогодні приїхала, – тільки зараз вона відчула, як холодно в будинку. «Опалення не ввімкнене?» – здивувалася.

– Нам із ним усе одно доведеться поспілкуватися, – ввічливо усміхнувся слідчий. – Пропоную зробити так: ми з вами поговоримо, потім ви підете за Крістіною, але попередньо скажете своєму братові, щоб він підійшов до мене сюди. Добре?

– Гаразд, – змучено відповіла Ілона, усе ще продовжуючи роздивлятися слідчого. Помітила, що кожного разу, коли той примружувався, на лобі в нього з’являлися поздовжні зморшки. «Цього поліцейського можна легко запам’ятати. Не здивуюся, якщо чимало злочинців чули про нього саме завдяки його зовнішності».

– Навіщо ви їздили до Києва? – поставив перше запитання слідчий, приготувавшись занотовувати відповідь до свого ґаджету.

Здається, Ілона зовсім не здивувалася сучасному «нотатнику» Скляра. Хоч, як правило, люди із цікавістю сприймали цей незвичний в Україні спосіб занотовувати інформацію.

– Робота, – знизала плечима. – Я стоматолог. У Києві проходила конференція лікарів.

– Дитину ви із собою брали? – рука потяглася до кави. Цього разу він зробив кілька ковтків. Знову повернув стаканчик на місце.

– Ні, що ви. Як би я за малим там доглядала? Йому лише за два місяці рік.

Скляр трішки довше, ніж вартувало б, затримав на ній свій погляд. «Ця жінка здатна причаровувати», – подумав. Вона не була аж такою гарною, однак надзвичайно мила. Із такими часто буває набагато приємніше, ніж із красунями. І пам’ятаєш їх довше.

– Лишили на брата? – повернувся до реальності слідчий.

– Ні, я ж кажу, він літав у справах до Мінська. Теж тільки сьогодні повернувся.

Єгор звузив очі: обох не було в місті на момент скоєння злочину. Збіг?

– Із ким же ви залишали дитину? – поцікавився поліцейський.

– Із нянею, – просто пояснила Ілона.

– Часто користуєтеся її послугами? Де ви, до речі, її знайшли?

– Та не треба було довго шукати. Це дівчина-студентка, наша сусідка. Вчиться на медсестру в медколеджі. Дуже серйозна й надійна. Уже не раз я користувалася її послугами. Коли одна виховуєш дитину і при цьому змушена працювати, няня – просто необхідність.

Скляр подивився кудись за спину Ілони Вітторіно. Жінка автоматично озирнулася. Виявляється, їхню розмову слухав той самий коп, який щойно так неочікувано кинувся поперед неї.

– Усе гаразд? – поцікавився Єгор, помітивши зніяковіння жінки.

– Так, – усміхнулася.

Єгор із Тарасом непомітно перезирнулися. Від них не приховалася ніяковість жінки, коли вона зрозуміла, що слухає її не лише Скляр. З іншого боку, певно, кожен би в подібній ситуації так почувався.

– Але сьогодні ви без няні? – уточнив Єгор.

– Прошу?

Єгор уже хотів повторити запитання, проте Ілона випередила його:

– О, так. Спершу не зовсім зрозуміла, що ви маєте на увазі. Сьогодні Маша, так звати цю дівчину, не змогла прийти. А оскільки ми вже з Русланом у місті, то без проблем можемо бути з Богданком.

– Дайте мені, будь ласка, її контакти.

Ілона підняла здивовано ліву брову, але нічого не сказала, лише схилила голову на знак згоди.

– Скиньте, якщо можливо, на вайбер. Ось на цей номер, – простягнув свою візитівку. – Надалі, якщо матимете якусь корисну інформацію, у вас буде мій контакт.

– Добре, звичайно, – погодилася Ілона, а Єгор зазначив подумки, що прохання надати інформацію про няню Ілона не очікувала.

– А ваші пацієнти? – продовжив розпитувати слідчий.

– Маєте на увазі, що я тут зараз?

– Так.

– Довелося скасувати. Термінових перенесла на після обіду, решту – на інші дні. Добре, ніхто не заперечував. Хоч як тут заперечити? Я всім пояснила, що сталося, тож…

Єгор із розумінням помовчав. Знову звузив очі, роздивляючись жінку. Чи то пак – скануючи. Він не любив у собі цю звичку. Навіщо звужувати очі, намагаючись проаналізувати, чи людина щира? «Певно, цей рух закладений природою. Так само, як і дивитися вгору, коли, скажімо, рахуєш щось. Це все інстинктивно. Проте уважному спостерігачеві видасть мене з головою…»

– Які стосунки ви мали з померлим?

Ілона чомусь зніяковіла, зрештою відповіла:

– Він був моїм чоловіком.

– Я це знаю, – відірвався Скляр від занотовування. – Проте ви вже майже розлучені. Я правильно розумію?

Ілона кивнула.

– Яка причина вашого розриву?

– Мені обов’язково відповідати на це запитання? Як на мене, воно доволі особи…

– Обов’язково. На жаль. Нам необхідно добре бачити ситуацію, у якій жив убитий.

Із другого поверху долинали голоси експертів. На першому вони вже завершили, тепер працювали нагорі. Лише час від часу чулися їхні перегукування та кроки. Ілона повернула голову на шум, що долинув із коридору. Там стояло двоє патрульних, чоловік та жінка. Вони уважно слухали розмову.

– Мене в чомусь підозрюють? – ображено спитала Ілона.

– Ні, чому ви так вирішили? – удавано здивувався Єгор. «Ну звісно, ми тебе теж підозрюємо. Ми всіх підозрюємо, якщо не зрозуміло».

Ілона не відповіла, натомість дала відповідь на попереднє запитання копа:

– У нас були не дуже гарні взаємини. Гадаю, ви самі вже це знаєте. Тим паче, тут була… тут був адвокат Мáрко. Упевнена, вона вам розповіла.

– Вона сказала, що ви з убитим сварилися, – утрутився несподівано в розмову Тарас. – Навіть намагалися позбавити прав на сина. Розповісте, чому вирішили вдатися до таких радикальних дій?

Власта і Валентин мовчки перезирнулися. Зовсім недавно слідчий повідомив, що йому знадобиться їхня допомога. Тож намагалися якомога краще вникнути у справу.

Ілона зітхнула. Їй зовсім не хотілося, щоб хтось копирсався в її особистому житті.

– Мáрко зраджував мені, і коли я про це дізналася, подала на розлучення, – відповіла після паузи.

– Із ким зраджував? Ви знаєте? – зацікавився Єгор.

– Поняття не маю.

– Звідки ж тоді така впевненість? – Тарас підійшов ближче, так, що жінці вже не довелося сидіти впівоберта, аби бачити обох поліцейських. Тарас сів поряд зі старшим колегою.

– Не знаю. Я просто це запідозрила. Ну, знаєте, дивні дзвінки, недомовки з його боку, знервованість, відсутність, яку він доволі недолуго пояснював. Потім упевненість тільки зростала… Визнаю, у мене була думка простежити за Мáрко та дізнатися. Ну або ж найняти приватного детектива. Здається, такі вже з’явилися в Рівному. Але… я не захотіла опускатися до цього. Одного разу терпець увірвався і я, кінець кінцем, спромоглася заговорити про це з ним. А він – знаєте що?

Тарас та Єгор мовчки із цікавістю чекали на відповідь.

– Навіть не став заперечувати. І найбільше мене розлютило, що для нього виявилося це нормальним. Мати коханку і дружину одночасно. Я навіть підозрюю, що мав не одну жінку.

Збоку почувся шум. Це на якусь мить відволікло всіх від розмови, але вони відразу ж продовжили. То Власта чомусь вирішила покинути приміщення. Тільки Валентин зрозумів причину: патрульна подумала про колишнього чоловіка. Ні, він їй не зраджував, однак спогади про розлучення і досі дошкуляли їй.

«Ну, і куди вона пішла? – подумки спитав себе Єгор. – Така важлива справа, а вона дозволяє собі бродити туди-сюди».

– Після цього я відразу подала на розлучення, – резюмувала тим часом Ілона.

– А чому вирішили позбавити його права бачитися з дитиною? – Єгор нахилився вперед, погладжуючи задумливо свою руду бороду.

Ілона відповіла з обуренням:

– Він мене надто принизив, аби я хоч щось йому лишила. Тим паче – найдорожче, що в мене є, – мого сина. Звісно, коли трішки прийшла до тями, подумала, що таки свавільно з ним повелася. Урешті-решт, Крістіну він шалено любить… любив, – виправила себе. – Для нього позбавлення права на дитину було б жорстоким покаранням.

У кімнату повернулася Власта. Скляр кинув на неї суворий погляд, одначе та проігнорувала його. Натомість знову стала біля напарника і продовжила слухати розмову. Валентин щось прошепотів їй на вухо, вона сумно всміхнулася. «Він питає у неї, що сталося, – здогадався Єгор. – Ну, усміхається – отже, усе добре», – резюмував для себе. Відтак повернувся до бесіди.

– Але ж ви не передумали у своїй меті?

– Чому ж? – якусь мить Ілона сумнівалася, чи продовжувати, нарешті, наважилася. – Не так давно ми зустрілися з ним… Розумієте, до цього часу спілкувалися тільки наші адвокати. Я не мала жодного бажання бачити його. І, тим паче, іти на поступки. Та Руслан…

– Руслан – ваш двоюрідний брат? – уточнив Тарас.

– Так. Він від самого початку намагався переконати мене, що я надміру сувора в цьому питанні. Я ще спершу і на нього сердилася, – сумно всміхнулася. – Знаєте, ця їхня чортова чоловіча солідарність… Перепрошую, – промовила, помітивши, як відреагували на її слова слідчі: чоловіки відразу нашорошилися. – А хіба ні? Жінки завжди солідарні з жінками. Чоловіки – між собою теж.

Єгор і Тарас мусили погодитися.

– А потім я подумала, що він правий. Тож коли Мáрко вкотре зателефонував мені недавно, я вирішила не уникати зустрічі. Ми, на диво, непогано поспілкувалися. Він пропонував відновити наші стосунки, але… Хіба можна після всього того, що було?

– Зачекайте. Ваш чоловік хотів поновити взаємини? Дружні, я так розумію?

– Ні, він хотів, аби ми припинили процес розлучення. Він неодноразово просив мене про це. Звичайно, через свого адвоката. Але про це і мови не могло бути, – з гідністю відповіла жінка.

– Я правильно вас зрозумів: Мáрко Вітторіно намагався врятувати шлюб?

– Ну, виходить, що так, – погодилася Ілона.

– А Віталіна Волошко знала про це? – запитав Тарас.

– Вона не могла не знати, адже була його адвокатом. Більше того, я чула, що через це в них почалися проблеми. Ну, саме після нашої з ним недавньої зустрічі.

– Що ви маєте на увазі?

– Ну, а вам би сподобалося, якби ваша дівчина стала пропонувати колишньому хлопцеві поновити стосунки?

– Вони сварилися? І взагалі, звідки у вас ця вся інформація? – напосідав Єгор.

– Мені Артем сказав.

– Той, що приятель вашого чоловіка?

– Не тільки його, а й мій теж. І з Артемовою дружиною ми теж товаришуємо.

Тарас і Єгор зрозуміли, що тільки-но розкрили обман. Якщо, звичайно, сама Ілона Вітторіно зараз не бреше.

Віталіна Волошко приховала інформацію про те, що мала кепські взаємини зі своїм коханцем.

– Чи могло бути так, що саме з Віталіною Волошко вам зраджував у свій час ваш чоловік? – несподівано для всіх запитала Власта.

Скляр терпіти не міг, коли хтось втручався в розслідування. Тим паче – патрульні. Він навіть не вельми хотів проводити розслідування з Тарасом, віддаючи перевагу роботі самостійно. Та не в цій справі. Не у вбивстві іноземця.

Ілона розвернулася в бік Власти. Відтак відповіла:

– Не маю уявлення. Проте, наскільки мені відомо, вони познайомилися з Мáрко під час процесу розлучення.

– Де ж тоді поділася коханка? – не відступала патрульна.

Єгор, хоч і дратувався через втручання Власти, але не міг не зазначити для себе, що питання патрульної влучні. Він повернув голову до підозрюваної, аби встигнути помітити її реакцію. Подумки проклинав обох жінок, які фігурували в новій справі: що Віталіна, що Ілона – обидві мають міцні нерви. «Їх важко буде розкусити. Однак… Ілона виглядає значно спокійнішою. А шкода… У неї є реальний мотив. А от у Віталіни… Віталіна Волошко, поза сумнівом, щось приховує. І справа набуває зовсім нового повороту. Віталіна Волошко збрехала про стосунки з жертвою. Збре-ха-ла. Отже, саме тому і нервувала, що мусила брехати. А це наштовхує на глибші підозри».

– Не знаю і не хочу знати, – з огидою відповіла Ілона, усім своїм виглядом показуючи, що на дану тему говорити далі не хоче.

Подумки Єгор укотре замилувався: жінка, яка знає собі ціну. Знов уважно роздивився її. Жодних «понтів» у зовнішності й одязі. Убрання дороге і вишукане, у той же час просте. На відміну від Волошко в Ілони є самоповага. Упевненість у собі. У Віталіни – надмірна самовпевненість. Такі люди, як Ілона Вітторіно, не можуть не викликати захоплення.

– Я зрозумів вас, пані Ілоно. – Скляр занотував щось собі в телефон.

У свою чергу, Тарас теж щось записував, щоправда, у паперовий нотатник.

– То ваш брат не припинив спілкуватися із загиблим, я так розумію? – уточнив Тарас.

– Припинив. Відразу ж, як дізнався, що Мáрко мені зраджує. Вони навіть сварилися через це.

– Сварилися?

– Ну, не зараз, – усміхнулася. – Давно. Ще як тільки відбувся розрив. Так би мовити, висловив моєму чоловікові все, що думає з приводу його ставлення до мене.

– Вони бачилися хоч інколи? – запитання поставила знову Власта.

– Мені принаймні про це невідомо. Думаю, що ні. Переконана, Руслан би мені сказав.

– Може, він не хотів вам про це розповідати, – припустив Тарас.

– Не думаю… Ви когось із нас підозрюєте, чи що? – несподівано спало на думку Ілоні.

– Така наша робота, – відповів Тарас.

– У вас є мотив, – зауважив Єгор спокійно. Він незворушно глянув на неї й усміхнувся. Без злості чи зверхності. Ніхто б не здогадався, що саме в цей момент він напружено чекає на реакцію та відповідь підозрюваної.

Власта і Валентин з інтересом спостерігали: ці слідчі працюють із напором.

– І який же? – у голосі Ілони прозвучав мало не виклик.

– Ви ще не розлучилися, – почав виважено Скляр після недовгої паузи. Інтонація нітрохи не видала в ньому нетерплячості та хвилювання. Хоч час нещадно спливав. «Перші двадцять чотири години. Перші двадцять чотири. Найбільш критичні й найбільш важливі в будь-якому розслідуванні. Саме від того, як просунемося зараз, залежатиме результат», – немов мантру, повторював подумки Скляр слова, які ще на перших заняттях в університеті втовкмачував викладач.

– І що з того?

– А те, що все майно вашого чоловіка переходить вам. А це чималенько. Будинок та бізнес в Італії і бізнес у Рівному. Теж доволі прибутковий. Чи я помиляюся? – тепер у його голосі прозвучали нотки недовіри до жінки як до свідка. Із її реакції зрозумів, що ці слова справили потрібний ефект: Ілона Вітторіно не чекала саме від нього «наїзду». Бо він здався їй людиною, якої можна не боятися.

– Не помиляєтеся, – теж витримавши паузу, погодилася жінка.

«Ну що, спантеличив я тебе? Вивів із себе?» – запитував подумки Єгор, хоч навіть і на хвильку не переставав милуватися цією особою.

Тарас непомітно потер долоні: незважаючи на те, що працював із новеньким усього три тижні, уже чудово розумів методи, якими той користується: безмежна ввічливість, усмішка, врівноваженість і… намагання вибити підозрюваного з колії, розізливши його. У найнесподіваніший для того момент. Щоб той схибив. А підозрювані в нього – усі фігуранти справи. Аж допоки не знайде справжнього злочинця і не переконається в його вині. Єгор і в житті доволі різкий, тож роздратувати когось для нього не складає особливих зусиль.

Так, питання Скляра, хоч і цілком логічне, а виявилося неочікуваним для жінки. Спершу Єгор поставився до неї прихильно, а тепер такий випад. Кинув погляд на патрульних. Ці «зелені» зачаровано слухали. «Ну що ж, дивіться, як працюють професіонали».

– Майно переходить мені, Крістіні та моєму синові, – додала Ілона. – Проте це не означає, що вбила я. Не забувайте, мене навіть не було в місті, коли все сталося. Зі мною в маршрутці їхало багато людей. Майже була повна. У вас є змога переконатися. Приїхала під ранок.

– Звісно, ми це зробимо, – пообіцяв Тарас.

– Чому ви не скористалися своєю автівкою? – знову Власта втрутилася в розмову.

– Не зрозуміла, перепрошую, – Ілона озирнулася до патрульної.

– Ви маєте свою машину, однак до Києва поїхали маршруткою, – пояснила жінка-коп.

Валентин зиркнув на колегу: вона геть захопилася цією справою.

– Дорога неблизька, мені не хотілося самій кермувати. Не в таку погоду, як зараз, – Ілона кивнула в бік вікна. Надворі вкотре за зиму танув сніг. Уночі, як правило, усе замерзало. Удень починалася відлига.

«Гм… А ця жінка доволі розумна», – Єгор покосився на Власту. На мить їхні очі зустрілися. «І вона мене терпіти не може». Цей факт його добряче повеселив. Він розумів, що по службі вищий за неї і завжди так буде. «Нехай собі ненавидить».

У цей же час Ілона роздивлялася обох поліцейських. Якби Єгор раніше не представився, думала б, що головний не він. Якийсь надто худий та жилавий. Геть не схожий на поліцейського. «Вони зібралися всі тут, щоб відразу мене заарештувати? Але ж у них немає нічого проти мене. А в мене – беззаперечне алібі. Навіщо тоді весь цей цирк?»

– У вас ще є запитання? Можу я вже піти до Крістіни?

– Опишіть характер вашого чоловіка, пані Ілоно, – попрохав Скляр.

– Характер?

– Так, яким він був? Які звички мав?

Єгор любив складати портрет не лише підозрюваних, а й жертви. Часто це допомагало. А головне – характеризуючи когось, ми можемо випадково видати своє справжнє ставлення до того, про кого розповідаємо.

– Веселим. Узагалі-то приязним.

– Запальним? – підказав Скляр ніби між іншим.

– Прошу?

– Чув, італійці мають запальний темперамент. Ну там, настрій ні з того ні з сього змінюється чи дратуються з будь-якої причини.

– Бувало в нього подібне, – відповіла Ілона, очевидно, щось пригадуючи. – Але я б сказала, що він просто емоційний. А от Крістіна, на диво, спокійна. Ніби його протилежність. Не знаю, може, ще все зміниться, – зітхнула.

– У яких стосунках ви були з Віталіною Волошко? – запитав Єгор. Він любив несподівано перестрибувати на зовсім, здавалося б, протилежні запитання.

– А як ви самі думаєте? – відповіла дружина Мáрко Вітторіно. В очах промайнула сердитість. Та більше не через слідчого, як через згадку про суперницю.

– Отже, не у вельми хороших, – констатував Єгор, хоч, звісно, відповідь і сам уже отримав зовсім недавно. – Чи були вороги у вашого чоловіка?

– Ніколи не чула про таке.

– А Артем Бойко?

– Артем? – здивувалася Ілона. – Та вони ж приятелі нерозлийвода.

– Нам відомо, що в них був конфлікт, – пояснив Єгор.

– Нічого про це не знаю, даруйте, – розвела руками підозрювана номер два.

– Можливо, маєте якісь думки з приводу того, хто міг убити вашого чоловіка?

– На жаль, ні, – знову не порадувала Ілона Вітторіно.

Єгор і Тарас перезирнулися: запитання вичерпалися.

– Чи не хотіли б ви нам щось повідомити ще? Ну, якусь важливу, на ваш погляд, інформацію.

Ілона задумалася.

– Здається, нічого такого.

– Що ж, тоді вдячні вам за допомогу, – Єгор підвівся. За ним встав Тарас, відтак і Ілона. – Якщо згадаєте навіть щось, на вашу думку, не важливе, дайте нам, будь ласка, знати.

– Гаразд, – погодилася жінка.

«Ця пані не має того поспіху та хвилювання, що Віталіна Волошко», – укотре впевнився Єгор.

– І не забудьте надіслати мені контакти вашої няні. Ми повинні з нею поспілкуватися.

– Звісно. Можу я піти до Крістіни?

– Будь ласка. І скажіть своєму братові, нехай підійде до нас.

Ілона із сумом оглянула вітальню: колись тут вони всі разом були щасливими.

– Чекайте, – несподівано промовила вона.

– Ви щось згадали? – миттю відгукнувся Тарас.

– Не знаю, чи це насправді важливо… – Ілона зробила кілька кроків назустріч слідчому та оперативнику. – Артем якось казав, що Мáрко допомагав Віталіні Волошко відкрити приватну практику. Він мав дати їй значні кошти на це. Звісно, без зобов’язання повернути. Проте, коли в нього з’явилася надія на продовження нашого шлюбу, він, здається, передумав. Цю новину мені Іванка, дружина Артема, недавно по секрету передала, – уточнила Ілона.

В очах Тараса і Єгора читалося: помста? Слідчі без слів зрозуміли – схоже на мотив.

Ілона розвела руками, мовляв, більше нічого додати, і вийшла.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 12:45

Єгор спостерігав, як Вітторіно вдягає дівчинку. «Здається, ця патрульна, Власта, права. Крістіна більше зраділа колишній дружині батька, ніж його теперішній пасії».

Єгор насупився. Ілона Вітторіно насправді має серйозний мотив для вбивства свого майже колишнього чоловіка. Суд триває доволі довго. Тяганина цілком могла набриднути. Та головне навіть не це. У Мáрко Вітторіно дві успішні кав’ярні в місті, хороше майно за кордоном. Як законна дружина та матір його новонародженої дитини вона має право на це все. «Гм… У неї більше мотиву, ніж у Віталіни», – Єгор замислився. Але в Ілони беззаперечне алібі: на момент скоєння вбивства вона поверталася «Шаленою черепахою» із Києва до Рівного. Попередньо поліція змогла дізнатися, що в записах перевізника і справді була бронь на її ім’я, і що людина з таким іменем дійсно прибула для поїздки зі столиці до Рівного. Лишається тільки допитати водія й інших пасажирів: показати фото і спитати, чи бачили цю жінку під час поїздки. Для цього він уже відправив Власту. Інтуїція підказувала слідчому, що алібі підтвердиться.

У той же час Віталіна Волошко збрехала про документи, через які нібито прийшла сьогодні вранці сюди. Як доповів Тарас, суддя не хворів, жодних слухань не переносилося. Лишається перевірити, чи справді в неї погіршилися стосунки з коханцем і чи справді покращилися стосунки Мáрко та Ілони настільки, що вбитий хотів зупинити процес розлучення.

Скляр відволікся від роздумів, знову зосередивши увагу на Ілоні Вітторіно та дівчинці. Дитина виглядала змученою і блідою. Вона дозволила жінці натягнути на неї шапку, дочекалася, коли та застібне куртку та вдягне на неї рукавички.

Поряд стояв чоловік із маленьким хлопчиком на руках – Руслан. Дещо огрядний, на вигляд сорок із гаком років. На скронях сріблилася сивина. Одразу можна було зрозуміти: бізнесмен. Як устигли дізнатися слідчі, у молодості спідвеїст, а зараз – директор мережі супермаркетів Рівного. Із ним теж Тарас та Єгор уже встигли поспілкуватися. Як на те, також має беззаперечне алібі. Звісно, його ще потрібно перевірити. Для цього слідчі відправили запит до аеропорту. Але досвід підказував їм, що подібного роду алібі має підтвердитися.

Єгор стиснув губи: Кир’ях, один з оперативників, устиг опитати і подругу Віталіни Волошко з приводу підтвердження невинуватості – щойно відзвітував телефоном. «Чудово, бляха-муха! – лютував подумки новоспечений рівненський слідчий. – І тут алібі підтвердилося». З одного боку, добре, бо методом виключення ти знаєш, хто не може бути вбивцею. З іншого боку, це виявилися саме ті люди, які мали найбільше причин убити. Але ж хто тоді?

Лишається тільки Артем, кращий друг. «Що ж, – зазначив Скляр, – теж цілком вірогідна кандидатура». Слідак поморщився. За стільки років у поліції він і досі не звик до запаху померлого тіла, яким завше відгонило на місці злочину.

Повз слідчого пройшов один з експертів. Кілька хвилин тому Скляр чув, що перевірка будинку ними почала підходити до завершення. Далі – більш детальні експертизи всього, що виявили. Так, поліція йде з місця злочину не з порожніми руками: виявлено дві кулі та два контейнери до мисливських патронів, а також уламки саморобного глушника, обмотані армованим скотчем. З іншого боку – жодних відбитків та слідів ДНК.

«Хай йому!» – вилаявся Скляр.

Ілона взяла Крістіну на руки:

– Не дивися туди, чуєш мене? – звернулася до дитини.

Дівчинка кивнула. Вона і досі мало розуміла, що сталося. Просто відчувала – щось страшне. Дитина сильніше притиснулася до мачухи, заховала обличчя в жінки на плечі. Тільки щоб не дивитися. Узагалі нікуди. Ілона та Руслан попрощалися зі слідчим і рушили до виходу.

– Ну, і що ти помітив у її очах? – поцікавився Єгор у Тараса, щойно за двоюрідними братом та сестрою зачинилися двері. Всміхнувся. – Ти ж не просто так кинувся перед нею, коли вона тільки прийшла?

Тарас теж лукаво вишкірився, показуючи свої жовті зуби: згубна звичка куріння, яку мав іще з класу дев’ятого.

– Учуся в тебе, – ще більш оскалився, відтак відповів на поставлене запитання: – Нічого підозрілого не помітив.

Скляр зітхнув:

– Я так само.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 15:17

Експерти вже закінчили свою роботу та порозсідалися в машині.

– Агов, що ти там? Ми вже їдемо! – гукнув Єгора Тарас і поспішив на вихід, навіть не дочекавшись, що відповість колега.

Єгор зробив жест рукою – мовляв, зараз іду. Натомість так і залишився стояти біля вікна. Він бачив, як Тарас вийшов з будинку та попрямував до автівки з іншими поліцейськими. Роботи в них чимало: якомога швидше перевірити все, що знайшли, допитати людей, із якими ще не говорили… Якби ж це був простий грабіж або побутова справа… а то навмисне вбивство громадянина іншої держави. Скляр уже переглядав інформацію в Інтернеті: про це вбивство написали, певно, усі новинні сайти міста. Цілком можливо, що про це скоро передаватимуть і на всеукраїнських каналах. Коли дізнаються, що вбивство навмисне. А поліція практично не має зачіпок.

Він знову уважно роздивився вітальню. Себто місце вбивства. Укотре пройшовся будинком. Поморщився від думки, що його чекають колеги. «Зараз точно дзвонитимуть», – подумалося.

«Ну що ж я міг пропустити??? Думай! Думай!» – наказував собі. Знову обвів поглядом помешкання, піднявся нагору і спустився. Він намагався уявити, як усе сталося. Ось Вітторіно виходить із дитячої кімнати, прямує коридором, із якого, очевидно, збирався потрапити до вітальні. У будинку тиша та напівтемрява. Саме тут причаївся вбивця. Він двічі холоднокровно вистрелює і втікає. Італієць помирає.

У будинку нічого не зникло (принаймні про це невідомо). Практично ніякого розгардіяшу (окрім, звісно, місця, де стріляли). Та й то через те, що жертву відкинуло пострілами назад. Вітторіно впав, зачепивши скульптуру, яка прикрашала коридор. Та впала, але навіть не побилася. За словами експертів, річ дорога, проте не аж так цінна. А навіть якби й була цінною. Її ж не вкрали.

Телефон сповістив про повідомлення у вайбері. «Гм… швидко», – Ілона Вітторіно надіслала контакти няні її сина. Слідчий поклав смартфон до кишені.

«Я щось пропустив. Відчуваю. Тільки в чому? Тут, у деталях місця злочину? Чи в розмовах із людьми?»

Коп утомлено потер чоло. Від недосипу голова погано працювала.

Віталіна Волошко, Ілона Вітторіно, Руслан Шевчук. Троє підозрюваних. У кожного залізне алібі. Віталіна Волошко збрехала про суддю і про свої взаємини з жертвою. Одне з двох: або хотіла приховати зміст документів, або ж справжню причину, чому приїхала сьогодні вранці. Те, що приховала інформацію про сварку, з одного боку, насторожує, з іншого – могла збрехати, аби не провокувати з нашого боку даремних підозр. Єгор відзначив, що потрібно перевірити, чи справді стосунки між убитим та його дружиною покращилися. Якщо так, Волошко могла вбити коханця через помсту. Через образу, що її збиралися так кинути. І через те, що не буде обіцяної приватної практики.

Єгор насупився: у тому, що Волошко брехала, немає ані найменших сумнівів. Навіть якби не свідчення Ілони Вітторіно, він усе одно б у цьому не сумнівався. Інтуїція його не підводить. Принаймні такого за собою ще не помічав за роки служби. Але ж… Убити, щоб помститися за те, що кинули? Чи навіть тільки збиралися кинути. За те, що відмовився вкласти гроші в її справу? Знаючи природу людей, він би не здивувався. Однак…

Щось тут не те.

Від думок відірвав дзвінок мобільного.

– Що ти там робиш? – почувся голос Тараса.

– Уже йду, вибач. Хотів тут дещо глянути ще.

– Хлопці поїхали вже, – повідомив Тарас, маючи на увазі експертів. – Пропоную розділитися: нехай хтось із нас поїде поспілкуватися з Артемом. Урешті-решт, він поки головний підозрюваний. Ну, зважаючи на те, що в інших є алібі. Інший нехай перевірить торгові точки з приводу реалізації армованої стрічки, ідентичної тій, яка виявлена на частинах глушника. Що скажеш?

– Слушна ідея, – погодився Єгор, усе ще не покидаючи власних роздумів. – Я чомусь упевнений, що і цей Артем має виправдання, – відказав утомлено поліцейський.

Тарас зітхнув у слухавку:

– Сподіваюся, що ні. Інакше – убивця з вулиці. Або ж якийсь прихований заздрісник, про якого нікому нічого не відомо. Можливо, навіть з Італії. Тоді в нас усі шанси на «висяк». Гарний початок нового року.

«А для мене гарний початок роботи на новому місці», – подумалося Єгору. Проте вголос цією думкою так і не поділився.

– Це не вбивця з вулиці. Інакше б щось украли. Прийшли саме з метою вбити Вітторіно, – заперечив Єгор.

Почувся шум.

– Ти йдеш до будинку? – здивувався Єгор.

– Що? Ні, я в нашій машині. Чекаю на тебе. Патрульні теж у машині чекають. То що робитимемо?

– Я зараз підійду – вирішимо, – коротко відповів Скляр і без попередження зробив відбій.

Слідчий тихенько дістав зброю і так само тихо попрямував до кухні. Саме звідти він щойно і почув дивний шум. Слідак знав, що поряд із кухнею знаходиться чорний вхід, який хоч і зачинений наразі, проте хто знає… Коли маєш справу з убивством, потрібно завжди бути на сторожі.

Скляр швидко дістався кухні настільки тихо, що ніхто б не почув. Цій безшумній «котячій», як її сам називав, ході він навчився в університеті. Дуже потрібна річ, якщо хочеш ловити злочинців і при цьому лишатися живим та неушкодженим.

Біля дверей зупинився, аби знову прислухатися і приготуватися. «Гм… Ніякого шуму. Невже здалося?» – засумнівався слідчий. Приготувавшись не лише захищатися, а й нападати, він кинувся з пістолетом напоготові в приміщення. Нікого. Уважно роздивився. Простора гарна сучасна кухня в біло-чорних кольорах. Заховатися нема де. Швидкими кроками, але не забуваючи про обережність, рушив до чорного входу. Ні-ко-го. Чорний вхід опечатаний, як і було. Перевірив, чи двері справді зачинені. Раптом імітація?

«Що це в біса таке?» – на чолі від напруги виступив піт. «Ну я ж чув!»

Єгор у цей момент проклинав усе на світі. Він узагалі мав брати на сьогодні відгул. Ще три тижні тому писав заяву. У Ромки, якого вбили тиждень тому, мав бути в день народження. «Треба було скористатися цим відгулом. Дозвіл же отримав, – укотре за сьогодні подумалося йому. – Тоді б це вбивство іноземця дісталося комусь іншому. А я б виспався. І не мав цього всього головняка», – насупився Скляр, урешті-решт вирішивши заховати зброю.

Ще трішки прислухався і переконався, що здалося. «Мої люди не пропустять сюди навіть мишу», – переконував себе. Він уже віддав наказ про цілодобове спостереження за помешканням. Спершу начальство не погодилося. Тарасові довго довелося телефоном переконувати в необхідності цього. Саме бездоганна репутація Скляра в розкриттях найважчих убивств допомогла слідчим у досягненні бажаного. «Цікаво, коли сюди прибудуть для стеження?»

Поспішив до колег, які вже давно чекали на нього на вулиці. Проходячи повз дзеркало у вітальні, кинув байдужий погляд на своє відображення. Слідчий укляк.

Позаду нього, не рухаючись, стояла людина. Бліде обличчя, запалі щоки, порожні чорні очі без білків та зіниць.

Чоловік зі сну. Колишній приятель, якого тиждень тому вбили в Луцьку при виконанні.

Інстинктивно Скляр схопився за зброю і розвернувся, готовий стріляти. Але все, що побачив, – це порожнє приміщення, як і за мить до інциденту.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 16:28

Вчинили, як і планували: Скляр поїхав поспілкуватися з Артемом Бойком, приятелем Вітторіно. Тарас, прихопивши на допомогу ще одного опера, Власту та Валентина, вирушив по торгових точках, аби знайти, де купували армовану стрічку.

Артем Бойко виявився середнім на зріст, мав гарну спортивну статуру, на вигляд близько сорока. Здивування, коли дізнався про смерть приятеля, видавалося справжнім. Алібі? Теж має. Святкували з дружиною в ресторані день народження сина. Коли стало зовсім пізно, бабуся, себто мати Артема, забрала малого із собою додому, а молодь продовжувала веселитися мало не всю ніч. Чому вони з Вітторіно посварилися? Мáрко позичив йому значні кошти. Проте справи в бізнесі (він мав фірму з установлення басейнів та камінів) пішли не так, як сподівався. Отже – не міг повернути борг. Але вдалося перепозичити і буквально два дні тому через «Приват24» він перевів кошти. Усі? Звісно. Що він знає про стосунки Вітторіно з Волошко? Останнім часом вони погіршилися, адже Мáрко мав бажання відновити дружбу з колишньою дружиною. Помирилися? Наскільки було відомо Артему, ні. Але Мáрко дуже того хотів.

Не відтягуючи, Єгор перевірив слова Бойка відразу після візиту. І справді. У ресторані «Виноград» підтвердили присутність Бойка та його дружини.

Після перевірки алібі Бойка Скляр відвідав кав’ярні Вітторіно. Поспілкувався з персоналом. Нічого корисного не дізнався. Працівники ніколи не бачили, щоб їхній господар із кимось сварився. Навпаки, Вітторіно завжди був у гарному гуморі, добре до них ставився. Єдине – сильно переживав через проблеми із сином. Чи не чіплявся до дівчат? Ну, міг пожартувати, проте щоб підбивати клинці, то ні, ніколи. Тим паче – мав гарну дівчину. Віталіну Волошко? Так. Вони були в хороших стосунках? На перший погляд, так. Інколи вона тут з’являлася. Трішки зверхня, проте без хамства. Хто керує закладами? Директор, Сергій Ковальчук. Тільки зараз його тут нема. Має відгул – лежить удома з грипом.

Єгор дратувався: усі, хто так чи інакше мають причину, аби вбити італійця, володіють алібі. Скляр мав достобіса справ у відділі, та це вбивство не давало йому спокою. Він міг би запросто зіпхнути шмат роботи на оперів, а сам таки поїхати у відділ, аби завершити зі справами, які теж «горять». Але не в цьому випадку. Не тоді, коли на кону його репутація як людини, яка ще жодного вбивства не залишила нерозкритим. Єгор, сердячись, стиснув губи. На чолі з’явилися зморшки. Від природи бліде обличчя сьогодні здавалося геть молочним: недосип і нерви.

Раніше Єгор іще сподівався, що хоч його і викликали на місце події, але справу віддадуть іншому слідчому. Тому, хто краще знає місто, наприклад. Він же тільки недавно сюди переїхав. Якби не навігатор у машині, чорта з два зміг би сам їздити. З одного боку, він розумів, що справу залишили йому, бо дуже поважають як поліцейського. З іншого боку – на фіга йому такий геморой.

Він утомлено тер чоло, відганяючи понурі думки і спогади про моторошний сон. Ніяк не міг припинити думати про Ромку. А те, що наснилося цієї ночі, кожного разу поставало перед очима. Ні, він не був забобонним, проте як можна почуватися після того, як твій убитий приятель уві сні попереджає про небезпеку загинути? І саме після цього сну йому дають справу про вбивство. Чудово. У Рівному, як і в Луцьку, як правило, позбавлення життя відбувається через побутові проблеми: розпивання алкоголю, сварки, ревнощі. І тут – на тобі! Навмисне вбивство! А ще те видіння сьогодні в будинку жертви. Що це? Ромка нагадує, що треба бути обачним?

– Блядь! – вилаявся стиха Скляр. – Ну який Ромка? Які нагадування з того світу?! Виспатися треба!

Скляр укотре за сьогодні наказав собі забути дурниці. Сніг на дорозі, як завжди, удень розтанув, тож тепер Єгор проїжджав фактично багнюкою. Автівка, яку тільки вчора помили, виглядала страшенно замурзаною. Усюди бруд і сірість.

Як і в думках.

Єгор щохвилини кидав погляд на годинник: час невпинно збігає, а вони ніяк не просунулися. «Перші двадцять годин найкритичніші, найважливіші». Наразі він збирався поспілкуватися з керуючим у кав’ярнях, потім приєднатися до Тараса в пошуках магазину, де купили армовану стрічку. Марудна, невдячна справа. Хтозна, де цю стрічку купували? Може, навіть не в Рівному. Може, в області? А можливо, узагалі в Луцьку. Чи в Тернополі.

Називається – шукай вітру в полі.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 17:40

Єгор тільки кинув погляд на Сергія Ковальчука, як зрозумів: і справді грип. Директор кав’ярень італійця ледь стояв на ногах, очевидно, маючи високу температуру. Одягнутий як-небудь: стара потерта зимова кофта, спортивні брюки. У помешканні безлад. Скляр скривився – терпіти не міг неохайності, навіть якщо ти просто сам сидиш удома. І навіть коли в тебе висока температура.

– Прошу, проходьте у вітальню, – запросив чоловік захриплим голосом.

– Дякую, – Єгор присів на диван, відсовуючи вбік кілька папірців, які виявилися чеками з магазину та аптеки.

Керуючий кав’ярнями сів на стілець біля комп’ютерного столу. Скляр подумки зробив висновок, що Ковальчук на своїй посаді чимало заробляє. Двокімнатна квартира обставлена багато, щоправда, трохи старомодно. Єгор ковзнув поглядом на меблеву стінку: масивна і дорога. Може, вона залишилася йому в спадок? Люстра на стелі теж старомодна, хоч і однозначно нова. Такі зазвичай купують люди старші. Зате стояв величезний плоский телевізор, на столі лежав закритим ноутбук Apple. Поряд із модним ґаджетом розкидана купа паперів. На полицях кілька десятків книг: класична та сучасна українська і зарубіжна література. «Певно, у школі був ботаніком», – вирішив Скляр. Цій думці сприяла не стільки бібліотека, скільки інше спостереження. Ковальчук, попри сучасну зачіску та модні ґаджети, справляв враження слухняного маминого синочка. Точніше, людини, яка перед іншими грає роль білого та пухнастого, а насправді люто ненавидить і боїться людей, які, як він розуміє, вище і краще за нього. І з матір’ю, скоріше за все, грав саме цю роль. Єгор скривився: терпіти не міг прихованих боягузів. Ніколи не знаєш, чого від них очікувати.

– Перепрошую, що потурбував, але мені необхідно поставити вам кілька запитань.

– Я розумію, – ледь устиг відповісти Ковальчук і відразу чхнув. – Вибачте, – сказав ледь чутно, прикриваючись хустинкою і збираючись чхнути вдруге.

Скляр почекав, поки природна потреба Ковальчука минеться і він зможе розпочати розмову. У квартирі було душно і тхнуло важким повітрям. Очевидно, давно не провітрювали.

– Вам би лікаря викликати, – порадив Єгор, спостерігаючи, як візаві ледь тримається. – У вас висока температура.

– Минеться, – ледь промовив Ковальчук і спробував посміхнутися.

– Давно хворієте? – поцікавився ніби між іншим Єгор.

– Відучора.

«Гм… Треба ж», – сказав до себе Скляр.

– У вас є кому доглядати за вами?

Сергій здивувався запитанню, але відповів:

– Дівчина моя приносить мені ліки. Учора приносила. Сьогодні ввечері теж має зайти.

– Ясно.

Відповідь задовольнила Єгора. Щойно на чекові, на якого мало не всівся, він помітив учорашню дату.

– Ви вдома відучора, я правильно розумію?

– Правильно, – поспішно кивнув Сергій, відразу пожалкувавши про це. Від руху його немов хтось кувалдою по голові гепнув. Чоловік поморщився від болю, зусиллям волі опанував себе. – Ви, певно, хочете знати, чи були вороги в Мáрко?

– Так. А ви часом не працювали колись у поліції? – іронічно запитав Скляр.

«Чи міг він убити?» – тим часом крутилося в голові.

«Хворий на грип, із температурою. Гм… Напитися сучасних таблеток і зробити всю брудну роботу». Пересічний громадянин відразу викреслив би Ковальчука зі списку підозрюваних, зважаючи на його стан. Проте Скляр уже стільки всього бачив за роки роботи в поліції. Він би навіть не здивувався, якби дізнався, що Ковальчук зараз просто вміло симулює. Хоч, звісно, його стан виглядає дуже реалістично. Узагалі слідчий прекрасно знав, що будь-яке, навіть найбільш правдоподібне, алібі, урешті-решт, може виявитися ні чим іншим, як просто майстерно розіграною виставою. Коли йдеться про вбивство, ставки дуже високі. Покарання за цей злочин суворе, причини до позбавлення життя, як правило, вагомі. Тож часто навмисне вбивство продумується до найдрібніших деталей.

Сергій лишив запитання без відповіді. Натомість відказав:

– Про ворогів нічого не чув. Знаю тільки… – Він перехнябився, очевидно, боліло горло. – …що він мав проблемне розлучення. Ілона не хоче давати йому права на дитину.

– Ви знали, що в них покращилися стосунки?

– З Ілоною? – здивувався Сергій. – Ні, не чув цієї новини.

– Хто міг бажати смерті пану Вітторіно? Хто вигравав від цього?

Сергій відкашлявся, потім відповів:

– Тільки з дружиною в нього були проблеми. Ну і приятель його, Артем, винен був чималеньку суму грошей. Чув, як вони обговорювали це в кав’ярні.

– Артем віддав борг?

– Не знаю, – просто відповів хворий.

Скляр зробив нотатки в телефоні. Сергій, важко дихаючи закладеним носом, спостерігав за слідчим.

– Даруйте, можливо, запитання видасться нескромним… Ваша дівчина живе з вами? – несподівано поцікавився слідчий.

– Ні, а що?

Єгор замислився, як сформулювати відповідь, та Ковальчук швидко здогадався, що до чого:

– Ведете до того, що в мене нема алібі? На вашу думку, я міг у такому стані піти й застрелити людину? – прохрипів адміністратор кав’ярень.

Скляр промовчав: «Ти навіть не уявляєш, із якими вивертами зустрічалися мені вбивці!» Натомість зауважив:

– Звідки ви знаєте, що його застрелили? Я нічого вам про це не казав, – очі в слідчого загорілися: упіймав на брехні.

– Усі знають, що його застрелили. В Інтернеті вже давно про це написали.

Скляр спохмурнів. Як же він забув! У мережі справді весь день це обговорюють. Поліція ще не коментувала, що сталося. Проте люди не сліпі. Сусіди і перехожі, які стовбичили біля будинку вбитого. Хтось із них, без сумніву, запустив інформацію в мережу. Та що там! Певно, усі, хто сьогодні проходив повз будинок жертви, відразу кинулися до своїх ґаджетів, щоб викласти пост на Фейсбук чи в Інстаграм.

Роздивився Ковальчука. Той не знітився. Зовсім не хвилюється. В очах з’явився глузливий вогник. «Він не любить поліцію», – здогадався Скляр. Коп зрозумів, що перед ним саме той, хто поліцейських зневажливо називає «ментами» та «мусорами». Слідчий вирішив проігнорувати це. Найголовніше зараз – чи можна вважати його підозрюваним? У Єгора, нарешті, з’явився хоч хтось, хто не має алібі. Але ж Сергій не має і мотиву. Чи має?

– Ви кажете, ваша дівчина вчора приходила до вас, приносила ліки, – почав Скляр. Йому знадобилася мить, аби помітити, як напружився Ковальчук. – Мені потрібно з нею поспілкуватися.

– Навіщо? – облизав пересохлі губи адміністратор.

«Наслідок температури? Чи несподіваного хвилювання?» – зацікавився слідчий і нахилився трішки вперед. Він знав, що цей рух не втече від людини, яка боїться бути розкритою: він видасться їй підозрілим. Тож Єгор не зміг позбавити себе задоволення таким чином подражнити чоловіка і вибити з колії. Скляр відчув важке дихання Ковальчука. На лобі в того виступив піт.

– Ви змокріли, – спокійно зауважив поліцейський.

Ковальчук витер краплі з чола, криво усміхнувся:

– Певно, температура підіймається, – прохрипів, ледь стримуючи кашель.

«Скоріше, не температура, а твоя знервованість. Бо я надибав слабке місце».

– Не переймайтеся. Я вас ні в чому не звинувачую. Проста формальність. Ми всіх так перевіряємо, – заспокоїв коп свого нового підозрюваного. Інколи йому здавалося, що він кіт, який умисне заганяє мишу в пастку. Він робив так із кожним. Завжди. І щоразу відчував свою перевагу. Бо той, хто винний у злочині, має понести покарання.

– Я скажу їй, щоб вона вас набрала, – пообіцяв Ковальчук. – А зараз прошу вибачення, якщо запитань більше нема, то я хотів би відпочити. Мені дуже важко з вами зараз розмовляти.

– Ви мені просто скиньте її контакти на вайбер, – Скляр затамував подих: цей чоловік не може надати алібі. Слідчий із нетерпінням чекав подальших дій Ковальчука.

– У мене зараз розряджений мобільний, – чоловік дістав із кишені телефон і простягнув копу. – Я поставлю його заряджатися і, як тільки він запрацює, відразу скину інформацію.

Скляр кинув погляд на темний екран: і справді не працює. Ну або ж його навмисне вимкнули перед тим, як він прийшов. Він би залюбки спробував його увімкнути: якщо ґаджет не розряджений, то має вийти. Проте без спеціального дозволу поліція не має права перевіряти особисті речі громадян. Єгор стиснув із досади губи. Неохоче повернув Ковальчуку айфон:

– Щойно матимете змогу, відразу надайте інформацію. Можна? – указав Єгор на чеки, що валялися на дивані.

Ковальчук не зрозумів навіщо, але не заперечив. Скляр дістав ручку, порився в папірцях, вибрав якийсь і нашкрябав на ньому свій телефон.

– Ось, на цей номер. Скиньте на вайбер її дані.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 18:20

Зовсім звечоріло. Скляр терпіти не міг зими. Холод, сирість і темрява. Єгор подумав про те, чи не випити йому знову кави, та лише від думки про цей напій у шлунку заболіло. Варто було б щось поїсти.

Тільки що віддзвонився Тарас і повідомив гарну новину: удалося знайти армовану стрічку, ідентичну тій, яка виявлена на частинах глушника. Тож тепер слідчий їхав до «Епіцентру». Саме там відбувся продаж. І саме там чекали на нього колеги. Звісно, торгові точки міста та близьких до нього територій ще будуть перевіряти, проте наразі це єдиний магазин, де напередодні вбивства встановлено факт реалізації розшукуваної стрічки.

Скляр приїхав саме вчасно, аби разом із колегами подивитися відео, узяте з камер спостереження. Власта з Валентином теж і досі брали участь у розслідуванні. «А я думав, Тарик давно їх відпустив», – здивувався Скляр. Його колеги, як і він, виглядали стомлено. «Їм теж не пощастило сьогодні з обідом». Хоч із Тарасом слідак працював недовго, проте вже встиг зрозуміти, що вони з ним у роботі схожі: будуть рити, поки не знайдуть. І ні про який відпочинок навіть не може бути мови. Хіба вже ввечері піти додому поспати. Тільки от за характерами все-таки різні.

Єгор подумав, яку смачну вечерю приготує Таня, його дівчина. Відтак згадав, що вона сьогодні допізна на роботі. «Та що ж за день такий!»

Невдоволено ковзнув поглядом по патрульних. Їхня присутність дратувала, однак не мав наміру відмовлятися від допомоги. Привітався рукостисканням із Женею Кир’яхом, ще одним опером, якого підключили до справи.

– Ось, – показав хлопчина, працівник «Епіцентру», – ось цей чоловік, що купує армовану стрічку.

Поліцейські нахилилися ближче до камери. Нікому з них не була відома ця особа. На записі невідомий придбав скотч, розрахувався, попрямував до виходу.

– Ось інший запис, із вулиці, – пояснив продавець-консультант. На його бейджику Єгор прочитав ім’я: Кирило Кирилов. Відтак знову зосередив увагу на відео.

До чорної машини «ауді», яка стояла відразу біля входу, підійшов той самий чоловік, що і купував стрічку.

– Можна якось збільшити, щоб побачити номер машини? – відразу вхопився за важливу деталь Скляр.

– Зараз, – промовив консультант гіпермаркету. Він зупинив запис, щось понатискав у програмці, і вже за мить поліція отримала потрібну інформацію.

– Перевірте дані, – наказав Єгор патрульним.

Валентин записав номер, відійшов убік, аби з допомогою програмки на планшеті перевірити, кому належить машина. Усі інші, у свою чергу, додивилися запис. Більше, щоправда, нічого вартісного там не побачили. Невідомий сів у автівку і поїхав. У салоні, окрім нього, нікого не було.

– Зробіть нам, будь ласка, копію, – попросив Кир’ях.

Кирило з готовністю відповів:

– Звісно, зараз.

– Є щось? – звернувся Скляр до Валентина.

– Машина зареєстрована на фірмі «Рентакар», – читав він. – Це фірма з надання в оренду машин. Працюють вони до дев’ятнадцятої, – мовив патрульний і глянув на годинник.

До закриття офісу лишалося десять хвилин.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 19:10

Власта припаркувалася біля «Рентакару». На задньому сидінні не припиняли обговорювати справу Нагай і Скляр. Слідчий та опер не поспішали, хоч знали, що їх чекають. Перед відправленням сюди Власта зателефонувала і просила, аби їх дочекалися. Валентин разом із Кир’яхом поїхали по інших торгових точках перевіряти, чи не було ще фактів продажу армованої стрічки.

Під час поїздки жінка-коп спробувала внести свою точку зору з приводу справи, проте, як і очікувала, ніхто її не слухав. Патрульна більше схилялася підозрювати Артема Бойка, приятеля Вітторіно. Гроші – значно більший привід для вбивства, аніж просто помста за те, що збираються кинути. Звісно, ця версія теж має право на існування, але їй чомусь у неї мало вірилося. Віталіна Волошко значно молодша і красивіша за Ілону Вітторіно. І по ній видно, що вона звикла причаровувати чоловіків. Це у неї в крові. Навіщо вбивати, коли можна відвоювати? Ну або ж просто знайти собі іншого.

Опери та слідчий поки що вважали Волошко за найпершу підозрювану. Крім неї з’явився Сергій Ковальчук, директор кав’ярень, які створив Вітторіно. Щоправда, мотиву його вони поки так і не збагнули. Скляр скаржився, що той досі не відправив якоїсь потрібної інформації. І що це підозріло.

Жінка подивилася на старших за званням, які, нарешті, вийшли з машини і попрямували до офісу. Із вулиці війнуло морозом, що, як завжди, насувався на ніч. «Коли ми вже роз’їдемося по домівках?» – подумалося. Не те щоб їй не цікаво, однак донька вже давно прийшла зі школи. Звісно, дівчинка в неї самостійна, сама може повчити уроки і приготувати вечерю. І Власті теж. Патрульна глянула на годинник. Зовсім скоро мала б заступати нова зміна. Її дванадцятигодинне чергування завершувалося. Вони б із Валентином скоро мали повернутися на базу, здати зброю. Завтра ж із шести сорока п’яти ранку знову бути на роботі. Це так, як зазвичай відбувається. Дві денні зміни по дванадцять годин. Потім дві доби відпочивають. Далі дві нічні зміни по стільки ж годин.

Але щось підказувало жінці: цього разу буде зовсім інакше.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 19:20

– Так, це наша машина, – підтвердила жінка, як для себе визначив Скляр, років п’ятдесяти. – Її повернули сьогодні вранці.

– У справному стані? – нашорошився Тарас. За день він шалено втомився, живіт бурчав від голоду.

– Так, ми перевіряємо кожну автівку після повернення. Трішки брудна зовні, проте все добре.

– Повертав цей чоловік? – Єгор указав на знімок, зроблений з відео.

Жінка уважно глянула на фото.

– Так, це був саме він.

Коротке коричневе волосся. Гарно зачесане. Звісно, фарбоване. Пані Жовтенко поправила окуляри. Вона з цікавістю роздивлялася перш за все Єгора. Коп відразу помітив це. Він звик до того, що його зовнішність завжди привертає увагу. Точніше, змирився з даною обставиною: коли ти слідчий і тебе легко запам’ятати – це не надто добре. Але ж що поробиш?

– Нам потрібна вся інформація, яка у вас є, про цю людину. Щось незвичне помітили в ньому? Можливо, нервував. Може, руки якісь брудні були чи ще щось, що кинулося в очі.

Пані Жовтенко замислилася, за мить похитала головою:

– Ні, нічого такого не помітила. Він узагалі ніяк не вирізнявся серед інших клієнтів.

«Інтересна пані», – якось мимохідь подумалося Скляру. Салонного манікюру жінка не мала. З іншого боку, нігті доглянуті. Та й сама по собі дуже акуратна. «Не здивувався б, якби дізнався, що в минулому вона вчителька», – зненацька спало на думку. Строгий, проте добрий позір. «Ну геть як у моєї вчительки української мови».

Жінка застукотіла по клавіатурі. За мить сказала:

– Ми можемо надати вам копії документів, мають бути.

– Саме те, що нам потрібно, – змучено відповів Єгор. У нього, як і в Тараса, зажевріла надія: десь же злочинець мав зробити помилку. Можливо, документи виявляться справжніми?

Поки Жовтенко шукала потрібну інформацію, Скляр роздивився: офіс доволі скромний, однак облаштований зі смаком. На стінах помітив дві репродукції Моне – «Під тополями» та «Водяні лілії». «Нічого собі!» – здивувався. Роздивився ще, запитав:

– У вас є камери спостереження?

– На жаль, немає, – розвела руками Жовтенко, відірвавшись від пошуків. – Проте, – вона лукаво усміхнулася, показуючи ряд жовтих, хоч і рівних, зубів, – у нас є дещо краще.

Скляр та Нагай завмерли, передбачаючи, що ця жінка і справді має на увазі те, про що каже.

– Ось інформація про чоловіка, який брав в оренду авто, – повернула до них плоский монітор. – Такий собі Віктор Зінчук. І ось… – Вона підвелася, узяла із шафи величезну папку, дістала звідти якісь папери у файлах. – Ось копії документів, які він нам надав.

Єгор із колегою вдоволено перезирнулися. Так, це той чоловік, що на камерах відеоспостереження.

«Ну, уже щось», – подумалося Єгору.

– Ви не могли б нам їх відксерити?

– Звісно, – Жовтенко підійшла до ксероксу. За мить машина зашуміла, у повітрі відчувся неприємний запах фарби. Жінка спостерігала за поліцейськими, подумки уявляючи, як каже їм головне. Те, що їм і справді допоможе. Очевидно, вони вирішили, що під словами «дещо краще» вона мала на увазі документи невідомого. Але ж…

– У кожній нашій машині є прихований GPS-навігатор, який записує весь маршрут водія.

Єгор із Тарасом від несподіванки аж уклякли.

– Із міркувань збереження нашого майна ми не повідомляємо про це орендарів, – випередила вона запитання слідчих.

Жінка простягнула неймовірно зраділим поліцейським копії документів.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 19:55

– Його найняли, – зробив висновок Єгор. Перед цим усі якийсь час їхали мовчки.

Сівши в машину, Нагай відразу наказав Власті перевірити дані про водія. А вже за кілька хвилин дізналися: Віктор Зінчук ще два місяці тому заявив, що загубив документи. Тож чоловік, знімок якого вони мали, скористався викраденим паспортом і документами. Отже, поліція повернулася в ту точку, із якої фактично починала: жодних даних на цю людину, тільки фото. З іншого боку, у своєму арсеналі тепер мали справжній скарб – історію поїздок підозрюваного.

– Чому ти думаєш, що його найняли? – запитав Нагай.

Єгор стенув плечима:

– Ну не вірю я, що це хтось із вулиці. До вбивства готувалися. Це хтось зі своїх.

– Може, хтось зі своїх, про кого ми поки що не довідалися? Наприклад, з Італії? – зробив припущення Тарас.

– Може, – коротко відповів Скляр. – Та я в це не вірю.

– Ніхто із сусідів не бачив, щоб біля будинку тинялися невідомі, – знову заперечив колега.

– Це «лінії», – утрутилася в розмову Власта. – Цими дорогами ходять, щоб скоротити шлях. Тож там багато просто проходять повз. Стеження можна було організувати цілком непомітно.

Слідчий та опер перезирнулися. Власта казала правду, от тільки цей факт не полегшував життя. Скоріше – навпаки. Нагай важко зітхнув, перевів погляд у вікно. Проїжджали автівки, місто світилося від фар, вивісок магазинів, багато де так і лишилися зовнішні новорічні гірлянди. На вигляд Рівне, як завжди, спокійне. Цивільні, певно, і не здогадуються, що тут таки часом буває небезпечно.

– Давай усе-таки хапнемо щось поїсти? – несподівано запропонував Тарас, відчувши, як бурчить у животі. – Забув, коли вже їжу востаннє бачив.

– Тільки швидко, – згодився Скляр. Хоч який був голодний сам, ніколи б не пристав на цю пропозицію. «Перші двадцять чотири години», – подумки повторив. Уголос же запитав, звертаючись до Власти: – Знаєте, де швидко можна перехопити?

– Знаю, – не відриваючи погляду від дороги, відповіла Власта. – Тут неподалік є «Тундир Хаус»: хачапурі, кубдарі. Такого типу їжа. Підійде?

– Нам зараз усе підійде. Їдьмо, – похмуро відказав Скляр.

Патрульна глянула на годинник: вона мала вже здавати зміну. На роботі, звісно, попереджені, що вони з Валентином затримуються, бо потрібні тут. Перевела погляд на заднє сидіння. Нагай та Скляр не мали жодного наміру закінчувати на сьогодні роботу. Зітхнула: потрібно зателефонувати малій – попередити. Наскільки їй удалося зрозуміти, Валентин і досі разом із Кир’яхом прочісують торгові точки, аби виявити, чи не купували там армовану стрічку. Хоч відчувала, що скоро їх відізвуть із даного завдання, адже впевненості, що в «Епіцентрі» знайшли саме те, що потрібно, дедалі ставало більше.

У Нагая та Скляра втому немов рукою зняло. Із нетерпінням вони чекали знайомства з даними GPS-навігатора. За п’ять хвилин були в «Тундирі», а ще через десять усі троє жували гарячі хачапурі з м’ясом, запиваючи кавою. У салоні смачно запахло кавказькими спеціями.

– Ви маєте змогу залишитися з нами? – несподівано запитав Єгор у Власти, дожовуючи свою вечерю.

– Так, – коротко відповіла жінка-патрульна.

Вона теж намордувалася, але її неабияк захопило розслідування. Якби ж тільки до неї більше прислухалися!

– Ви впевнені, що Артем Бойко віддав усі гроші, які позичав у вбитого? – поставила Власта запитання, неочікуване навіть для неї самої. Умить жінка пожалкувала: «Навіщо я взагалі втручаюся?»

– Прошу? – почула вона здивований голос Єгора із заднього сидіння.

– Ви знаєте, яку суму позичав Бойко Вітторіно? – видихнула Власта: якщо вже почала, то мусить продовжувати.

– Ми перевіряли «Приват24», – відізвався цього разу Тарас. – Там і справді була переведена значна сума з рахунка Бойка на рахунок Вітторіно. Якраз незадовго до вбивства.

– Гадаєте, він віддав гроші, а потім зі злості вбив Вітторіно? – глузливо уточнив Єгор. Він зім’яв паперовий пакет, у якому купив їжу, і запхнув у целофановий кульок, повторивши дії Тараса.

– У відділі викинемо, – запропонував Тарасові. Слідчий навмисне ігнорував патрульну.

«Мудак», – укотре за сьогодні подумала Власта про Скляра. Уголос же мовила:

– Але чи впевнені, що це вся сума? – не заспокоювалася патрульна поліцейська.

Єгор із Тарасом перезирнулися.

– Ви знаєте, скільки перевели коштів? Двісті тисяч. Двісті, – Єгор дратувався. Він узагалі терпіти не міг справи, де задіяно багато людей. Комфортніше почувався в тих, де тільки він і один-два опери. А тут ціла бригада намічається з оперів, криміналістів та бозна ще яких спеціалістів. Он і патрульні «лізуть». Тим паче – жінка. – У вас діти є? – несподівано перевів на інше.

Власта зрозуміла, навіщо той запитує про дітей. Чудово пам’ятала, що він сказав про жінок сьогодні вранці.

– Є, – коротко відповіла. – І що з того?

– Чому ви пішли працювати в поліцію?

Тарас мовчки спостерігав за сценою. «Єгор хоч і хороший слідчий, але легко дратується», – подумалося.

– Хочу змінювати місто на краще, – не відразу відповіла патрульна.

Вона чекала бодай якоїсь реакції, проте Скляр промовчав. Непомітно повела на нього очима. Рудий схилився над копіями документів, щось вивчаючи.

Скляр не показав цього, проте заувага Власти змусила його замислитися: а справді, скільки був винен Бойко Вітторіно?

Наразі вони прямували на Пушкіна[2], аби там познайомитися з даними навігатора. І, якщо це саме те, що їм потрібно, ніч буде дуже насиченою.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 20:50

Про всяк випадок Єгор відправив Кир’яха до Віктора Зінчука, аби той перевірив інформацію, коли і за яких обставин у чоловіка зникли документи. Разом із Тарасом зібрав групу експертів, і всі відправилися перевіряти маршрут за інформацією з навігатора. Прихопили і кінологів із собаками.

Перед виїздом до них приєднався Валентин. Патрульний тепер сидів поряд із Властою. Позаду них, як і раніше, розмістилися Єгор і Тарас. Останні хвилин десять слідчий сидів мовчки, перечитуючи свої записи в телефоні. Тарас дивився у вікно, думаючи, як здалося Власті, про своє. Вона глянула на Валіка і лукаво всміхнулася, указуючи на Скляра. Валентин відразу зрозумів, на що натякає колега: Скляр увесь час сидів праворуч на задньому сидінні. Це саме те місце в машині патрульних, куди вони садять затриманих. Часто ці люди алкоголіки, наркомани чи безхатьки. І саме нинішньої ночі колеги забирали брудного безпритульного, який смердів так, що машину після нього довелося провітрювати ще довго. Скляр видавався жахливим педантом, тож, якби про таке дізнався, психував би, як біс. І Власта з неймовірною насолодою уявляла його пику, коли він довідується про безхатька.

Їхня машина їхала першою, за ними – команда експертів. Керуючись даними навігатора з машини, орендованої злочинцем, поліція вже майже виїхала за межі міста. Скляр відірвався від своїх записів у телефоні і поглянув у вікно. Вечір давно захопив місто. Чим ближче до виїзду з Рівного, тим темніше ставало: менше освітлених вітрин магазинів, житлових будинків. Зовсім скоро почнеться траса.

Єгор хвилювався: звісно, той факт, що машина взята на викрадені документи, повністю підтверджує здогади, що покупець в «Епіцентрі» – саме їхній «клієнт», проте слідчого турбувало, що, окрім пики цього чоловіка, поліція не має нічого. У машині, яку невідомий брав напрокат, зняли відбитки пальців, але даних на підозрюваного в їхній базі не знайшлося. Також перевірили інформацію про зникнення документів Віктора Зінчука. Дві місяці тому той чоловік подав заяву, що вночі пограбували його машину: зникли гроші й документи. Або ж убивця зімітував пограбування заради документів, або документи були продані вбивці третіми особами. А далі – просто: уклеїти фото підставної людини в паспорт. Звісно, хто буде прискіпливо перевіряти автентичність фото на фірмі прокату автомобілів?

Єдине, що наразі Єгор знав чітко: убивство продумувалося довго і виважено. До найдрібніших деталей. І це вказує на неймовірну холоднокровність та жорстокість убивці. Єгор відчув: справа одна з найскладніших та заплутаних у його кар’єрі.

* * *

Понеділок, 21 січня 2019 року. 23:55

Перша зупинка – траса і ліс.

Від холоду Власта не відчувала ні рук, ні ніг. Температура вночі знизилася до мінус семи і продовжувала падати, засніжило. Згідно з прогнозом погоди ніч мала бути доволі холодною. Наразі вони прочісували галявину, на яку, судячи з даних GPS, міг навідуватися підозрюваний. Напередодні вбивства машина зупинилася поряд на трасі. Тож поліція обшукувала всю прилеглу територію: важка, марудна, часто невдячна робота.

Власта роздивилася. Експерти розійшлися далеко один від одного. Скляру довелося викликати підмогу, оскільки місцевість виявилася чималою. А вони фактично шукають голку в копиці сіна. Може, тут навіть нічого нема. Убивця не обов’язково мав лишити бодай якісь докази, навіть якщо і був тут.

– Ще трохи часу – і взагалі все вкриє снігом, – скривився Валік, підійшовши до патрульної.

Вони з Властою долучилися до експертів у пошуках хоч чогось, що могло належати вбивці. Час від часу Власта кидала розлючений погляд на Єгора. Ця людина дістала її сьогодні так, як, здається, колишній чоловік вже давно не діставав. Мало того, що Скляр не любить патрульних, не вельми приховуючи цього. Він ще й жінок на службі зневажає. Вона була впевнена, що її здогад стосовно Бойка проігнорований Скляром із причини зверхнього ставлення до патрульних. «Звісно, хіба ми здатні зробити важливий внесок у розслідування?»

– Він до нас приєднуватися збирається? – із роздратуванням промовила Власта. – Ходить тут, роздивляється навсібіч. Думає про щось. А пошукати так, як ми шукаємо? – жінка похукала на замерзлі руки, спостерігаючи за слідчим, який дійсно, на перший погляд, літав десь у думках замість того, щоб, як і вони, долучитися до пошуків.

Вона відчувала виснаження. Очі втомилися приглядатися до найменших дрібниць на землі. Хоч і використовували потужні ліхтарі, які ще торік закупили в американських колег, усе одно доводилося напружувати зір, щоб нічого не пропустити. Сніг і мороз ще більше все ускладнювали.

– Власто, він слідчий. Він узагалі міг би зараз удома сидіти. Це он ми, опери та експерти, тут маємо гарувати, – висловив свою точку зору Валентин.

– Ну, ми могли б теж зараз сидіти вдома і відігріватися, – відказала Власта, розгрібаючи ногою сніг: нічого підозрілого.

– Але ми самі захотіли бути тут, – нагадав Валік.

Власта нічого не відповіла. І справді, чого вона так дратується? Сама ж залишилася. Нагай кілька разів наголошував, що вони з Валіком при бажанні можуть бути вільними. Тим паче, ніхто від завтрашньої зміни, яка почнеться о шостій сорок п’ять ранку, їх не звільняв. Патрульна уявила, як вони з Валіком прямо з пошуків убивці зранку поїдуть на базу. На шосту сорок п’ять усі там збираються, о сьомій шикування, далі огляд у лікаря, отримання зброї і о восьмій заступання на зміну. Їх хоч допустять до служби після безсонної ночі?

Хтозна. Але пропустити сьогоднішню ніч не могла собі дозволити. Щойно приїхали сюди, віддзвонилася малій, щоб та лягала спати і не чекала. Дочка здивувалася і, здається, захвилювалася. Неодноразово бувало, що Власта серйозно затримувалася на роботі, але ніколи не було такого, що вона навіть не знала, чи прийде додому ночувати.

Це роздратування – певно, втома. А той Скляр, вона знову похмуро зиркнула на слідчого, ще більше посилює дратівливість. Та як іще реагувати на його зверхнє ставлення до патрульних?

Глянула на Валіка: той зосереджено виконував роботу. Хлопець був набагато молодший за неї, у патрульній поліції лише рік. І всього два роки після університету. За цей час змужнів, став більш рішучим. Хоча і невпевненість часом таки в його поведінці проглядається. Наприклад, зараз: знає, що Скляр неправий, але тільки через те, що той мудак вищий за званням, готовий беззаперечно його слухатися. З іншого боку, зітхнула Власта, хіба не так повинен він діяти за статутом? Це от вона, Власта, дозволяє собі вольності. Навіть зараз, коли всі надягнули броню[3], навіть не зреагувала: терпіти не могла носити бронежилети. Хоч у темну пору доби патрульні зобов’язані це робити. Власта вже отримувала зауваження з приводу цього від керівництва. Ще трохи, і їй винесуть за непослух догану.

– Гільза! – раптом вигукнула Власта, не вірячи своїм очам.

– Точно гільза! – зрадів Валік, який відразу кинувся до неї. – Схоже, до мисливського патрона. І схоже, збігається з тим калібром, який ми вже знаходили. – Валік присів біля знахідки. Посвітив ліхтарем, аби роздивитися краще. До них уже прямували інші спеціалісти. І, звісно, Скляр з операми.

– Далеко зайшов, падло, – проказав Єгор, теж роздивляючись гільзу. Роззирнувся. І справді, від узбіччя, де покинули машину, і до цього місця метрів сто, не менше.

Він теж замерз, та оскільки бував у подібних ситуаціях, давно звик контролювати свої стани. Робота – понад усе. Точніше, репутація і досягнення мети: жодного провалу бути не може. Слідчий утомлено потер чоло. Ця маніпуляція допомагала думати жвавіше. Єгор спостерігав, як один із криміналістів акуратно запаковує гільзу до мішечка для доказів. Скляр тепер не сумнівався, що вони натрапили на правильний слід.

Власта спіймала його погляд. Єгорові очі світилися тріумфом. Жінка хотіла гидливо відвернутися, як несподівано для себе почула:

– Ви молодець! – Скляр уперше за сьогодні їй усміхнувся. І що ще більш неймовірно – зробив це щиро.

Патрульна кивнула на знак подяки. Її більше вразило навіть не те, що цей самозакоханий придурок визнав її заслугу. Просто не очікувала побачити в його очах… смуток і… страх? Тільки страх не від того, що не розкриє справу. Подібні речі вона нерідко бачила серед інших слідчих, тож достеменно знала, як це виглядає. Страх Скляра був іншим. Якась незрозуміла тривога читалася в його очах.

– Продовжуємо пошуки! – уже віддавав наступну команду слідчий усім присутнім. – Треба пришвидшитись. У нас ще чимало роботи. – Єгор простежив, чи всі його почули. Упевнившись, і сам приєднався до колег.

– Про що замислилася? – поцікавився Валік у Власти, вивівши її тим самим із роздумів.

– Ні, ні про що, – збрехала приятелю. – То я так, про своє, жіноче.

Удовольнившись відповіддю, Валентин повернувся до роботи. Прийнявши несподіване відкриття, Власта все ж вирішила побалакати із слідчим. Вибравши момент, коли Скляр відійшов від оперів, із якими переважно тримався постійно, патрульна підійшла до нього.

– Хочете їхати додому? – запитав Єгор, навіть не озираючись.

– Ні, я хотіла поговорити про інше, – патрульна здивувалася, як він, не повертаючи голови, дізнався хто за ним. Потім зрозуміла: бачив, як рушила в його бік. – Про Артема Бойка.

– Ви знову за своє, – Скляр відповів настільки холодно, що Власта відразу зрозуміла: від його вдячності вже не лишилося і сліду. Жінка зазирнула йому в очі. Жодного натяку на сум. Тільки та сама тривога. Та й вона зникає за стіною суворості.

– Упевнена, усе, що ми тут знайдемо, нам неодмінно допоможе. – Власта вказала на купу людей, що розпорошилася величезною галявиною і, незважаючи на холод, ніч та сніг, намагається знайти важливі докази. – Але ми вже знаємо, що діяла найнята людина. Можливо, не одна. А замовник сидить собі зараз, навіть ні чим не переймається.

– Упіймаємо найману людину – упіймаємо замовника, – коротко відрізав слідчий. У світлі ручних ліхтарів Власта побачила, як із його рота при відповіді вирвався клубок пари. І знову лише суворі очі. І вже без тривоги.

«Либонь, переймається чимось, що не пов’язано із цією справою. Ну, а якщо і пов’язано, то вміє гарно контролювати свої почуття», – дійшла висновку Власта.

– А якщо виконавець уже втік із країни? Якщо ми його ніколи не знайдемо?

Скляр якийсь час мовчки дивився на патрульну. Хто вона, щоб указувати йому, як виконувати роботу? Слідчий відчував, що в нього закипає все всередині.

– Ідіть краще додому. Разом із Валентином, – холодно проказав. Її колегу він ще більше не злюбив. Терпіти не міг невпевнених у собі людей.

Рішення виявилося несподіваним для Власти.

– Вас удома чекають діти і чоловік, – сказав і відвернувся, повертаючись до роботи. – Це наказ.

Коли Власта з Валентином сідали в машину, патрульні почули радісні вигуки членів пошукової групи: знайшли три відрізки армованого скотчу з обрізаним краєм.

Наступного ж дня патрульні дізналися, що ця ніч виявилася багатою на знахідки: виявили пластикову пляшку з-під зимового омивача скла, до якої був притулений фрагмент полімерної скатертини. На обох предметах отвори, які мають сліди обтюрації, є вогнепальними й утворені картечинами діаметром сім-вісім міліметрів, які призначені для спорядження патронів до гладкоцівкових мисливських рушниць.

Такий тип набоїв відповідав знайденим у будинку. Поліція рухалася в правильному напрямку.

Кривавими слідами.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 04:51

Ніч видалася неймовірно важкою, хоч і плідною. Та що там ніч. Остання доба. Скляр потрапив додому лише під ранок. Геть змучений. Усе, на що спромігся, – зняти верхній одяг. Зібрав останні сили, аби дійти до ліжка і тихенько лягти, щоб не збудити наречену. Виснаження взяло гору, і за мить він «відрубався».

Таня прокинулася від легенького поштовху: то Єгор умостився поряд. Дівчина обережно вкрила його і ніжно поцілувала у скроню. Напруга на обличчі слідчого зникла повністю. Він остаточно розслабився і поринув у приємний, проте короткий сон.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 9:33

«Друге горнятко кави за ранок», – порахував Скляр, відставляючи порожній посуд на стіл. Звісно, напій, як завжди, збадьорив, але Єгор знав, що ненадовго. Цікаво, скільки його доведеться випити сьогодні? Може, ліпше перейти на зелений чай? Кажуть, він підживлює краще за каву. Та й насправді Скляр завжди розумів, що кава ніколи вельми не додавала йому сил. Це, імовірно, самонавіювання. Або звичка. Таня п’є каву по кілька чашок на добу. Йому нічого не лишалося, як перейняти цю традицію.

Шлунок із приємністю згадував сніданок – омлет «Пуляр», який приготувала Єгорові наречена. Добре, коли твоя друга половинка так смачно готує. Слідчий безтурботно потягнувся, однак майже відразу насупився. Погляд вихопив серед паперів звіт від оперів та експертів. Звісно, він усе чудово знає, адже сам брав участь у вчорашніх денних та нічних пошуках убивці. Проте завжди добре поглянути на картину в цілому.

Відігнав думку про те, що окрім цього вбивства у нього ще низка справ, які потрібно розглянути. Наразі ця важливіше. Узяв до рук папери та продовжив читати. Увімкнув світло. Хоч і ранок, а погода похмура, тож освітлення виявилося недостатнім. Іншим би колегам, щоправда, вистачило. Та не йому. При поганому освітленні в Єгора починали боліти очі й голова. Тож хай там хто що каже, а світло в цьому кабінеті горить майже завжди. Хіба видається сонячний день.

Нещодавно віддзвонилися Кир’ях та Нагай. Вони вже приїхали до річки, у яку, як підозрює поліція, убивця міг викинути зброю. Ну не просто ж так підозрюваний здійснював там зупинку. Не водички ж напитися і не покупатися взимку. Саме тут і закінчилися нічні пошуки. Для того, аби продовжувати, потрібна була професійна команда водолазів, яка і прибула на місце розслідування. Щойно вони обшукають річку, йому подзвонять. Єгор зіщулився: робота ж у них. Зима чи літо – плавати під водою й шукати докази. Зітхнув: подібні пошуки можуть тривати не один день. Якщо знайдуть, буде просто неймовірна удача.

Окрім пошуків у річці поліція продовжила відстежувати маршрут машини за навігатором.

Слідчий відклав папери. Пластикова пляшка з-під зимового омивача скла, до якої був притулений фрагмент полімерної скатертини, гільза до мисливського патрона шістнадцятого калібру, три фрагменти армованого скотчу, ідентичного до виявленого на глушнику, – ось що вдалося вискіпати під час нічних пошуків. За даними навігатора, тривалість зупинки в лісі – тридцять дві хвилини. Віддаленість від дороги, населених пунктів, безлюдність, а також знахідки поліції свідчать про здійснення підозрюваним пробного пострілу. Як зрозумів Скляр, сталося порушення кріплення глушника до зброї, що обумовило зупинку на АЗС WOG, де підозрюваний шукав армований скотч. У подальшому цей скотч невідомий придбав у «Епіцентрі».

Єгор заплющив очі й спробував зосередитися. Він зручно вмостився в кріслі, насолоджуючись відносною тишею в кабінеті. У коридорі чулися кроки колег, час від часу їхні перегукування, проте він давно звик до такого і це не заважало. Гупання в голові від недосипання потроху згасало.

Віталіна Волошко, Ілона Вітторіно, її кузен Руслан Шевчук, Артем Бойко, Сергій Ковальчук. Фігуранти справи. Тарас уважає, що може бути ще хтось, про кого їм невідомо. Хтось, наприклад, з Італії. Звісно, можливе і таке. З іншого боку, летіти сюди, аби вбити? Чи не простіше дочекатися, коли Вітторіно сам прилетить на батьківщину, і на своїй території здійснити вбивство? Може, нетерпець був? Колишня коханка з Італії? Партнери по бізнесу? Друзі, знайомі? Борги? Так, це все може слугувати причиною. Але Скляру все одно така версія не подобалася. Іноземцю, який не знає мови, тут було б важко лишатися непоміченим. Навіть щоб найняти когось для вбивства, потрібні хоча б базові знання української чи російської. Гм… ну або ж англійської. Уже більш реально для італійця.

Скляр потягнувся до телефону. А вже за кілька хвилин був сформований запит до італійських колег: усе, що можливо, дізнатися про бізнес Вітторіно на батьківщині, його борги чи, навпаки, надання в позику грошей, партнери, потенційні вороги, родичі його та колишньої дружини. Так, версію Тараса, як не крути, теж потрібно відпрацювати.

Єгор ненадовго замислився, згадуючи вчорашній день. Одна думка не давала спокою. Навіть більше, ніж версія Нагая. Десь він щось пропустив.

Дзвінок мобільного відволік. Номер виявився незнайомий. Слідчий неохоче відповів.

– Півмільйона, – почув він сухий жіночий голос.

– Що? – не второпав слідчий.

– Півмільйона гривень. Саме стільки був винен Бойко Вітторіно. А віддав лише двісті тисяч.

Тільки зараз Єгор зрозумів, хто телефонує.

– Звідки ви про це дізналися? – запитав він у Власти.

На тому боці запанувала коротка мовчанка. Чувся тільки шум, характерний для перебування в машині, яка їде. «На зміні», – подумалося Єгору.

– Бухгалтер Бойка мені сказала, – нарешті, пояснила патрульна.

– Бухгалтер Бойка?

– Так, я подумала, якщо гроші давалися на бізнес, то на фірмі Бойка мають точно знати, яка була сума. Принаймні – знати про прихід великої суми грошей. Тому ми з Валентином…

– А хто вам узагалі давав право робити це? – обурився Єгор.

– Я вам учора двічі намагалася сказати, ви не захотіли слуха…

– Ви не маєте права проводити розслідування! – перервав Єгор, закипаючи все більше. – Алло! Ви чуєте мене? – у слухавці почулася підозріла тиша. – Алло!

Скляр подивився на екран мобільного: Власта зробила відбій. Що дозволяє собі ця жінка?

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 11:24

Не відкладаючи, Єгор поїхав на фірму до Бойка: той займався встановленням басейнів та камінів. Незважаючи на цікаве відкриття, слідчий вирішив не залишати свавільності Власти без уваги: щойно розбереться з розслідуванням – потурбується про догану для патрульної.

Головний офіс знаходився мало не в центрі міста. Прийшовши сюди, Єгор майже відразу наштовхнувся на господаря. Чоловікові однозначно не сподобалося бажання слідчого поспілкуватися з бухгалтером та іншими працівниками. Та що він може вдіяти?

Єгор підозрював, Власта встигла зустрітися з бухгалтером до появи Бойка на роботі. Приятель Вітторіно просто не мав часу попередити свою працівницю, аби та тримала язика за зубами стосовно боргу. Або ж вирішив, що поліція йому повірила і більше не перевірятиме. І бухгалтер Іванощук, сама того не бажаючи, бовкнула зайвого. Тепер жінка, років п’ятдесяти з гаком, нервувала, хоч і намагалася приховати це. Щоразу збивалася у свідченнях. Та найбільш напружило Скляра те, що вона собі на умі. Такі можуть приховувати щось важливе.

– Валентино Михайлівно, із вами сьогодні спілкувалися працівники патрульної, так? – вирішив поставити пряме запитання Єгор.

Працівниця Бойко мовчки кивнула.

– Ви повідомили їм, що на рахунок фірми нещодавно надійшли значні кошти, а саме півмільйона.

Знову тільки мовчки погодилася.

– Звідки ці гроші, ви знаєте?

За вікном монотонно крапало: танув сніг. Єгор відзначив, що в цьому маленькому кабінеті хороша ізоляція: зовсім не чути, що відбувається в коридорі. Хоч більш імовірно, усі просто принишкли, перелякавшись візиту поліцейського. Звична річ у його практиці. Особливо, коли людям є що приховувати.

Іванощук пояснила знехотя, несподівано захриплим голосом:

– Мáрко Вітторіно позичив їх панові Бойку.

Скляр поморщився: через серйозну огрядність жінка страждала на задишку. Єгор терпіти не міг звуки важкого дихання при задишці. У такі моменти, здавалося, і самому бракне повітря. Більше того, ця пані скидалася на бабу, що все життя торгувала на ринку: зухвала і достобіса любить маніпулювати людьми. Слідак навіть не сумнівався: якщо дозволити – вилізе на голову. Звісно, тільки не йому.

– Звідки ви знаєте, що то саме він дав у борг? – переборов неприємне враження Єгор.

– Пан Бойко сам мені про це сказав. – Знову задишка, викликана, очевидно, хвилюванням.

– Гроші були переведені з рахунку Вітторіно на рахунок фірми?

– Тільки частково. Половина через «Приват24», решта – готівкою.

– Половина на половину? Ви впевнені, що саме так? Ми перевіряли рахунки і помітили зовсім іншу суму.

– Двісті тисяч через «Приват24». Решта – готівкою, – виправилася.

– Чому у вас трусяться руки? – Скляр звузив очі, скануючи вираз обличчя бухгалтера. Жінка теж від нього не «відставала»: сканувала його. «Погляд маніпулятора, – усміхнувся сам до себе слідчий. – Намагається зрозуміти, де в мене слабинка. Ну-ну, пані. Спробуйте на мене вплинути».

– Прошу? А, трусяться… – Винувато посміхнулася, сховала руки під стіл. – Бачте, я просто сьогодні ще не встигла випити кави. Тиск впав.

«Старається викликати жалість», – розгадав поліцейський.

– Пан Бойко не встиг вас попередити, щоб ви не розповідали в поліції про реальну суму боргу? – проігнорував Єгор скаргу на здоров’я.

Іванощук знехотя кивнула. Цього разу її обличчя змінилося: скам’яніло. «Образа. Наступна стадія маніпулювання. Коли не вдається викликати жалість із приводу будь-чого, маніпулятори всіма силами намагаються дати тобі зрозуміти, що ти черствий та егоїстичний», – Єгор щиро потішився спробам жінки.

– Що він вам сказав, коли дізнався?

– Він розсердився… Але я впевнена, він ні в чому не винен, – відразу додала бухгалтер. Цього разу прямо подивилася в очі. Майже зверхньо.

«Ще один із прийомів. Намагається вказати мені, хто тут господар, – злегка усміхнувся очима. – Стара шкапо, я тут господар». Тепер Єгор не просто кинув на неї прямий погляд, а й затримав надовго. Так, що жінці довелося відвести очі першій. «Ну ось, господар тут я[4]».

– Я багато років працюю з паном Бойком, – додала бухгалтер. Виклику в очах її вже не було, але прихована злість та страх перед представником закону нікуди не зникли. – Так, він часом затримує зарплати і платежі, інколи довго не віддає борги партнерам, однак на вбивство не здатен. – Неприємне хрипле дихання від задишки. Майже зі свистом.

– Як справи на фірмі? Є якісь проблеми? Загроза банкрутства, скажімо?

– Немає, – заперечно похитала головою.

«Надто швидка відповідь», – визначив Єгор.

– Я все одно дізнаюся, пані Валентино. Краще сказати зараз, інакше вважатиму вашу брехню перешкоджанням розслідуванню навмисного вбивства. А за це вам загрожує кримінальна відповідальність.

Жінка замовкла. Запанувала тиша, яку порушував лише звук танення снігу на вулиці. Тільки зараз Скляр помітив: вікно відчинене на кондиціонування. Ось чому так добре чути. А і справді, у кабінеті на диво душно. «Бойко не має грошей віддати борг, але навіть не думає про економію», – подумав Єгор, зиркнувши на радіатори для автономного опалення.

– Вже півроку, як ми маємо проблеми, – нарешті, відповіла Іванощук. – Ми вважали, що позичені гроші допоможуть, вони і справді врегулювали ситуацію. Проте віддати все, як обіцяв пан Бойко, фірма справді не здатна.

– І через це дружбі прийшов кінець?

– Упевнена, що вони помирилися б. Мáрко Вітторіно був дуже запальним. Ну, знаєте, італійський гарячий темперамент. Гадаю, із часом усе б уляглося.

– І Бойко б віддав кошти?

Знову мовчанка. Відтак відповідь знехотя:

– Сподіваюся.

– Тобто ви не можете на сто відсотків ручитися, що пан Бойко мав намір виконати обіцянку?

Бухгалтер кивнула на знак згоди.

– Була якась розписка? – поцікавився слідчий.

– Ні, все на довірі.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 11:00

– Артему Бойку справді було вигідно вбити Вітторіно. – Власта торкнулася позначки «Виконано» на планшеті[5]. Програма прийняла повідомлення.

Щойно вони з Валентином розібралися із черговим завданням: на дитячому майданчику двоє чоловіків розпивали алкогольні напої. Наразі патрульні здійснювали вільне патрулювання[6].

– Власто, – відказав Валік, який був за кермом, – це не наша компетенція.

Замість відповіді жінка почала надиктовувати на планшет рапорт про тільки-но виконану роботу. Завершивши, перечитала. Потому мовчки відклала планшет.

– Власто, – наважився заговорити з колегою Валік. – Не сердься на мене. Це справді не наша справа.

– Невже тобі не цікаво?

– Цікаво, Власто. Але ж ми не маємо права цим займатися.

Власта зітхнула, глянула у вікно. У голові все ще відчувалася важкість від недосипання, проте минула ніч виявилася настільки захопливою для патрульної, що сьогодні, незважаючи ні на що, почувалася бадьорою. Навіть дочка вранці це зауважила. Що не можна було сказати про напарника: йому поява на роботі далася нелегко.

Певний час вони з Валентином їхали, уважно стежачи за рухом на дорогах. Але зовсім скоро Власта знову не втрималася:

– Він має мотив.

– Бойко?

– Так. Триста тисяч, які не хотів віддавати, – чималі кошти. І він збрехав поліції, сказавши, що все віддав.

– Власто, він просто скористався ситуацією. Немає жодного документу, який би засвідчував цей борг. Через «Приват24» Бойко відправив стільки, скільки йому передав Вітторіно через той самий «Приват24». Дуже мало людей узагалі знають про цей борг. Навіщо йому розповідати нам про те, що лишається ще цілих триста тисяч? Багато людей на його місці вчинили б так само. – Валік замислився. – Але ти права. Мотив він має серйозний.

– Не лише він має мотив. Віталіна Волошко – теж. Дивись, – Власта стисла пальці правої руки в кулак, підняла великий палець, рахуючи. – Перше – це може бути помста за те, що Вітторіно хотів кинути її.

– Зачепив її жіночу гідність? – усміхнувся Валік.

Власта теж усміхнулася.

– Друге, – тепер підняла вказівний, – він обіцяв, що дасть гроші на бізнес, та, судячи зі свідчень, передумав.

– Знову помста, – констатував Валентин. – Чесно кажучи, мені обидві причини видаються малоймовірними.

– Валіку, я б на твоєму місці не ставилася так халатно до жіночої помсти, – Власта глузливо щипнула напарника за лікоть.

– Ай! Гаразд, я тобі вірю. Я все зрозумів: не довіряти жінкам.

Рація в машині зашуміла: перевірка командирською машиною місцезнаходження всіх патрульних. Відзвітувавшись, Власта продовжила:

– Насправді найбільший мотив у Ілони Вітторіно.

– Вона успадковує гроші, – погодився Валік.

– Проте в неї є алібі.

– У всіх є алібі, – стенув плечима Валентин. – Урешті-решт, убивство можна замовити.

– Але навіщо їй убивати свого чоловіка, якщо він бажав поновити стосунки? Можна знову зійтися й насолоджуватися всіма благами, які він їй тільки може запропонувати.

– А навіщо повертатися до людини, яка тебе зраджує? Не думаю, що він змінився. Убивши його вчасно (себто до розлучення), вона отримала гроші і при цьому зберегла свободу. Їй не потрібно жити із чоловіком, якого вона не кохає.

– Перетин суцільної, – указала Власта на машину попереду.

Та це зауваження виявилося зайвим. Напарник теж помітив порушення, через гучномовець наказав водієві зупинитися. Порушник знехотя почав гальмувати. За ним припаркувалися і патрульні.

Наразі вони виконували свої прямі обов’язки.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 12:44

«Третє горнятко кави». – Єгор роздивлявся красиву фарфорову чашку, із якої струмувала пара. На ній у чорно-білих тонах було зображене місто. Очевидно, якесь європейське. Із внутрішнього боку дати: 2005–2019. Роки існування мережі закладів Вітторіно.

Навіщо він прийшов пити каву саме в одну із кав’ярень Вітторіно, він і сам не міг пояснити. Мовчки сьорбав напій, заразом вийняв телефон, знову перечитав повідомлення від Сергія Ковальчука. Той вибачався, що не надіслав даних про свою дівчину вчора, як обіцяв. Зробив це сьогодні. Єгор хотів був відправити Кир’яха поспілкуватися з панянкою, проте Сергій устиг попередити, що Оксана сьогодні не в місті – має відрядження до Львова: обмін досвідом із львівськими колегами. Тож усе, що міг зробити Єгор, – подзвонити за наданим номером і поставити необхідні запитання телефоном. Повернутися Оксана повинна за тиждень. Маєш… Доволі довге відрядження. Після розмови з нею Єгор віддав наказ Кир’яху звернутися до «Київстару», аби точно встановити місцезнаходження абонента. Чи справді дівчина перебуває в Львові?

Здійснивши ці прості маніпуляції, Скляр допив, нарешті, остиглу каву. Скривився. Напій хоч і смачний, проте холодний. Укотре огледів заклад. Він був не те, щоб великий, але мав три невеличкі зали. У першому (при вході) знаходилася барна стійка, баристи та офіціанти, а також холодильна вітрина, де бажаючі могли обрати смачний десерт. Другий зал, трішки більший і чомусь темніший, знаходився ліворуч від барної стійки. Сам слідчий сидів у середньому за величиною третьому залі, звідки чудово було видно барну стійку. Це місце він обрав не просто так. Поліцейський зупинив погляд на Ковальчуку, який віддавав розпорядження дівчині-баристі. Цього дня директор закладу виглядав набагато краще, хоч і видно було, що хвороба досі не відступила.

Одним із завдань поліції на сьогодні було встановити, чи хтось із фігурантів справи знає чоловіка, який орендував машину на чужі документи і який підозрюється в тому, що позбавив життя Мáрко Вітторіно. Ковальчук і оком не змигнув, роздивляючись фото. Так, ніби і справді не знав його. Так само і Бойко. І працівники фірми Бойка, включаючи славнозвісну бухгалтерку. Так само, як і працівники кав’ярень Вітторіно.

Звісно, Єгор не один опитував потенційних свідків. Йому допомагали колеги. Але він вірив їм. Єдине, що дратувало, – коли працюють інші, він не має змоги оцінити вираз обличчя того, кого допитують. Аналіз облич він довіряв лише собі. Залишилося показати це фото Віталіні Волошко, Ілоні Вітторіно, Крістіні, не завадило б і няні, що доглядає дитину Ілони, а також братові Ілони. Кому ще? Ага! І подрузі Волошко та дівчині Ковальчука. Може, хтось та впізнає.

Дівчина Ковальчука. І сам Ковальчук. На перший погляд, мотиву в цього хлопця немає, проте Єгор розумів, що той щось приховує. Насправді більше причин для вбивства мав Бойко. Після візиту до його фірми, Скляр направив експертів перевірити її фінансовий стан. Чи справді Бойко не міг повернути кошти?

Як не прикро було визнавати Скляру, він довідався про брехню цього чоловіка саме завдяки жінці-патрульній. Єгор сердився на себе: чому він відразу не перевірив приятеля Вітторіно, як зробила Власта? Були ж у нього сумніви стосовно цього боргу! А тепер виходить, що якась патрульна обійшла його. Слідчий зітхнув. Усьому виною це довбане недосипання. Єгор махнув офіціантці, що саме принесла замовлення до сусіднього столика, замовив цього разу «допіо». Усе, що завгодно, аби тільки голова працювала краще. Відтак перетелефонував Нагаю, аби довідатися, як справи з пошуками в річці. Наразі – нічого.

Ще одна думка, яка не давала слідчому спокою, – те, що найбільше мотиву до скоєння вбивства все-таки має Ілона Вітторіно. Але і в неї, і в її брата незаперечні алібі. Жінка справді була в Києві на семінарі, що підтвердили учасники заходу. Її повернення «Шаленою черепахою» до Рівного підтвердив водій мікроавтобуса, а також пасажири. Брат же її і справді літав до Мінська. В аеропорту все підтвердили. Більше того, завдяки зв’язкам Єгора, удалося оперативно перевірити дзвінки на його мобільний: кілька від дружини, два від сина і кілька з роботи. Дзвонили з України в Білорусію. Якби не знайомства Єгора, цю інформацію довелося б чекати тиждень, якщо не більше.

Можна було б порадіти наявності алібі в такої великої кількості людей: по суті, у всіх фігурантів справи, крім Сергія Ковальчука. Проте Єгор навіть не сумнівався в тому, що для вбивства найняли людину. Можливо, не одну. Тож усі ці алібі ні чорта не варті.

Ковальчук, завершивши розмову з баристою, вийшов. Єгор крізь вікно простежив за адміністратором закладу. Судячи з усього, той рушив на парковку, що знаходилася знадвору. Єгор потягся за гаманцем, щоб негайно розрахуватися. Але завмер, так і не зробивши цього. Із вулиці на нього дивився чоловік. Мовчки стояв і не відводив погляду. Так, ніби щось хотів сказати.

Перед Єгором поставили горнятко з «допіо». На превеликий подив офіціантки, слідчий лишив гроші на столику і чимшвидше покинув заклад, навіть не глянувши на запашний гарячий напій.

І вже тим паче забувши про Сергія Ковальчука.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 13:10

Зараз чоловік перейде дорогу, сховається в натовпі, і тоді схопити його він уже не зможе. Скляр нутром це відчував. Чоловік, який щойно так пильно вдивлявся Єгорові в обличчя, поспішав до пішохідного переходу. Зелене світло ось-ось має перемкнутися на червоне. І тоді цей привид устигне, а Єгор – ні.

Ще зовсім небагато кроків. Якісь кільканадцять секунд – і він наздожене. Поспішаючи, налетів на літню пані. Вибачився і, зовсім не звернувши уваги на справедливе обурення жінки, майнув далі.

Світлофор замиготів, готуючись змінити колір. Утікач побіг, аби встигнути. Скляр припустився сильніше, відчуваючи, що серце, не стільки від бігу, скільки від хвилювання, зараз вистрибне з грудей. Перехожі здивовано витріщалися на нього. Ще мить – і він, нарешті, ухопив чоловіка за плече, різко розвернув до себе.

І вкляк.

– Перепрошую, – пробурмотів. – Перепрошую, я помилився, – повторив ще раз ошелешеному від несподіванки чоловікові.

– Бляха, я через тебе не встиг! – незнайомець обурено махнув рукою на проїзну частину, де вже сновигало чимало автівок. – Мудак ти, пóняв?! – ухопив поліцейського за куртку.

– Агов, спокійно! – наказав слідчий, тицьнувши мало не в пику молодика своє посвідчення. – Переплутав, буває.

Побачивши посаду Скляра, чоловік примусив себе втихомиритися, хоч усередині все ще кипіло. Відпустив Єгора. Через цього придурка він пропустив свою маршрутку. І тепер уже точно спізниться на роботу. «Мудак», – вилаявся подумки, але вголос так нічого більше і не промовив. Обернувся обличчям до дороги і знову став чекати на зміну світлофора.

Деякі перехожі ще озиралися на двох чоловіків, які мало не влаштували бійку. Та вже за мить люди забули про них.

Скляр поправив куртку, заховав посвідчення. Слідчий важко дихав, серце від хвилювання калатало, готове вискочити з грудей: «Як же це так?» – зривалося запитання. «Я ж бачив. Я чітко бачив… Єгоре, ти довбень! Як ти міг його бачити? Він помер тиждень тому!»

Скляр витер змокріле чоло. Роздивився довкола. Молодик, якого слідчий щойно так безцеремонно потурбував, нарешті, дістався зупинки і нервово тупцяв, очікуючи на свій транспорт.

«Ну звісно, не він», – углядався поліцейський, намагаючись помітити бодай якісь схожі риси обличчя. Тільки постава подібна, зріст і волосся. Слідчий іще раз уважно роздивився і, кінець кінцем, відвернувся.

Але ж він так чітко побачив у ньому Ромку! Скляр, виснажений, поплентався до відділу. Можна було б під’їхати, однак йому запаморочливо бракувало повітря.

Не втримавшись, знову озирнувся, але чоловіка на зупинці вже не було. Очевидно, сів на маршрутку, яка саме від’їжджала.

Задумливо Скляр провів поглядом жовтий автобус марки «Богдан». Пригадав свій сон, у якому померлий говорить про загрозу. Ну, гаразд – сон. Сни бувають різні, і вони пов’язані з нашими переживаннями. Але ж чому Ромка так уперто «переслідує» його?

Немов і справді намагається попередити про небезпеку.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 13:30

– Ти точно впевнений, що він за тобою не стежив? – Віталіна видихнула цигарковий дим.

– Упевнений. Коли виїжджав, бачив, як він побіг за якимсь типом, що вештався біля кав’ярні.

– Що за тип? – нашорошилася Віталіна, так і не зробивши наступної затяжки.

– Я його не знаю, – стенув плечима. – Якийсь «лівий», – Сергій підкурив. Його трусило. На вулиці хоч і не було морозів, однак сирість пробирала до кісток. – Бляха, у мене, мабуть, знову температура, – загорнувся щільніше в куртку.

– Ти щось дізнався про цього слідака?

– Перевівся нещодавно з Луцька, має наречену, що працює в ресторані. Дуже своєрідний тип, не всі його люблять через характер. Друг загинув при виконанні тиждень тому. Уважається одним із кращих спеціалістів, – Ковальчук зробив затяжку.

Віталіна замислилася, обмірковуючи нову інформацію.

– Тобі не варто було приходити сюди. Не потрібно, щоб нас бачили разом, – проігнорувала вона скаргу Ковальчука, потім озирнулася. Неподалік проходили студенти, очевидно, з інституту права, розташованого поруч, або ж просто відвідувачі обласної бібліотеки, яка знаходилася неподалік.

Ковальчук та Волошко заховалися в провулку буквально поряд із Рівненським міським судом. За рогом, на вході до суду, завжди багато людей. Але не тут. Тут лише поодинокі перехожі. За двадцять хвилин у неї мало починатися слухання.

Сергій теж уважно роздивився.

– Усі знають, що ми знайомі. Типу ми перший раз тут стоїмо і куримо? – його справді починало трусити.

– І все ж нам не варто зараз ризикувати.

Чоловік роздивився її новий одяг, що визирав із-під шубки: спідниця до колін, трішки видно красиві стрункі ноги в колготках кольору засмаги, далі високі чоботи на підборах. Невисокого зросту, худенька і неймовірно тендітна. Він, мабуть, ніколи не перестане її хотіти. Усе що завгодно для неї зробить.

– Гарне вбрання, – промовив.

Віталіна холодно посміхнулася:

– Ти коли-небудь думаєш про щось, окрім сексу?

– Коли ти поряд – ніколи, – усміхнувся у відповідь. В очах його промайнуло бажання поцілувати, проте стримався. Натомість укотре затягнувся цигаркою.

– Він небезпечний, ти це розумієш? І ти проколовся. – Віталіна провела поглядом чоловіка, що пройшов за кілька метрів від них, – колегу. Ні, все-таки не варто, аби їх із Сергієм бачили зараз разом. – Навіщо ти сказав, що в тебе є дівчина? – пильно глянула на свого коханця.

– А що мені ще було робити? – роздратувався Сергій. – Як я міг йому пояснити, звідки в мене ліки?

– Та сказав би, друг якийсь приніс чи сам сходив.

– Сам сходив? У важкому стані?

– А що?

– Тоді б він запідозрив, що я міг із таким же успіхом поїхати до Мáрко і вбити його, – Ковальчук перейшов майже на шепіт. Озирнувся знову. Хоч Віта стояла обличчям до подвір’я і стежила за перехожими, та все ж і він час від часу поглядав довкола.

– Гадаєш, він і без цього так би не подумав? – жінка теж перейшла на шепіт. – Він усіх підозрює, я тобі скажу, дорогенький, – Віта підступила так близько, що він навіть відчув її гаряче дихання на своєму обличчі. – Це характерно для всіх слідчих. Підозрювати навіть кота, який просто бігає біля місця злочину. Тим паче – поблизу місця вбивства! А ти взяв і видав мене!

– Коли я тебе видавав? – обурився Ковальчук.

– Ти думаєш легко було сьогодні змінювати голос, аби він мене не впізнав? Думала, після його дзвінка найпізніше через десять хвилин за мною машина приїде поліцейська!

– Ну не впізнав же він тебе! А через тиждень, коли ти буцімто маєш повернутися, хто знає, як усе повернеться. Може, і не буде потреби вам спілкуватися.

Віталіна дратувалася: ну як цей чоловік може поєднувати в собі такі дві протилежні риси? Надзвичайний розум і вміння все продумувати до найдрібніших деталей – і разом із тим тупість, яка завжди так несподівано проявляється? У тих-таки деталях.

– Ну невже ти вважаєш, що за тиждень щось вирішиться?

– За тиждень має щось вирішитися! – тепер уже Ковальчук був настільки близько, що жінці довелося ступити крок назад. Спиною вона відчула холодну тверду стіну міського суду. Обличчям пройшлося гаряче дихання. Ковальчук видихнув і відступив, зрозумівши, як близько підійшов.

– Що ти маєш на увазі? – здивувалася Віталіна.

Тілом пробігли дрижаки, коли вона подивилася на бліде рішуче обличчя коханця.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 13:35

– То ти кажеш, батько сварився з Артемом?

Ілона Вітторіно щойно відправила чергового клієнта – балакучу жінку років сорока. Пацієнтка просиділа в неї мало не півгодини після того, як їй, нарешті, поставили восьму, останню пломбу. Курс лікування для неї закінчився. Стоматолог зітхнула з полегшенням: терпіти не могла надто говірких людей.

Новина про те, що останнім часом стосунки Мáрко та його кращого приятеля зіпсувалися, дуже дивувала. Про непорозуміння між цими кращими друзяками вона вже чула від слідчого. А тепер і Крістіна про це заговорила. Новина бентежила, адже чоловіки дружили, ще відколи Мáрко приїхав до Рівного.

– Так, я сама це чула, – Крістіна втомлено потерла чоло і позіхнула. Дитина просиділа з Ілоною на роботі від самого ранку, не бажаючи йти до дитсадка. Після того, що сталося, чомусь хотіла проводити час тільки з Ілоною. Вона могла б залишитися вдома зі зведеним братиком та його нянею, проте категорично відмовилася.

– Голодна? – Ілона присіла поряд і обійняла дівчинку.

Крістіна заперечно похитала головою. Вона б залюбки з’їла шоколаду чи піци, однак не ту їжу, яку б їй стала пропонувати Ілона. Мачуха ніколи не дозволяла харчуватися аби як. Батько дозволяв усе, що вона хотіла, але не Ілона.

Крістіні важко було зрозуміти, що відбувається. Усе змінилося, і щось їй підказувало: так, як раніше, уже ніколи не буде. Дитина глянула Ілоні в обличчя. Та втомлено і якось сумно посміхалася, пестячи дитячу голівку. Відчуття були настільки приємними, що очі самі по собі почали заплющуватися.

– Ні-ні, сонько, спати ще рано!

Ілона усміхнулася ширше, поцілувала дівчинку в щічку й обняла маленьке тільце міцніше. Потім встала й почала прибиратися. Юлю, свою медсестру, вона відпустила ще відразу після закінчення процедури. Далі стійко витримала балакучу клієнтку (щоправда, урешті-решт, не втрималася і послалася на те, що на неї чекають). Вона і справді домовилася з братом про зустріч, але той мав заїхати до неї додому аж о восьмій. Ілона глянула на годинник на телефоні: за двадцять друга.

– Тобі ще довго? – поцікавилася малá, спостерігаючи як Ілона розкладає все по місцях.

Ілона пообіцяла, що вони сходять на «Астерікс і таємне зілля». Мультик уже давно йшов у кінотеатрі, і не сьогодні-завтра показ могли припинити. Крістіні страшенно хотілося встигнути. Заради цього мачуха навіть скасувала візит двох клієнтів: коли стається біда, чомусь найбільше хочеться проводити час із рідними. «Шкода, що саме тоді найбільше думаєш про близьких, – подумалося. – Чому це не робиш, коли є можливість просто побути разом, провести щасливо дозвілля? Та з Мáрко все не так, як у людей».

– Хвилин десять – і йдемо, – жінка підбадьорливо підморгнула Крістіні. – Можеш трішечки погратися на планшеті.

Сонливість немов рукою зняло. Дівчинка радісно схопила ґаджет, не вірячи своєму щастю: гратися на телефоні чи планшеті дозволялося їй украй рідко. Зовсім інакше було в батька. Він завжди дозволяв робити їй усе, що заманеться. Уже за мить дитина повністю занурилася в гру.

Ілона ж замислилася: чому могли посваритися Мáрко та Артем? Артем ніколи їй не подобався. А Мáрко, у свою чергу, не слухав її, коли вона намагалася «розкрити» на нього очі. Жінка завжди відчувала, що Бойко потоваришував із її чоловіком лише заради його зв’язків. У Рівному саме зв’язки, напевно, вирішують усе. Хоча чому тільки в Рівному? У всій Україні. Неодноразово Бойко користувався знайомствами Мáрко, що тільки підтверджувало її підозри.

Що ж усе-таки не поділили Мáрко з Артемом?

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 13:30

– Сопли мне вытри!

– А ще чого тобі? – Валентин зачинив дверцята в машині, сівши поряд із затриманою.

– Вытри мне сопли, я сказала! – п’яна рипнулася до патрульного, проте все, на що спромоглася, – це штовхнути його плечем.

Власта огледіла перехрестя. Зовсім недалеко звідси будинок Вітторіно. Як і вчора, сновигали машини – рух тут завжди напружений. Патрульна зітхнула: так, справа про вбивство не її компетенція.

– Шановна, заспокойтеся, будь ласка, – не втрималася Власта від зауваження, сідаючи за кермо.

– А шо ты мне сделаешь? – гарикнула затримана тепер до Власти. Патрульна проігнорувала запитання.

Заарештована шмигнула носом, однак шмарклі зовсім не бажали слухатися й стікали, загрожуючи капнути вниз. Кайданки на руках неприємно натирали. Не застібнута сумка впала на підлогу в машині, але підняти її вона теж не могла.

– Ну ребята, отпустите меня! – тепер мовила благальним голосом. – Ну хотя бы наручники снимите! Я вытру сопли сама.

– Ніхто з тебе кайданки знімати не буде. І відпускати теж. Не треба було чіплятися до дітей! – відказав Валік.

– Это они ко мне приставали! – шмигнула носом. – Они у мене шапку украли и телефон.

– І вони тебе в грязюку кинули, – Валік указав на бруд на одязі. – І вживати алкоголь теж тебе примушували, – помахав перед обличчям рукою, розганяючи запах гидотного перегару, яким дихала затримана.

У машині справді стояв страшний алкогольний сморід. Власта трішки опустила вікно, аби відчути свіжого повітря. Завела автівку, і вони, нарешті, рушили. Півгодини тому патрульні приїхали за викликом про те, що невідома б’є дітей. На 102 зателефонували двоє дівчаток-підлітків, до яких причепилася затримана, чомусь уважаючи, що саме вони викрали її речі. Прибувши, Валік одразу згадав жінку: уже неодноразово мала проблеми з поліцією через алкоголь. Тепер затриману патрульні везли на Пушкіна.

– Да блядь, выпустите меня! – благальний тон жінки різко змінився на обурення та шалену лють. – Да я вам такое устрою! Отпустите меня немедленно! – затримана із силою кидалася на сидіння перед собою.

– Шановна, припиніть негайно! – тепер уже Валентин наказав їй заспокоїтися. Однак його слова не подіяли. Зовсім скоро настрій жінки змінився, і вона знову примирливим голосом спробувала попросити пробачення, обіцяючи, що це востаннє вони її впіймали в такому стані. І знову на копів благання не подіяли. Не справили враження і прокльони, що зовсім скоро полилися. Таке вони слухали мало не щодня.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 13:45

Скляр уже майже дійшов до місця роботи, коли йому зателефонував Нагай та повідомив, що пошуки в річці досі не дали нічого, а от навігатор привів аж до Києва. Саме там у машину хтось підсів, і далі невідомі поїхали до міжнародного аеропорту «Жуляни». Проте, оскільки машину припаркували в «сліпій» зоні, отримати зображення того, хто приєднався до підозрюваного, немає змоги. Єгор спохмурнів: «Гарно ж усе прораховано».

– Брат дружини Вітторіно літав до Мінська, – зауважив Скляр, нахмуривши брови.

– Із Борисполя, – коротко відповів Тарас, зовсім підтявши надію, що зажевріла у Скляра.

Єгор привітався з колегою, який саме приїхав до міськвідділу. Провів його поглядом, але насправді на автоматі: у голові кружляло чимало запитань. Найперше його турбувало, що з’явився новий фігурант. Та й навіщо вбивцям їхати до аеропорту?

– Перевірте, чи в той день були рейси до Італії, – наказав Скляр.

– Якраз зб…ємося це зробити, – у телефоні щось зашипіло, голос Нагая ненадовго пропав, однак Скляр чудово зрозумів відповідь.

Слідчому зовсім не подобалася те, про що вони дізналися. Тепер видається можливим найгірший варіант: убивця хтось із Італії, про кого вони нічого не знають. І виходить, що ця людина могла вже повернутися на батьківщину.

– Перевірте не тільки той день, – вирішив уточнити Єгор. – Перевірте всі дні, включаючи сьогоднішній. Чи не літали літаки до Італії в ці дні…

«Що за дурня! – подумалося Єгору. – Звісно, що літали…»

– Головне – перевірте, чи не літали в рідне місто Вітторіно, Барі. Або до якогось міста, звідки легко дістатися Барі.

– Зрозуміло. Добре, – відказав Тарас.

Уточнивши ще деякі деталі, слідчий з опером попрощалися.

«Все одно, що шукати голку в копиці сіна», – роздратувався Єгор.

Слідчому хтось посигналив. Він відволікся від думок про роботу і помітив, що вийшов на проїзну частину. Насупився ще більше: за кермом машини, яка сигналила, виявилася Власта. Жінка навіть не привіталася, хоч Єгорові до цього було абсолютно байдуже. Скляр відступив, даючи змогу проїхати. Він помітив, що вони з Валентином когось привезли. Очевидно, затриману.

«До Ілони Вітторіно», – вирішив слідчий.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 16:17

«Здається, погода покращується», – подумав Скляр, помітивши, що пішов сніг. І не просто сніг, а лапатий. Сирість поволі поступалася морозу. «Це більше схоже на зиму».

Подивився на годинник. На шістнадцяту тридцять він домовився про зустріч з Ілоною Вітторіно. Хотілося б раніше, та виявилося, що в неї плани, які, на жаль, вона не могла скасувати. За її словами – особисті, із Крістіною. Ну що ж, як є, так є.

Глянув на триповерхову будівлю, у якій дружина Вітторіно винаймала приміщення для своєї лікарської практики. Великими літерами зверху написано: «Офісний центр». Щоправда, знизу, на першому поверсі, знаходилося кафе, добре знане серед поліцейських. Як і всі заклади, що працюють довше, ніж до одинадцятої ночі. Біля таких патрульні частенько пильнують уночі: після весело проведеного часу з уживанням алкоголю (а тут є до того ж і дискотека) водії часто не бажають викликати таксі й сідають за кермо напідпитку. Ну і, звісно, ніхто не скасовував розбірок між п’яними, на які скаржаться люди, що проживають поряд. Так, не готові ще в нас до закладів, які працюють довше одинадцятої.

Цікаво, що помешкання Мáрко Вітторіно знаходилося хвилинах у десяти їзди звідси. «Певно, – спало на думку слідчому, – місце роботи підбиралося так, щоб добиратися було недовго. І саме тоді, коли подружжя ще жило разом».

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 16:22

Було трішки рано, та слідчий вирішив не чекати. Заскочив у будівлю і відразу піднявся на другий поверх. Зрозумів, що вчинив правильно. Крізь скляні стіни побачив, як Ілона Вітторіно та Крістіна саме знімають верхній одяг.

– Можна? – зазирнув досередини.

Він розумів, що варто було зачекати, поки вони роздягнуться і хоч трішки переведуть подих після морозної вулиці, та не в правилах Єгора було церемонитися, коли над ним висіла нагальна справа. Його ніколи не турбувало, що подумають про нього інші.

– Звичайно, – відказала Ілона.

Помітно, що жінка не чекала його раніше зазначеного часу, проте і словом не обмовилася. Натомість увічливо привіталася і попрохала Крістіну зробити те саме. Дівчинка послухалася. Єгор помітив, як у дитини в очах майнув страх. Рожеві після вулиці щічки поволі почали бліднути. Не дивно, він у неї асоціювався з надто неприємними спогадами.

«До моєї появи їм було весело», – констатував слідчий, спостерігши, як змінилися вирази їхніх облич: якщо Крістіна злякалася, то Ілона миттю посерйознішала. В очах у неї з’явилася тривога.

– Ми впораємося до п’ятої? – поцікавилася Вітторіно, відтак уточнила: – У мене на п’яту пацієнт.

Жінка щойно повісила на гачок своє коричневе пальтечко і саме мила руки. Натомість Крістіна недбало кинула свою куртку на диванчик для клієнтів.

– Упораємося, – запевнив слідчий. Перевів погляд на малý: та і досі не зводила з нього наляканих оченяток.

– Сонечко, сходи, будь ласка, до Руслани, поцікався, як просувається пошиття сукні, – попрохала мачуха Крістіну. – Але спершу повісь нормально верхній одяг.

Дівчинка мовчки виконала прохання Ілони, прихопила ведмедика, вимащеного синьою фарбою, і вийшла.

– Тільки не бігай сходами, я тебе прошу! – гукнула Ілона навздогін.

Дівчинка і справді уже приготувалася бігти, та відразу, як і щойно, мовчки послухалася.

– У Руслани вона затримається хвилин на двадцять. Ще ніколи вона швидко не відпускала Крістіну від себе. Вони гарні друзі, – пояснила Ілона, зачиняючи скляні двері.

– У вас тут затишно, – не втримався від компліменту слідчий, роззираючись.

Стоматкабінет хоч і виявився невеликим, проте був дуже світлим за рахунок широких вікон та скляних дверей і стін.

«Відкритість – модна тенденція», – пригадав слідчий нові віяння у світі.

– Сідайте, у ногах правди немає, – вимушено усміхнулася Ілона і, присівши на стілець на колесиках, під’їхала ближче до маленького салатового диванчика, на який усівся слідчий.

Скляр відволікся від непроханих думок, зосередивши погляд на Ілоні Вітторіно. Жінка ще не встигла вдягнути білий халат, акуратно складений на спинці стільця поряд із кріслом пацієнта. Як і минулого разу, на Вітторіно була сукня. Тепер, звісно, інша: коричнева в’язана, гарно обтягує струнку фігуру, шия закрита горловиною. І туалетна вода: та сама. Та, яка навіює стільки спогадів.

«Цікаво, вона завжди носить тільки сукні?» – зринуло в Єгора запитання, коли він присів на диванчик, призначений для клієнтів. От тільки тут відчуття комфорту, що так неочікувано огорнуло, зникло: спинка виявилася надто прямою і твердою – геть незручно для спини. Поклав поряд папку, у якій тримав необхідні документи справи. Ще одна його звичка – тримати все поряд, аби в будь-який момент подивитися, якщо раптом виникнуть запитання. Спершу він фотографував усі необхідні дані на телефон, проте згодом їх стало так багато, що йому просто стало лінь це робити.

Відтак Скляр дістав мобільний, приготувавшись занотовувати інформацію в разі необхідності.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 16:31

– Перейдемо відразу до головного, – із серйозним обличчям промовив слідчий. – Ми з вами вже про це говорили, та зараз питання стоїть більш гостро.

Ілона Вітторіно уважно слухала.

– Мені потрібно, щоб ви склали список усіх знайомих вашого чоловіка саме з його, так би мовити, італійського життя.

Ілона замислилася, проте відповіла швидко.

– Та я фактично нікого з тих людей не знаю. Ми познайомилися з Мáрко вже тут, у Рівному. Так, він неодноразово літав у Італію, однак я з ним ніколи не їздила. Він брав із собою кілька разів Крістіну, а я залишалася тут: спершу причиною була чимала завантаженість на роботі, потім вагітність. Перебіг був доволі важким. Не те що була якась загроза, однак самопочуття не давало мені можливості подорожувати. А після пологів тим паче нікуди не могла вирватися. І майже відразу після народження сина в нас почалися проблеми.

– Ви сварилися?

– Так, доволі часто, – Ілона на мить опустила очі. Згадувати весь той час було для неї непросто. – Насправді це почалося раніше, але із часом набуло більших обертів. У мене з’явилися підозри стосовно зради, тож я часто дратувалася.

– А могла в нього бути коханка саме в Італії?

Ілона відповіла не відразу.

– Можливо, – спершу опустила погляд, потім глянула слідчому прямо в очі. – Я думала про цей варіант неодноразово.

«Гм… Погляд відкритий. Зазвичай так дивляться, коли говорять правду. Але ж, бляха, у тебе такий мотив!» – Скляр несподівано для себе усвідомив, що йому шалено хочеться, аби саме вона виявилася замовницею вбивства. У неї є мотив, який ніхто не стане і не зможе заперечити: значні статки, які вона отримує після смерті чоловіка. До того ж, вона була в Києві. І її брат був там. А за останніми даними поліції вбивця з якихось причин заїжджав до столиці аж із самого Рівного. Тільки от Ілона Вітторіно була на семінарі по роботі, а її кузен літав до Мінська зовсім з іншого аеропорту. І цьому всьому чимало підтверджень. Слідчий стис губи і видихнув.

– Знаю, він спілкувався по скайпу з дядьком, із яким у нього бізнес, – тим часом продовжувала розповідь Вітторіно. – Ще з двома друзями. Проте вони завжди говорили італійською, а я не знаю цю мову, – стенула плечима. – Часто до їхніх розмов приєднувалася Крістіна: Мáрко садовив її на коліна, щоб їй краще було видно, і вони всі весело про щось балакали… Тільки от без мене.

«Ну так, не вельми приємно, коли тебе не приймають у компанію», – погодився подумки Єгор. Знову зітхнув. Як не намагався вибудувати всі існуючі факти проти цієї жінки – не вдавалося.

– Я складу список. Зараз, – Ілона підійшла до робочого столу, вирвала листок із перекидного блокнота і почала на ньому швидко писати.

– Ось, – простягла папір. – Це всі з його італійського оточення, кого я згадала.

Скляр узяв список.

На листку із записника, що побіжно рекламував якийсь засіб для чищення ротової порожнини, значилося шість осіб. Щойно він вийде звідси – відразу зателефонує Тарасові, аби опер перевірив цих людей, чи не прилітали вони нещодавно в Україну. А потім Нагай відправить запит до італійських колег – хай би там поспілкувалися із цими людьми. Принаймні не з порожніми руками він звідси вийде, подумалося.

Ховаючи список до спідньої кишені куртки (слідчий так і не зняв верхнього одягу, лише розстебнув), перевів погляд на Ілону, яка зараз дивилася на нього зверху вниз, стоячи зовсім близько. Звузив очі. Несвідомо, як завжди. Пробіг її обличчям скануючим поглядом. У жінки зринув подив. Очевидно, вона не могла зрозуміти, чому на неї так дивляться. Та цей нюанс зовсім не бентежив Скляра. Нехай знітиться. Усе, що завгодно, аби примусити підозрюваного нервувати. І вона таки розхвилювалася. Але Скляр чітко розумів, що це зніяковіння охопило б будь-кого, якби на нього так витріщалися. «Блядь!» – вилаявся в думках.

– А цього чоловіка ви знаєте? – Скляр вийняв із папки фото невідомого з «Епіцентру», зроблене із записів камер спостереження.

Вітторіно уважно роздивилася знімок.

– Ні, ніколи не бачила, – повернула фото. – Хто це?

– Ви впевнені?

– Впевнена, – відказала без тіні сумніву в голосі.

Слідчий сховав фото до папки.

– Це вбивця?

Скляр знову пильно глянув їй в очі.

– Ми не знаємо. Можливо, ця людина причетна до справи.

– Дивись, який ескіз намалювала Руслана! – радісна Крістіна ввірвалася до кабінету, тягнучи за собою Руслану, високого зросту молоду жінку зі світлим волоссям та сірими очима. Чарівна усмішка і білосніжні зуби. Красиве засмагле обличчя. Скляр уже десь бачив це обличчя. Зовсім недавно. Багато часу не знадобилося слідчому, аби згадати.

Крістіна завмерла. Дівчинка зовсім забула про присутність тут поліцейського. Однією рукою вона і досі трималася за руку Руслани, в іншій мала ескізи сукні ніжно-рожевого кольору. Від хвилювання дитина міцно стиснула папір, від чого той зіжмакався.

– Обережно, не зіпсуй! – лагідно вигукнула дизайнерка. Забрала в дівчинки ескізи й почала вирівнювати. На слідчого подруга Віталіни Волошко, а це виявилася саме вона, мало звернула уваги. Поліцейського вона не знала, оскільки з нею спілкувався інший його колега. Нарешті, закінчивши, вона привіталася з незнайомим для неї чоловіком. Із цікавістю роздивилася зовнішність. Таких рудих дизайнерка ніколи ще не бачила.

– У Крістіни скоро день народження, – пояснила Ілона. – Ми вирішили пошити їй на святкування сукню.

– То ви знайомі? – поставив пряме запитання Скляр, звично, проігнорувавши інформацію, яка ніяким чином не стосувалася справи.

– Що ви маєте на увазі? – не зрозуміла Ілона.

Руслана теж не втямила, про що мова.

– Ви ж приятелюєте із Віталіною Волошко, – скоріше не запитав, а ствердив рудий.

– Так, а що? – щиро здивувалася Руслана.

– І ви були з нею в ніч убивства Мáрко Вітторіно, – знову ствердження замість запитання.

– Це слідчий, що проводить розслідування, – швидко пояснила Ілона дизайнерці.

– Зі мною спілкувався ваш колега ще вчора, – відказала красива блондинка. Здивування все ще не минулося, хоч тепер вона і зрозуміла, що до чого. – Так, вона була в мене.

– Усю ніч? – несподівано запитав слідак. Скляр і сам не міг зрозуміти, чому ставить це запитання. Інтуїція підказувала, що варто уточнити. Ні, він довіряв колезі, але якщо так несподівано зустрів цю жінку… Слідчий вірив у волю випадку. Зустрілися вони не просто так.

– Усю ніч, – підтвердила Руслана.

Плечі Єгора зсунулися. Виходить, даремно в нього спалахнула надія. Він уважно роздивився жінку. Висока, красива (щоправда, на фото у вайбері вона сподобалася йому значно більше; певно, тому, що там мала макіяж, зараз же підфарбованими виявилися тільки очі). Також він помітив, що зуби в неї нерівні й мають щербинку. А що найбільше псувало її вроду, то це невисокий інтелект. Він нутром відчував людей із низьким показником IQ. Для нього це істотно применшувало красу в жінці. Терпіти не міг тупих людей. Він навіть не сумнівався, що головним у житті цієї людини є попліткувати і десь позависати. Як тільки Ілона Вітторіно могла приятелювати з нею? Відтак зробив висновок, що Віталіна таки красивіша за подругу. Узагалі найкрасивіша з усіх цих трьох жінок. Більш доглянута і, на жаль, найбільш холоднокровна і прагматична.

– А цю людину ви знаєте? – простягнув фото підозрюваного.

Руслана підійшла ближче і глянула на світлину.

– Ні, ніколи не бачила, – швидко відповіла.

– Точно? Подивіться дуже уважно, – попрохав Єгор.

Крістіна теж підійшла ближче, стала впритул до Руслани, спостерігаючи за дорослими знизу вверх. Вона хоч і була дитиною, проте відчувала, що цей чоловік хоче допомогти і ставить свої запитання не просто так.

– Справді не знаю його, – знову дала заперечну відповідь дизайнерка. – Чого ви так витріщилися на мене? – обурилася дівчина, помітивши скануючий погляд слідчого. – Думаєте, я брешу?

– Перепрошую, така вже в мене звичка – витріщатися, – холодно відказав Скляр.

– Я теж хочу подивитися, – Крістіна потягла Руслану за руку, привертаючи до себе увагу. Сама того не розуміючи, дівчинка розрядила обстановку.

Слідак мовчки, хоч і все ще роздратований реакцією Руслани, опустив фото нижче, аби Крістіні було зручніше дивитися.

– Я його бачила, – промовила дівчинка.

– Ти його бачила? – не повірив власним вухам слідчий. – Де?

– У «Копійці». Це магазин біля нашого будинку, – пояснила спокійно дівчинка.

– Ти впевнена, що це саме він? – уточнив дядько з поліції.

– Упевнена, я бачила його там. Він купував солодку жуйку. Я потім у тата попросила купити таку саму, бо мені теж захотілося спробувати.

Темні карі очі відкрито дивилися на копа. «Ось хто нічого не приховує. І завжди чесний», – усвідомив він.

Тим часом Крістіна теж роздивлялася всіх присутніх. З огляду на те, як зрадів дядько з поліції, вона зрозуміла, що розповіла щось важливе. Якби ж то її відразу про це запитали. Ще в той день, коли все для неї змінилося. Або ж навіть раніше. Може, нічого б цього не сталося. І вони б із батьком та Балу досі були разом.

Раптом вона згадала, що забула Балу в Руслани. Захвилювавшись, спробувала привернути увагу дорослих, та вони зосереджено продовжували обговорювати її батька. Тато казав їй, що її ведмедик «уміє говорити». Та коли можна про це розповісти?

– То хто це? – тим часом укотре поставила своє запитання Ілона Вітторіно. – Ви підозрюєте цю людину?

– Ми зараз установлюємо особу. Сподіваюся, пізніше зможу надати вам усю необхідну інформацію, – викрутився слідчий. Йому, принаймні поки що, не хотілося розповідати все, що стало відомо в ході розслідування.

Жінки перезирнулися. Звісно, відповідь їх не влаштовувала, але що вони можуть удіяти? Ілона Вітторіно примусила себе втихомирити роздратування, однак не втрималася від прохання:

– Мені, нам, – уточнила вона, пригорнувши до себе Крістіну, – дуже важливо, щоб убивцю знайшли. Дайте, будь ласка, знати, коли матимете щось важливе.

Слідчий пообіцяв. Звісно, він збрехав. Бо вони отримуватимуть лише ту інформацію, яку буде зручно надати йому, а не ту, яку вони собі захочуть.

– Більше ти його не бачила? – звернувся до Крістіни. – Точно? – вирішив про всяк випадок уточнити, коли дівчинка заперечно похитала головою. – Якщо раптом згадаєш, розкажеш мені? Гаразд?

Крістіна мовчки погодилася.

Скляр замислився. Якщо цей чоловік вештався в районі проживання Вітторіно, то версія про найнятого вбивцю знову підтверджується. Ну або ж про те, що вбивця хтось незнайомий для близького оточення жертви. «Необхідно знову допитати сусідів Вітторіно. Можливо, хтось бачив цього чоловіка. Адже те, що він там бував, уже підтвердила Крістіна».

– А ваша подруга, Віталіна Волошко, нікуди не виходила, нікому не дзвонила? – перевів розмову на інше, помітивши, що Руслана знову щось збирається запитати.

– Нікуди не виходила, але дзвонила, – дизайнерка видалася йому збитою з пантелику. Очевидно, через те, що тема різко змінилася.

– Кому?

– Точно знаю, що дзвонила Мáрко, – жінка запнулася, глянувши на Крістіну.

Дівчинка стояла і мовчки дивилася на дизайнерку знизу вгору. Скляр уже давно помітив, що ця дитина доволі мовчазна. Темне волосся вибилося з хвостика. Він тільки щойно помітив, що ведмедика вона із собою назад не принесла. Також зауважив, як напружилася, слухаючи, Ілона.

– Проте він не відповів на дзвінок, – тим часом продовжила Руслана.

Скляр теж слухав, аналізуючи кожне слово. Так, усе збігається з тим, що йому переповідав колега: Волошко має алібі.

– Кому ще вона телефонувала? – нове запитання від Єгора.

Руслана стенула плечима:

– Більше нікому.

– Переписувалася з кимось? – спало на думку Єгорові.

– Ні, точно ні. Ми весь час разом були. Піввечора дивилися різні відео в неї на телефоні.

Ілона не відводила зацікавленого погляду від слідчого. «Отже, він її підозрює», – резюмувала.

– Там було відео, як вона випускає кільця диму, курячи кальян. Дуже круто в неї виходило, – усміхнулася, згадуючи. – Я навіть собі зберегла. Показати?

Скляр хотів відмовитися, та Руслана вже діставала з кишені смартфон.

– Погляньте, – дала телефон Скляру. Крістіна теж зацікавлено витягнула голову, та про малу несподівано в цій ситуації взагалі забули.

Єгор знехотя втупився в екран. Краєм ока помітив, що й Ілона не вельми хотіла дивитися і погодилася лиш із ввічливості. «Цілком можливо, вона спілкується з Русланою тільки тому, що жінки працюють поряд. Або ж тому, що Крістіна любить дизайнерку. Такі люди, як Ілона Вітторіно, уміють співіснувати з різними типами людей», – спало на думку Скляру.

Із запису залунала музика, і він знехотя зосередився. Шестеро людей веселилося, курячи кальян. Усі вони знаходилися в когось удома. Запис був доволі темним. Очевидно, через погано освітлене приміщення. Якби не знав, що фокуси з кальяном показує саме Волошко, навіть спершу не впізнав би її. Зовсім скоро відео стало якісніше: той, хто знімав, покращив чіткість.

– А це хто? – несподівано поцікавився слідак, указуючи на одного з гостей. Хоч коп і без них уже знав відповідь.

Обидві жінки уважно придивилися.

– Сергій Ковальчук, – байдуже відповіла Ілона Вітторіно.

– Вони з Волошко та Мáрко приятелюють? – поставив нове запитання. Жодна з жінок не звернула уваги, що цей зв’язок його страшенно зацікавив. Тільки Крістіна помітила, що поліцейський увесь напружився.

– Ну як приятелюють, просто знайомі. Ми теж з Ілонкою з ним знайомі. Він директор у кав’ярнях Мáрко.

Жінки не зауважили те, що помітив Скляр. Коли Віталіна почала випускати кільцями дим, першим, на кого вона глянула, виявився саме Ковальчук. Закон у психології: роблячи щось і чекаючи оцінки, ми найперше дивимося на того, хто нам небайдужий. На відео був присутній і Мáрко Вітторіно.

Проте першим, на кого подивилася дівчина, виявився чомусь Ковальчук.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 17:12

Єгор перечитав список, який надала йому Ілона. Звісно, нікого із цих осіб він не знав. Тож відразу зателефонував Нагаю, аби той перевірив, чи не прилітав хтось із них в Україну. Яким би не виявився результат, опер повинен був також поцікавитися в італійських колег, що вони знають про всіх цих людей.

Перед тим, як вийти з будівлі, Скляр застібнувся, вийняв із кишені шапку і вдягнув. Визирнув крізь скляні двері на вулицю. Ще не темно, але починає вечоріти. Лапатий сніг за весь час його перебування в Ілони Вітторіно так і не припинив падати, тож тепер усе, що встигло розтанути і замерзнути, укрилося новим шаром снігу. Скляр зіщулився. Гарного мало. Але сніжна і морозна набагато краще від тої сирої погоди, що встановлювала свої правила останні два тижні.

Нещодавно до Ілони Вітторіно зайшов клієнт. Єгор навмисно дочекався цього моменту, маючи на меті пересвідчитися, чи його не обманюють стосовно вільного часу для розмови. Він ставив додаткові запитання, аби тільки затриматися. Лише після цього пішов. За п’ять хвилин до п’ятої повернулася й асистентка Ілони Вітторіно. Приблизно того ж віку, що і сама стоматолог. Одяг увесь у снігу, усміхнена, одразу почала розповідати щось веселе. По всьому видно, ще та жартівниця.

Зверху долинули веселі вигуки Руслани та Крістіни. Дизайнерка запропонувала дівчинці для різноманітності посидіти в неї, на третьому поверсі. І саме зараз вони вийшли від Ілони і почимчикували нагору. За хвилину їхні голоси стихли. Скляр почув, як за ними зачинилися двері кабінету.

Його неабияк здивував той факт, що подруга Волошко виявилася також подругою Ілони Вітторіно. З іншого боку, він неодноразово зустрічав випадки, коли одна людина має непогані стосунки з двома іншими, проте ті двоє ненавидять одне одного. Зрештою, Ілона тут працює. Вона не може не знати Руслану.

Найцікавішим із того, що він дізнався, стали взаємини Волошко та Ковальчука. Те, що дівчина вбитого подивилася спершу на Сергія, а не на свого хлопця, свідчить, що Ковальчук їй набагато важливіший, ніж італійський бойфренд. Тепер лишається зрозуміти: у яких вони стосунках?

Стеження за будинком Вітторіно підтвердилося завдяки Крістіні. Теж плюс, одначе Скляр і без цієї інформації не сумнівався, що так і було. Свідчення дівчинки допоможуть, коли відбуватиметься суд, адже стеження за жертвою – підтвердження ретельної підготовки до вбивства.

З «Альбіону» пахло їжею, і Скляр несподівано згадав, що вже забув, коли їв. Звична річ на роботі. Багато його колег жартували, що саме тому він і худорлявий, мов той глист. Та він уважав, що краще виглядати, як дрищ, аніж відрощувати пузо, як дехто з них. Защеміло серце. Знову згадав про Ромку. Він був один із його небагатьох справжніх друзів.

Замислився. Укотре з’явилося відчуття, ніби щось пропустив у справі про вбивство іноземця. Ба більше. Після сьогоднішнього видіння біля кав’ярні це відчуття тільки посилилося. «Що за чортівня?» – зітхнув.

Біль у шлунку, як і вчора, давав про себе знати. Таня вже неодноразово просила не жартувати зі здоров’ям, та він ніколи не міг примусити себе зупинитися, коли мав нагальні справи. І навіщо тільки перебрався в це Рівне? Можливо, Ромка зараз був би живий. Можливо, якби вони були в той момент поряд, усе склалося б інакше.

Перечитав повідомлення у вайбері від Тані. Не зовсім повідомлення – фото сьомги на пару з овочами. Стимул для нього повернутися сьогодні не вночі, а хоча б до десятої вечора. Риба з овочами на пару – дієтична вечеря. Сьогодні один із небагатьох вечорів, коли Таня вдома. Могли б провести його разом. Таня навіть не сумнівалася, що він нічого не їсть і що шлунок йому цього не пробачає. Добре ж вона його вивчила за ті два роки, що вони разом. Ну і як він міг заради неї не переїхати до іншого міста? Але Ромка…

Знову зосередив погляд на вечірньому засніженому місті. Проте вже за мить думки вкотре заблукали в спогадах. Згадав, над скількома справами працювали разом із Ромкою. Простіші, складніші. Він був молодшим за Єгора майже на десять років. Певно, тому слідчий і ставився до нього з такою братерською любов’ю. Вони потоваришували відразу, коли Ромка потрапив до них на роботу. Зелене щеня, щойно після навчання. Але таких розумних і начитаних людей Єгорові бачити не довелося. Приятелями вони стали з першого дня.

Якось Єгору вдалося врятувати Ромці життя. Тоді його ледь не зарізав неадекват, якого вони ловили майже місяць. Один із банди, що ходила під’їздами і грабувала людей. Так, Ромки могло вже давно не бути. Однак іще раз уберегти його Скляру так і не вдалося.

Єгору пригадалося, як буквально за тиждень до його від’їзду вони всі разом улаштували шашлик на природі: то було щось на кшталт випровадин Єгора на нове місце роботи. У лісі, недалеко від Луцька. Лише самі чоловіки – усі колеги.

І от маєш: сьогодні ти є – завтра нема.

Зітхнув. Часом він люто ненавидів свою роботу.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 17:19

Із важких думок вирвав дзвінок.

– Що там, Женька, щось знайшли? – відразу до справи.

Єгор скривився. Він страшенно зрадів, що опер його відволік. Не любив проявляти слабкість. Хай навіть для цього існують об’єктивні причини.

– Та ти що! – слідчий не повірив власним вухам. – Я вже їду.

Скляр натиснув «відбій» і вибіг із будівлі, яка розташовувалася відразу на зупинці. Ускочив у першу-ліпшу маршрутку. Який би номер це не був, усі звідси доїжджають до дванадцятої школи[7]. А там його за десять хвилин забере машина.

«Котику, вибач, буду пізно. У річці знайшли зброю. Мушу затриматися», – написав він Тані на вайбер, тим самим даючи зрозуміти, що вдома він сьогодні, як завжди, буде пізно.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 17:21

Пара очей простежила за тим, як Скляр вибіг із будівлі й сів у маршрутку. Що він так довго там робив? Що такого могла розповісти йому Ілона Вітторіно? Чоловік насунув шапку нижче на лоба. Звісно, поспішаючи, поліцейський його б і не помітив, але навіщо зайві ризики?

«Він виявив щось важливе», – резюмував чоловік, і це йому зовсім не сподобалося. Квапливо попрямував до своєї машини.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 17:22

Автівка темного кольору рушила за маршруткою, до якої щойно заскочив Скляр.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 21:18

Незважаючи на пізній час (фактично кінець робочого дня), експертизу знахідок провели одразу. Кожен чудово розумів резонансність справи. Питання навіть уже не в тому, що вбито іноземця. А в тому, що факти вказують: убивство замовне. Чоловік, маршрут якого наразі відстежували, виявився для всіх невідомим. Не може бути, щоб зовсім стороння людина ні з того ні сього забажала смерті незнайомцю. Звісно, і таке часто буває (якщо діє божевільний або з метою грабунку), проте Скляр відкинув ці варіанти. Здогадувався, що єдиною метою вбивці був саме Мáрко Вітторіно. «Чуйка» ще не підводила Єгора. Години дві тому він відправив підлеглих допитати сусідів, чи бачили вони чоловіка на фото з камер спостереження. Якраз вечір, більшість саме вдома.

Деталі справи тримали від містян у секреті, хоч до злочину було прикуто чимало уваги. Тиск на Скляра посилювався: мало того, що перше вбивство на новому робочому місці, та ще й іноземця, та ще й скоєне з особливою жорстокістю. До особливо тяжких злочинів поліція відносить ті, що вчинені групою осіб. Якщо є замовник та виконавець, це вже група осіб. І цих мудаків навіть не знітило, що в будинку під час убивства знаходилася маленька дитина. А якби дівчинка саме в цей момент вирішила вийти в коридор? Її теж би застрелили?

У Єгора від злості щелепи звело. Він уже і думати забув про свій знедолений шлунок. Усе, що наразі цікавило, – які результати експертизи отримають. Поспілкувавшись з експертом, слідчий дізнався, що в річці водолази виявили дві частини обрізу мисливської рушниці ТОЗ-25.

Дуже висока вірогідність того, що це і є знаряддя вбивства.

Згодом експерти надали остаточні висновки: те, що саме з виявленого обрізу мисливської рушниці ТОЗ був застрелений Вітторіно, підтверджувалося характером тілесних ушкоджень на трупі та спричинення їх саме пострілами зі зброї шістнадцятого калібру. Більше того, це підтверджувалося виявленням на місці події куль та контейнерів до патронів, які використовуються при стрільбі з мисливської зброї саме шістнадцятого калібру. Наявність слідів продуктів пострілу у стволі рушниці, розібраний стан, у якому знаходилася в річці рушниця, свідчили про намагання позбутися знаряддя злочину.

Звісно, Єгор міг дізнатися про це все телефоном. Навіть можна було почекати завтрашнього дня, аби отримати ці новини. Однак просто знаходитися вдома було вище його сил. Усе, чим би завершився вечір, – це сварка з нареченою. Єгор сидів би мовчазний і мов на голках, а Таня такого терпіти не може. Жінка страшенно любить, коли їй приділяють увагу. Будь-яка жінка цього прагне. Та Єгор далеко не завжди здатен відключитися від роботи.

Ніхто з перелічених Ілоною Вітторіно осіб не прилітав до України ні в цьому місяці, ні в минулому, ні взагалі в будь-якому іншому. Тут лишається чекати тільки інформації від італійських колег. Можливо, підкажуть щось цікаве. Поліція також зіставила список, що надала дружина вбитого, із тим, який склала Віталіна Волошко. Навіть у Крістіни розпитували про знайомих батька. Дівчинка додала кілька нових імен. Вона знала їх саме тому, що з татом відвідувала Італію. Таким чином, ні Волошко, ні Ілона Вітторіно знати цих людей не могли. Ці списки поки що не дали абсолютно нічого. З одного боку, відсутність зв’язку з Італією тішила слідчого. Якщо це хтось звідти, то шукай вітру в полі, це вже майже точно. З іншого боку, постало питання: навіщо вбивці їхати до Борисполя? Ну не міг же злочинець вирішувати там власні справи? Якби ще він поїхав до міжнародного аеропорту після вчинення злочину, тоді, ясна річ, для того, аби втекти. Але ж це сталося напередодні вбивства.

Скляр не знав, радіти йому результатам сьогоднішнього дня чи ні. Знайдене знаряддя вбивства – неабиякий успіх. Але після злочину минуло дві доби, а вони і досі не вийшли на слід убивці.

Це дуже і дуже погано.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 23:07

Літня жінка акуратно поставила важкі пакети за землю. Повільно піднялася, відхекалася і почала шукати в кишенях пальто ключі. За мить вони вже задзеленчали в неї в руках, вона, не поспішаючи, притисла ключ до замка домофону. Пікання сповістило, що ключ спрацював. Жінка потягла на себе двері, та цього разу вони чомусь виявилися навдивовижу легкими. То чиясь рука допомогла їй відчинити.

– Дякую вам! – проказала літня жінка в теплій хустці й усміхнулася.

Людину, що стояла перед нею, на півобличчя замотану шарфом, у чорній шапці з крихітним малюнком представника кошачих[8] (бачила такий на спортивному одязі свого онука), вона не знала. І спершу її це насторожило. Проте хіба може такий люб’язний чоловік виявитися злодієм?

Незнайомець усміхнувся самими очима, притримав двері, одночасно підіймаючи її пакунки і пропускаючи вперед.

«Без сумніву, прийшов до когось у гості, – подумалося. – Можливо, навіть до того похмурого рудого поліцейського, що переїхав сюди недавно зі своєю дівчиною».

Гість мовчки провів її до ліфта, навіть викликав підйомник і дочекався, поки той приїде. Двері старого підіймача важко розсунулися. Незнайомець передав бабці пакунки. Коли двері зачинялися, вона лише встигла помітити, що той натиснув ґудзик квартири номер два і чекав, поки відчинять.

Літня пані зрозуміла, що помилилася: незнайомець прийшов не до поліцейського, адже той проживав на сьомому. Однак яка різниця? Такий ґречний чоловік. Не часто сьогодні подібних зустрінеш.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 23:11

Чоловік відійшов від дверей номер два. Він тільки вдав, що натискав на ґудзик. Прислухався. У під’їзді стояла тиша. Час доби грав йому на користь. Дотягся до лампи, яка давала сяке-таке світло на поверсі. Викрутив. Швидко, проте тихо піднявся на другий поверх і повторив те саме. Знову уважно прислухався, у під’їзді стояла тиша. Підсвічуючи мобільним спустився й заховався за сміттєпроводом. Накинув на голову широкий капюшон. Тепер його обличчя при всьому бажанні не вдалося б розгледіти. Звісно, у такій темряві можна і не ховатися. Однак навіщо даремні ризики?

Ротом затис смартфон з увімкненим ліхтарем. Дістав пістолет, прикрутив до нього глушник. Руки тремтіли, та це аж ніяк не заважало цілеспрямованості та бажанню будь-що завершити справу саме сьогодні. Вимкнув світло.

Чекати лишилося недовго.

* * *

Вівторок, 22 січня 2019 року. 23:10

Змученим Скляр, нарешті, повертався додому. Кир’яха повезли колеги. Вони пропонували підвезти і Скляра, але все, що зараз хотілося Єгорові, – побути трішечки на самоті, щоб хоч якось упорядкувати думки. Якби слідак пристав на пропозицію, то спершу довелося б слухати їхні балачки, а вже вдома – Таніни. Знав, вона не спить і чекає на нього.

У вухах гуло. Брак сну та напруга на роботі давалися взнаки. Він раз по раз тер чоло та скроні, аби хоч якось примусити себе думати. Дивно, їсти йому геть перехотілося. Холодне повітря, яке так порадувало, коли вийшов із роботи, поволі ставало лютішим. Здійнявся вітер. На щастя, сніг на ніч припинився. Скляр насунув поверх шапки ще й капюшон і прискорив кроки. Додому лишалося йти хвилин двадцять.

Знову і знову перебирав у голові фігурантів справи та все, що поліції вдалося дізнатися. Чомусь згадав про Власту та Валентина. Якби не нишпорення патрульної, він міг і пропустити ймовірну причетність Бойка до вбивства. Виявляється, приятель Вітторіно таки має серйозний мотив. Зрештою, не менший, ніж Ілона Вітторіно. Те, що він намагався приховати борг на таку суму, робило його одним із головних підозрюваних. Єгор насупився: купа підозрюваних, а яка користь?

За свою неуважність із Бойком слідчий картав себе весь день. Необхідно виспатися. Мусово. Десь у нього мало бути снодійне, яке так завбачливо запропонував сьогодні лікар на роботі. Наказував скористатися, якщо так і не вийде заснути. Хоч як Скляр не любив приймати пігулки, сьогодні доведеться. «На автоматі» понишпорив у кишенях. Згадав, що пластинку кинув у внутрішню.

Ховаючись від вітру, Скляр заскочив у провулок. Освітлення відразу поменшало і людей теж, та це зовсім не знітило поліцейського. Він уже доволі непогано вивчив місцевість (професійна звичка швидко все запам’ятовувати), тож прекрасно розумів, що саме цією дорогою не лише тепліше, а й швидше.

Від думок відволік дзвінок мобільного. Єгор здивувався. Слідчий навіть не сумнівався, що то наречена, проте помилився.

– Слухаю, Женька. Що там? – Скляр прекрасно розумів, що настільки пізно опер просто так не телефонуватиме.

– Мало не забув дещо розповісти. Вирішив не відкладати й подзвонити сьогодні.

Скляр нашорошив вуха. Він уже бачив свій під’їзд, але закрокував повільніше, зосередившись на тому, що мають повідомити.

– По-перше, ти просив дізнатися стосовно Бойка.

– Та-ак, – протягнув слідчий, узагалі зупинившись. Відкинув із голови капюшон, який зараз тільки заважав. Окрім голосу колеги слідчий чув віддалений голос його дружини, яка, швидше за все казала щось дітям. «Отже, уже вдома».

– Усе в нього з фірмою добре. Він запросто міг би віддати весь борг, – тим часом продовжував опер.

«От тобі й маєш, падло таке!» – не втримався від лайки Скляр.

– Перший серйозний підозрюваний, – Єгор зрадів, хоч глибоко в душі ще більше розсердився на себе за недогляд. «Цій Власті таки треба подякувати», – мусив визнати.

– Не поспішай, – загадково проказав опер. – Маємо ще дещо.

Єгор мовчав, уважно слухаючи.

– Ти просив перевірити місце перебування дівчини Ковальчука… – почав Женя тим самим хриплим голосом. Очевидно, добряче промерз, бігаючи морозом із цією справою. Особливо там, біля річки. – За даними мобільного оператора, вона не у Львові. І не виїжджала нікуди з Рівного. Я тобі скажу навіть більше. Цією сімкою дуже давно не користувалися. Майже рік. І тільки сьогодні вранці, нарешті, поповнили рахунок. І спілкувалися з допомогою цього номера лише раз. Здогадуєшся з ким?

– Здогадуюся, – після короткої паузи відповів слідчий.

Відтак продовжив рухатися до свого під’їзду. Думки, що, нарешті, поволі втихомирювалися у виснаженому мозку, знову залітали вихором. Інформація, яку сповістив опер, виявилася не менш важливою, ніж та, що знайшлося знаряддя вбивства.

– Навіщо Ковальчуку приховувати від нас свою дівчину? – поставив логічне запитання опер, насправді більше розмірковуючи вголос, аніж звертаючись до колеги. – Та й Бойко – красава. Думаю, що це він.

Якийсь час Скляр мовчав, потім відповів:

– Бойко? Чому?

– А чому ні? Уяви, хотів «зажати» триста штук.

– Але й Ковальчук поводить себе, м’яко кажучи, дивно.

– Той просто дивно, а от у Бойка реальний мотив, – останні два слова Кир’ях ледь доказав, відразу закашлявшись.

Слідчий зупинився біля входу до будинку, почав ритися в кишенях у пошуках ключів. «Де, бляха, вони?»

– То, може, ці двоє заодно? – підкинув варіант Кир’ях.

– Можливо, – задумливо промовив слідак.

Ключі знайшлися в лівій кишені.

– Добре, я вже тут дійшов до під’їзду. Дякую, що зателефонував. Є над чим подумати. Випий щось від застуди.

Відчинив двері, проте поки не зайшов, а лише притримував, аби ті не зачинилися.

– Добре, – Кир’ях усміхнувся і знову кашлянув. – До завтра! Добраніч!

– Добра… – Кир’ях уже зробив відбій. До чого ніяк не міг звикнути слідчий, то це до того, що Женька часто робить відбій, не дослухавши прощання.

«Ну гаразд», – Скляр стенув плечима і вкинув телефон до кишені. Роздивився довкола – знову професійна звичка. Метрів за десять крокувала компанія з трьох хлопців, схожих на студентів. Загалом тихо. Як завжди о такій порі на цій вулиці. Хоч район йому дістався не вельми спокійний: славився чималою кількістю наркоманів, які проживали у двох сусідніх будинках. П’яниць та хуліганів теж чималенько.

Нарешті, зайшов і відразу ж вилаявся.

– Знову, блядь, викрутили лампочку!

За кілька секунд важкі металеві двері за ним зі скрипом зачинилися. Тепер тут узагалі хоч в око стріляй. Скляр потягся за мобільним, аби підсвітити. Та не встиг він це зробити, як почув кроки, що швидко спускалися.

А ще за мить хтось вистрелив у нього.

* * *

Середа, 23 січня 2019 року. 10:55

– Знаєш новину? – почула заспана Власта збуджений голос свого напарника в телефоні.

Глянула на годинник на столику коло ліжка: майже одинадцята. «Нічого собі, я заспала», – подумала. Дочка ще о восьмій пішла до школи. Патрульна чула, як та встала і приготувала собі сніданок. Дівчинка-підліток уже давно навчилася давати собі раду. А як іще, коли батько з ними не живе, а матір величезний шмат часу проводить на роботі? Із вдячністю Власта подумала про те, що сніданок донька приготувала не лише для себе, а й для мами також. Тож, прийшовши на кухню, вона знайде щось смачненьке.

– Не чула. Що таке? – мовила заспаним голосом. Усе тіло боліло так, ніби її вчора били палицями, кийками і бозна чим іще. «Це втома, Власто», – без радості подумала.

– Скляра вбили, – сказав, як відрізав, Валентин.

* * *

Середа, 23 січня 2019 року. 11:17

Віталіна Волошко, як завжди, гортала стрічку у Фейсбуці. Цим вона любила займатися мало не кожної вільної хвилини. Перукар нанесла маску на волосся, і тепер потрібно було хвилин двадцять чекати. Соцмережі давали можливість не знудитися. Картинки про котиків та інших тваринок адвокат пропускала, навіть не читаючи. Терпіти не могла тварин і вже тим паче ніколи не розуміла, чому вони викликають стільки захоплення в більшості її знайомих. Одна з колег удома мала собаку, щура, шиншилу та папугу. «Ще тільки кота тобі не вистачає для повноцінної родини», – любила піджартовувати над нею Волошко. «І як її чоловік витримує це все? Вони ж серуть, сцять, і з собакою треба постійно гуляти».

Стаття про тренди одягу цьогорічної зими зацікавила її набагато більше. Потім Волошко почала читати новини. Що-що, а це вважала важливим. Особливо політичні. Колись вона збудує собі репутацію гарного адвоката (хоч жінка вже мала чимало хороших відгуків від вдячних клієнтів) і буде займатися виключно престижними справами. А для цього потрібно добре тямити в законах, політичному та економічному становищі країни. Тож новини вона читала регулярно. Час у салоні не став винятком. І вже дуже скоро вона натрапила на відомості про смерть Скляра.

«Через тиждень, коли ти буцімто маєш повернутися, хтозна, як усе складеться. Може, і не буде потреби вам спілкуватися», – згадала, що казав коханець.

* * *

Середа, 23 січня 2019 року. 16:17

Кир’яху кров ударила в голову. Нічогенька така собі справа їм дісталася. За весь свій стаж роботи (а він у нього майже тридцять років) не бачив такого.

Щойно вони отримали інформацію: камери відеоспостереження, якими обладнані АЗС на трасі, зафіксували людину, що підсіла до їхнього підозрюваного. Більше того, цього разу вдалося ідентифікувати особу співучасника злочину. Ним виявився колишній начальник одного з правоохоронних органів Костянтин Базилюк, звільнений зі служби та засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст. 127 КК України[9]. Чоловік був у рукавичках. І тепер стало цілком зрозумілим, чому під час вивчення орендованої машини не знайшлося відбитків його пальців. Та й ДНК ніяких не знайшли. Хитре падло. Завжди найважче ловити тих, хто колись був своїм. Такі люди чудово знають, як залишитися непійманим.

За результатами проведених негласних слідчих дій установили, що нині Базилюк займається посередницькою діяльністю з продажу зброї, активно консультує покупців із питання технічних характеристик різних типів зброї та глушників, спираючись при цьому на власний практичний досвід поводження зі зброєю.

Ось тобі й маєш.

Місцезнаходження Базилюка наразі невідоме.

* * *

Четвер, 24 січня 2019 року. 9:20

Що йому найбільше зараз хотілося, то це послати її куди подалі. Проте з подивом для себе зрозумів, що не може цього зробити. Не після ж того, як саме завдяки їй поліція виявила важливого підозрюваного, Артема Бойка.

Власта, можна сказати, увірвалася до нього в кабінет. Гочмановський, колега-слідчий, саме виходив, як на нього мало не налетіла патрульна. Спершу Скляр не впізнав її в штатському. Перед ним постала красива жінка в довгій чорній куртці, з акуратно зачесаним волоссям, яке, щоправда, трішки намокло від снігу, і з гарним макіяжем. Зовсім інша, коли виспана і відпочила. Притлумив у собі бажання відмовитися від зустрічі й усе-таки запросив до свого кабінету. Гочмановський лише здивовано стенув плечима та поспішив у справах, причинивши за собою двері.

– Я маю важливу для вас інформацію, – випалила Власта замість привітання, безцеремонно всілася на стільці для відвідувачів біля столу Скляра.

У слідчого навіть мову відняло, а патрульна продовжила:

– Бойко мав значно більший борг перед Вітторіно, ніж той, про який зізнався…

– Ми щодо цього давно в курсі. Дякую, – перебив патрульну.

– …І він міг віддати гроші, проте не хотів, – не дозволила собі завадити Власта.

– Можу я поцікавитися, звідки у вас ця інформація? – мовив слідак. Ні, він все-таки терпіти не міг цю жінку. Єгор ненавидів усіх, хто без його згоди втручався в розслідування, які він проводив. А ще – сьогодні весь час страждав від препаскудного настрою. Він мав би радіти, що для нього все обійшлося, натомість моторошне відчуття фатальності, яке мучило його всі ці дні, навпаки, ще більше посилилося.

«Краще б тобі яйця прострелили, недоумку», – побажала Власта йому подумки, роздивляючись зігнуту в лікті перемотану ліву руку. Уголос пояснила:

– Рівне – це велике село. Знайшла людину, яка знає працівника фірми Бойка.

– Ну що ж, радий за вас. Що у вас стільки знайомих. Ви в курсі, що не маєте права втручатися в хід розслідування? – строго промовив, спрямувавши погляд прямо їй в очі. – Мусите бути в курсі – я вже вас неодноразово попереджав.

«Зараз вижене», – напружилася Власта.

Запанувала мовчанка. Аби хоч якось заспокоїти хвилювання, роздивилася кабінет. Вузький, довгий, надзвичайно мало місця. Освітлення тьмяне, як це часто буває в державних установах. Єдине вікно цього вузького кабінету, що знаходилося навпроти дверей, здавалося, лише додавало похмурості: уже який день сонце і не думало виходити з-за хмар.

У кабінеті заледве вміщалося три невеличких столи слідчих, кілька стільців для відвідувачів та старий, ще радянських часів величезний сейф, де ховають документи та інші важливі речі. Якби зараз тут знаходилися всі три слідчі й у кожного на прийомі хоча б по одному свідку, можна було б спостерігати справжній балаган. Під кожним зі столів звалено речові докази з десятків справ.

– Чому вас так дратує моє бажання розслідувати цю справу? – устигла запитати Власта до того, як Скляр уже мав намір «указати їй на двері».

– А чому ви ніяк не можете зрозуміти, що є вимоги, за якими ми працюємо? Ви коли-небудь чули, що на службі не можна заперечувати наказам старших за званням? – Єгор ледь стримувався, аби не додати до своєї інтонації сарказму. «Що, блядь, жінка забула в поліції? Сиди собі, бабо, вдома. Їсти готуй, дітей доглядай. Он же ж гарна яка. А то ходить у тій чоловічій формі зі зброєю на поясі».

Мимоволі він задивився на її очі. Виявляється дуже гарні. Темно-карі. І погляд – на диво цілеспрямований. Такий зустрічається в людей, які вміють думати.

Власта підвелася, урешті зрозумівши, що Валік таки правду казав: цього самозакоханого дебілоїда просто так не переконати.

– А ще – Волошко має коханця. Такий собі Сергій Ковальчук, директор у кав’ярнях Вітторіно, – кинула свою останню козирну карту Скляру. Жінка вже попрямувала до виходу, як Єгор мало не побіг за нею, скочивши з місця.

Біль у руці і досі інколи доводив до божевілля, особливо коли дія знеболювального припинялася (а зараз саме підходив цей час). Він міг би взяти собі відгул. Та й при бажанні завтра теж. Але що йому робити вдома? Скляр скривився, та все ж таки притлумив у собі бажання знову сісти. Натомість вийшов з-за столу і зробив кілька швидких кроків у напрямку Власти, що вже відчинила двері, аби полишити кабінет. Жінка з подивом глянула на слідчого.

Жестом він наказав їй зупинитися. Саме в цей момент йому зателефонували і повідомили про надання дозволу на обшук у помешканні Костянтина Базилюка.

* * *

Четвер, 24 січня 2019 року. 12:36

Нагай повертався з Києва до Рівного, коли йому повідомили новину про Скляра. Опер довго не міг прийти до тями. Розстібнув куртку – у маршрутці раптом стало страшенно душно. Поліцейському дісталося сидіння на останньому ряді біля вікна. Жодного вільного місця, щоб пересісти. І люк не відчиниш. Не літо ж. Пасажири відразу протестуватимуть.

В аеропорту поки жодних зачіпок. Як і наказував Скляр, він зв’язався з італійськими колегами. Щойно вони матимуть усю необхідну інформацію, відразу дадуть знати.

Аби якось відволіктися, почав робити те, чим, навіть не сумнівався, займалися зараз усі його колеги, причетні до цієї довбаної справи: намагався зрозуміти, кому вигідно вбити Єгора. Хіба Скляр щось таке розкопав, що його аж конче необхідно було підстерегти в під’їзді з метою позбавлення життя? Нічого про це оперу (та й іншим) не було відомо.

Новина облетіла все місто. Нагай проглянув стрічку новин у Фейсбуці. Так і є. Здається, усі це тільки й обговорюють. Спершу в пресу потрапила новина про те, що Скляра вбили. Однак пізніше стало відомо, що лише поранили. Та й то не важко. А допоміг випадок. Убивця вистрелив, судячи з усього, у повній темряві, потрапивши в руку. Опер навіть не сумнівався: той стріляв би і вдруге, і втретє, і, можливо, випустив би всі кулі. Судячи з того, що ніхто нічого не чув, злочинець скористався глушником. Та саме в цей момент у квартирі, що на першому поверсі, почали відчиняти двері: розходилися гості після ювілею якоїсь там професорки з гуманітарного університету. Не дивно, що вбивця запанікував, збіг донизу, відштовхнувши Скляра, і вискочив на вулицю.

Єгор не розгубився і спробував погнатися слідом, та коли вибіг – злочинець мов у воду впав. Пізніше поліція, допитуючи сусідів, знайшла літню жінку, яка в той самий вечір, незадовго до замаху, бачила невідомого, що заходив до під’їзду. За її словами, чоловік поводився дуже чемно і навіть допоміг із сумками. Проте обличчя описати не змогла: воно було наполовину обмотане шарфом. Чоловік у ліфт із нею не сів, натомість став дзвонити в квартиру першого поверху. Як дізналися пізніше правоохоронці, ніхто в тій порі в жодну з квартир на першому поверсі не дзвонив. Сусідка Скляра склала фоторобот, та чим може допомогти зображення людини, у якої видно самі лише очі?

* * *

Четвер, 24 січня 2019 року. 16:21

Інформація про зв’язок Віталіни Волошко та Сергія Ковальчука неймовірно зацікавила Скляра. Чому вони приховали свої стосунки? Банальне небажання того, щоб хтось дізнався про їхню зраду?

Так само справдилися підозри щодо Ковальчука. Урешті-решт, виходить, Ковальчук збрехав про своє алібі. Якщо Волошко була в ту ніч у Руслани, то Ковальчук знаходився сам. Ніхто ліки йому не приносив. Він міг убити Вітторіно, приховавши це навіть від Віталіни. Більше того, є дві найняті особи. Фактично, Ковальчуку не потрібно було нічого робити. Навіть із дому виходити.

– Але ж звідки в нього гроші, аби оплатити найманих убивць? – Кир’ях усе ж більш схилявся до версії про Бойка.

Наразі вони з Єгором та Властою приїхали до квартири Костянтина Базилюка. Тут проходив обшук. Господаря, ясна річ, поки що не знайшли. Та це не завадило отримати дозвіл на те, аби все ретельно перевірити в нього в помешканні.

Квартира виявилася непоказна, хоч і непогано обставлена. Знаходилася в спальному районі міста – на Північному. Сіра трикімнатна квартирка. Бракувало гарного дорогого ремонту. Складалося враження, що Базилюк не хоче в цьому помешканні хизуватися своїми статками (а в тому, що він непогано заробляв, ніхто навіть не засумнівався). Кир’ях висловив думку про те, що колишній працівник правоохоронних органів має ще житло. Значно багатше, ніж те, у якому вони знаходяться. І, цілком можливо, не одне.

– Я навіть не розумію мотиву, – додав Кир’ях, спостерігаючи, як експерти перевіряють буквально кожен сантиметр у квартирі.

Скидалося на те, що втікач проживав сам. Жодного натяку на присутність жінки. Чи ще когось. Із трьох кімнат одна облаштована під спальню, інша – під вітальню і та, куди вони щойно зайшли, – під кабінет. Без сумніву, Базилюк тут проводить багато часу.

– Ревнощі, – запропонувала версію Власта.

Вона стояла біля вікна і не відводила погляду від того, що відбувається на вулиці. Вечоріло. Поволі падав лапатий сніг. Кир’ях підійшов, відсунув тюль і теж визирнув. Із висоти восьмого поверху тепер уже вони вдвох із Властою спостерігали за тим, як на доволі великій, білій від снігу, території, що розміщувалася між кількома такими самими панельними дев’ятиповерхівками, як і та, де вони знаходяться, двоє людей вигулювали собак, кілька мамочок прогулювалися з колясками. «Весною та влітку тут, певно, все зелене і дуже затишно», – подумалося Кир’яху. Глянув на патрульну. І тільки зараз зрозумів, що жінка не спостерігає за тим, що на вулиці. Погляд її виявився задумливим: вона аналізувала ситуацію.

Кир’ях глянув на неї уважніше. Єдине, що знав про цю особу, – вона з патрульної поліції і саме її екіпаж першим приїхав на місце, коли повідомили про знайдене тіло іноземця. Хоч Скляр ніколи не озвучував це вголос, розумів, що слідчий зверхньо ставиться до патрульних. Тож страшенно здивувався, побачивши її з Єгором. Крадькома зиркнув на слідчого. Оперу він сподобався відразу, щойно побачив його. Чого не скажеш про деяких інших колег: дехто з них Скляра не злюбив. Так, у новенького складний характер, проте важливо, що він у нього є. Хіба не це головне в поліцейському? Мати характер.

Пильний погляд опера вивів її із задумливості. Власта запитально поглянула на Кир’яха. Та чоловік заперечно похитав головою, мовляв, нічого, усе гаразд.

– Можливо, він хотів, аби Волошко належала лише йому, – продовжила Власта свою теорію. «Цей теж ненавидить патрульних?» – замислилася про Кир’яха. Та відразу заперечила думку: зверхності в ньому не відчувалося.

Єгор, який до цього роздивлявся те, що знаходилося на робочому столі підозрюваного, нарешті, втрутився:

– Ні, блін, щось тут не те. Я не заперечую, що Волошко мені відразу не сподобалася. І так само я відчув, що з Ковальчуком не все просто. Особливо, коли він не забажав давати контакти своєї дівчини під час нашої з ним першої зустрічі. Це логічно, що вони бажають приховати свої стосунки.

– Що тебе непокоїть? – уточнив Кир’ях.

Єгор відповів не відразу:

– Розумієш… Вони обоє поводяться підозріло… Але я теж не бачу толкового мотиву.

– А я бачу, – заперечила Власта. – Він хотів, аби ця жінка належала тільки йому. Вона дуже гарна. Чому ні?

Патрульна пригадала Волошко. Усе життя їй теж хотілося бути такою ж лялечкою, як ця жінка: доглянутою, безтурботною красунею. Але… безтурботність – це не те, що судилося їй мати в цьому житті.

– Не думаю, що Волошко захотіла б поєднати свою долю з ним, – цинічно посміхнувся Скляр. – Власто, ви її бачили? Така не стане зв’язуватися з найманим працівником. Такий, як Ковальчук, не зможе забезпечити всі її примхи.

– Та вона сама непогано заробляє, – знову заперечила патрульна.

– Власто, це ви так вважаєте, – м’яко промовив Кир’ях. – Вітторіно заробляв набагато, повторюю, набагато більше за саму Волошко та Ковальчука, разом узятих. Можливо, у неї на меті було вийти заміж на Вітторіно і покинути роботу. Скоріше за все навіть, що так. Власто, вона б ніколи не вийшла за Ковальчука, – запевнив Кир’ях. – Тримати його як молодого коханця – так. Але не як законного чоловіка, – посміхнувся й стенув плечима.

У нього і досі голос лишався хриплим, проте чоловік не виглядав застудженим. «Можливо, через те, що багато курить?» – подумалося Скляру. «У нього навіть зуби ледь не чорні від цигарок. І штиняє від нього весь час нікотином». Слідчий згадав, скільки за день викурює Кир’ях. Мало не дві пачки. Від думки про це його занудило. Єгор кинув палити, відколи почав зустрічатися з Танею. Саме заради неї він це і зробив. І тепер кожного разу, відчуваючи запах сигарет, до горла підкрадалася нудота. А тут ще й рука розболілася не на жарт. Уже в дорозі слідак згадав, що пластинка знеболювального так і лишилася в нього в кабінеті на столі. Заїжджати в аптеку не захотів, поспішаючи сюди. Зараз шкодував про це рішення. «Треба неодмінно щось купити після обшуку».

– Давайте об’єктивно подивимося на те, що маємо. – Скляр примусив себе повернути думки до роботи. Власта та Кир’ях уважно слухали. – Із Волошко та Ковальчуком потрібно неодмінно розібратися. Я не люблю нероз’яснених моментів у справах. Я погоджуюся з тим, що Ковальчук має мотив – усунути суперника. Та він не має грошей, аби оплатити найманих убивць. Тим паче, такого рівня, як Базилюк. І, чесно кажучи, не вірю, щоб йому стало клепки так ретельно продумати вбивство. У Бойка набагато серйозніший мотив: гроші. Саме цей чоловік має стати нашим підозрюваним номер один. До того ж, у нього є чим розрахуватися з найманими вбивцями. Бойко не сподобалося, що я «копаю» під нього, навівши перевірку на фірму, і він вирішив мене позбавитися, доки не пізно. Відправив знову когось, аби здійснити вбивство.

– Стосовно мотивів Бойка вбити Вітторіно підтримую тебе повністю, – погодився Кир’ях. – Та є один нюанс.

Слідчий і Власта запитально подивилися на опера.

Прочистивши хрипле горло, той продовжив:

– У Вітторіно стріляв професіонал. Тут нема в чому сумніватися. Можливо, навіть Базилюк, – Кир’ях хитнув головою в бік полиці, де акуратно були розставлені фото в рамках, ще з тих часів, коли підозрюваний працював у правоохоронних органах. Із фотографій на них дивилися люди в поліцейській формі, серед яких і сам Базилюк. – Він уміє користуватися зброєю. А той, що на тебе напав, Єгоре, – Женя знову прокашлявся, – промазав. Він не професіонал, розумієш?

– Це міг бути той інший, якого ми «пасемо» з «Епіцентру», – утомлено відказав слідак. Єгор намагався не показувати колегам, але його допікало одне питання. Здається, навіть більше, ніж те, що його намагалися минулої ночі застрелити: його лиховісні передчуття щодо загрози життю виявилися небезпідставними.

– Навіщо відправляти на справу когось, хто не вміє, коли є той, хто вміє? Та й не простого смертного він ішов убивати – слідчого зі стажем, який, до того ж, має гарну репутацію як спеціаліст.

Скляр замислився. Думка Кир’яха заслуговувала на увагу.

– Є дещо цікаве, – несподівано втрутився в їхню розмову один з експертів, який приїхав разом із ними.

Хлопчина років двадцяти з лишком, в окулярах, без половини вказівного пальця на лівій руці щойно ввійшов, тримаючи ноутбук, знайдений у квартирі.

– Думаю, ці файли вам будуть корисні, – сказав і всміхнувся на всі тридцять два.

– Де пальця згубив, малий? – не втримався від запитання Кир’ях.

– Та колись машину лагодив. Не туди руки засунув – трохи відчикрижило, – хлопець навіть не знітився. Певно, відсутність половини пальця зовсім не заважала.

«Якщо не заважає, значить, правша», – зробила висновок Власта і вперше за весь час розслаблено всміхнулася. Надто вже цей хлопчина видався позитивним. Навіть Скляр і той не втримався від усмішки.

А інформація таки виявилася надзвичайно важливою. У ноутбуці були файли з навігатора про знаходження транспортного засобу (іншого, не орендованого) напередодні вбивства (їх хтось намагався видалити з основних папок ноутбуку), проте файли збереглися в «Кошику». Те, що ці файли стосувалися справи, не викликало жодних сумнівів. На записах був зафіксований неодноразовий (сім разів) рух автомобіля біля будинку потерпілого. Власта, Єгор та Женя перезирнулися: тепер у їхніх руках беззаперечні докази того, що замовник і виконавець убивства ретельно готувалися до вчинення злочину та вели стеження за Вітторіно.

Пізніше в ході обшуку за місцем проживання Костянтина Базилюка експерти виявили рушницю «Крал Чемпіон», чек із гіпермаркету «Епіцентр» у місті Рівному та гарантійний талон на рушницю «Крал Чемпіон» від третього січня дві тисячі дев’ятнадцятого року, чотири паспорти, два фотознімки підозрюваного, ідентичні тим, що на копії підробленого паспорта та посвідчення водія.

Причетність чоловіка з «Епіцентру» та Костянтина Базилюка до скоєння злочину тепер не зміг би заперечити навіть диявол.

* * *

Четвер, 24 січня 2019 року. 22:59

Єгор прочитав повідомлення, та відписувати не захотів. Таня вкотре запитувала, коли він повернеться додому. Природно, вона хвилювалася. Зовсім недавно його мало не вбили, у лікарні він не забажав лишатися, так само, як і взяти законний лікарняний і побути вдома. Зміна в неї на роботі ось-ось мала закінчитися, і дівчина пропонувала провести гарний романтичний вечір удвох. «Із цією моєю роботою вона рано чи пізно покине мене», – засмутився Скляр.

На вулиці зовсім звечоріло. На щастя, припинився сніг, тож поліцейські без проблем могли з машини стежити за тим, що відбувається довкола.

– Ну як, подіяло знеболювальне? – очевидно, Кир’ях сприйняв його насупленість за страждання від болю.

Єгор мовчки кивнув. Укотре уважно роздивився, аби нічого не пропустити. Слідчий дратувався і для цього мав навіть не одну причину. Проблема з Танею знаходилася лише на верхівці айсберга. Другою причиною було те, що його інтровертизм вимагав роботи самостійно, максимум у парі з одним опером. Тож у компанії почувався геть не комфортно. Спроба відправити Власту додому завершилася невдачею: за неї заступився Кир’ях. Мабуть, найдобродушніший з усіх оперів Рівного. І найоптимістичніший. Та найбільше слідака турбувало те, що тої фатальної ночі здійснилися найгірші передчуття: його мало не вбили. Та що там власні передчуття?! Він пригадав сон, у якому Ромка передвіщав небезпеку.

Попередження з того світу виявилося справжнім.

– Не переймайся, вона все розуміє, – промовив опер, тим самим перервавши хід похмурих думок Скляра.

Кир’ях навіть не повернув голови до слідчого: уважно стежив за територією. Єгор здивовано зиркнув на колегу.

– Моя теж довго дратувалася через те, скільки я часу проводжу на роботі. А потім звикла. І твоя звикне, – усміхнувся, нарешті глянувши на Єгора.

Єгор промовчав, тільки усміхнувся у відповідь. «А цей чувак бачить більше, ніж можна було б уявити», – подумав і знову посміхнувся старшому колезі. Якось відразу стало легше. Дістав із кишені телефон і настрочив нареченій повідомлення: вибачився і пояснив, що на важливому завданні.

– Ну а ви? Як ваш чоловік ставиться до вашої роботи? – Кир’ях скоса позирнув на Власту, одночасно продовжуючи стежити за територією. Опер сидів за кермом, поряд із ним Єгор.

– Я розійшлася з чоловіком, – коротко відповіла патрульна.

– А діти? – поцікавився Кир’ях.

Власта терпіти не могла нетактовних запитань. Чомусь люди старші за п’ятдесят, як от Кир’ях, уважали, що можуть ставити подібні особисті питання молодшим за них. Скляр помітив зніяковіння Власти. Несподівано впіймав себе на тому, що цього разу цілком на боці патрульної. Єгору теж не подобалися безцеремонні запитання про особисте. В іншому випадку відволік би опера якимсь робочим моментом, та чомусь самому цікаво було бодай щось дізнатися про цю людину. Бо хоч вона і жінка, а страшенно мовчазна. Прямо, як сам Скляр.

– Дівчинка, чотирнадцять років. Катя.

– О-о-о, геть доросла. Сама вже, напевно, уміє вдома порядкувати.

Власта мимоволі усміхнулася. Перечитала повідомлення, яке ще годину тому надіслала їй донька: фото малюнка, який підготувала на завтра в художню школу: дощ на вулицях Парижа. Неймовірно красиво і навдивовижу реалістично.

Вони б краще поїхали до Бойка, не сумніваючись, що замовник убивства він. Та єдине, у чому можна його звинуватити (і то, тільки на словах), – це небажання сплатити борг Вітторіно. Так, чудовий мотив, але не є прямим доказом здійснення злочину.

Єдине, що можна було зробити сьогодні, і Скляру ну ніяк не хотілося відкладати це до завтра, – поспілкуватися з Ковальчуком стосовно Волошко, вивівши цю парочку на чисту воду.

– То ви мені розкриєте таємницю, як виявили зв’язок Волошко та Ковальчука? – Скляр увесь вечір чекав, коли зможе поставити це запитання.

– Дуже просто, – відповіла Власта. – Маючи сьогодні вихідний, вирішила провести невеличке розслідування. Позичила машину в приятеля і почала стежити за Волошко. Після судового розслідування вона заїхала в салон, відтак в аптеку, а потім поїхала у центр. Зупинилася біля парку, чекаючи на когось. Орієнтовно за десять хвилин з’явився Ковальчук. Пересвідчившись, чи нема знайомих поблизу, підсів у машину. Вітаючись, вони поцілувалися. Не як друзі.

– Не схожа ця парочка на холоднокровних убивць, – поділився думками опер. – Мали б бути обережнішими.

– Хіба вони не поводяться обережно? – заперечила Власта.

Кир’ях знизав плечима.

– Як сказати? Зустрічатися серед білого дня, коли легко вистежити… Щось тут не так, – скривився опер.

– Для вбивства Вітторіно найняли людей. А на мене їм просто не вистачило грошей. Ковальчук сам приходив по мене. А в нього руки зі сраки, – Скляр розреготався.

– Може, і так, – Кир’ях теж не втримався і засміявся. Глянув на слідака. Той сьогодні видавався на диво веселим. Та Кир’ях прекрасно розумів, що молодшого колегу щось мучить. І це щось не стосується ні його дівчини, ні справи, якою вони зараз займаються.

– Мене все непокоїть одна річ, – зізнався Скляр.

Кир’ях нашорошив вуха: невже розповість свій секрет?

– Коли, при першій розмові, питав у Волошко, чому вона вирішила прийти до Вітторіно того ранку, жінка сказала, що хотіла повідомити про перенесення судового засідання. Буцімто суддя захворів. Але, як виявилося, суддя здоровий, ніхто нічого не переносив.

«Ні, не про це він мовчить», – розчарувався Кир’ях.

– Тобто збрехала, – резюмувала замість слідчого Власта.

– І не можу зрозуміти чого, – якось приречено відповів Скляр. – Із цією парочкою взагалі багато загадкового, – зітхнув.

– Он іде, – першим чоловіка помітив Кир’ях.

Спершу Скляр хотів наказати Власті лишатися в машині, проте, уявивши пику Ковальчука, коли той побачить перед собою аж трьох поліцейських, вирішив відмовитися від заборони.

– Одужали вже, пане? – гукнув Скляр Ковальчуку навздогін.

Директор кав’ярень італійця саме вийшов з автівки – далеко не нового темно-синього мерседеса – і швидким кроком рухався до під’їзду. Від несподіванки аж підскочив, а озирнувшись і помітивши перед собою трьох поліцейських, узагалі побілів. Копи підійшли впритул.

– Несподівана зустріч, – Ковальчук пробував зберігати самовладання, та Єгор чудово бачив, як важко це йому дається. – Так пізно в гості? Чим можу бути корисним? – Чоловік зиркнув на ліву руку слідчого: зігнуту в лікті і, очевидно, перев’язану, хоч під зимовим одягом цього не побачиш. Та загалом Скляр виглядав пречудово.

– Чому ви приховали від поліції ваш зв’язок із Волошко? – цього разу поставив запитання Кир’ях. Опер зробив крок уперед, примусивши тим самим Ковальчука відступити.

Повз них пройшов чоловік, та, попри підозріливу ситуацію, не зупинився, аби дізнатися в Ковальчука, чи не потребує той допомоги. Копи ж бо всі в штатському, тож знати, що вони з поліції, перехожий не може. «От так і маєш. Будуть бити, ніхто не заступиться», – укотре переконалася Власта в байдужості людей. За мить перехожий уже заховався за дверима сусіднього під’їзду.

– Не розумію, про що ви, – сердито відповів Ковальчук, зблиснувши очима.

– Ви чудово розумієте, про що. Я бачила, як ви сьогодні сідали до неї в машину. І ваш, так би мовити, «дружній» поцілунок теж помітила.

– Те, що ви приховали від нас ваші стосунки, грає не на вашу з нею користь. Розумієте? – пояснив Скляр, теж роблячи крок до підозрюваного.

– Я не вбивав Вітторіно, якщо ви на це натякаєте, – твердо промовив Сергій. – А бути коханцями – не протизаконно. Чи я помиляюся? – прямий погляд в очі.

«Ти диви, який сміливий! – подивувався Єгор. Досі цей чоловік справляв на нього зовсім інше враження. – Чи все добре в нього із психікою?» – засумнівався Скляр: Ковальчук хоч і говорив на перший погляд упевнено, але в очах ворушилася хвороблива злість.

– Ви маєте намір мене заарештувати?

– Просто хочемо поспілкуватися, не панікуйте, – заспокоїв Кир’ях. Тепер і він починав переконуватися, що не такий простий Ковальчук, яким здався із самого початку. – Де ви були позаминулої ночі?

– Удома. Доліковувався, – сухо відказав Ковальчук. – Якщо ви думаєте, що це я хотів вас убити, – повернув погляд до Скляра, – то помиляєтеся.

– Хтось може підтвердити, що ви були вдома? Віталіна Волошко, наприклад? – поцікавилася патрульна. Жінка зображала спокій та покер-фейс, проте всередині все кипіло: вона сама не розуміла чому, але цей чоловік викликав у неї зневагу. Жінка-коп уявляла його разом із Волошко і розуміла, наскільки ці двоє пасують одне одному.

– Я був удома сам, – відповів, не змигнувши оком.

«Швидко він узяв себе в руки», – Скляр не відводив від нього свого скануючого погляду.

– Не потрібно на мене так дивитися, – майже зневажливо кинув він слідчому. – То ви прийшли заарештувати мене?

– Просто поспілкуватися, ми вже пояснили, – повторив Кир’ях.

– Усе запитали, що хотіли?

– Усе, – коротко відповів Скляр.

– Тоді добраніч! – Ковальчук розвернувся і покрокував додому.

– Я ж казав, нічого не вийде, – сказав Кир’ях, коли за Ковальчуком зачинилися двері в під’їзд.

– Чому? Принаймні ми примусили його зізнатися в стосунках із Волошко, – заперечив слідак.

– Це не зізнання у вбивстві.

– Я стежитиму за ним усю ніч. А завтра звернуся за дозволом на обшук у його квартирі, – проказав слідчий до опера. Він прекрасно розумів, що візуальне спостереження за особою може здійснюватися виключно за рішенням суду, проте не мав наміру лишати Ковальчука без нагляду. Уважно глянув на Кир’яха: як відреагує новий колега на його свавілля? Та опер і вухом не повів. Подумки Єгор схвально усміхнувся.

– Давай не так. Стежитиму вночі я, а ти йди відпочивай. Тобі потрібно набратися сил, – Кир’ях указав на поранену руку.

У квартирі Ковальчука ввімкнули світло. Підозрюваний підійшов до вікна і зиркнув униз, на копів. Відтак опустив жалюзі й відійшов.

– Добре, – знехотя погодився Скляр, спостерігаючи за діями Ковальчука.

Власта викликала таксі. Спершу планували завезти її, а потім уже слідчого. Скляр не зізнався, що Власту першою тільки через те, аби він переконався, що патрульна безпечно дісталася додому.

– Я передумав.

Єгор та Власта запитально глянули на опера. Вони вже відчинили двері таксі й збиралися сідати в салон.

– Не такий вже він і дурний, – ствердив Кир’ях.

Слідчий та патрульна сіли в машину. Вони цілком зрозуміли, що мав на увазі колега.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 13:07

За всю ніч, за словами Кир’яха, Ковальчук помешкання свого не покинув. На ранок, як і було домовлено, поліція дістала дозвіл на обшук його помешкання, проте нічого вартого уваги не знайшла. На прощання Ковальчук кинув на Скляра зверхній погляд і вимовив глузливе «Удачі!»

«Падло!» – відповів подумки Єгор.

Слідчий саме сідав до машини патрульних, які мали відвезти його в міськвідділ, коли почув дзвінок мобільного. З однією недієздатною рукою відповісти на дзвінок виявилося не вельми зручним, як, зрештою, і багато чого іншого. Від банального душу чи сніданку до виконання службових обов’язків. Якщо раптом йому доведеться когось переслідувати або, тим паче, знову від когось захищатися, це буде не надто легко.

– Блядь, та скільки можна? – вилаявся ледь чутно.

– Їдемо? – уточнив у нього патрульний, що перебував за кермом. Він не почув останніх слів слідака. Або зробив вигляд, що не почув.

Із рації залунало орієнтування про порушення ПДР. Котрийсь із екіпажів зголосився взятися за завдання.

Скляр кивнув патрульному на знак згоди. Телефон замовк, залишивши на екрані інформацію про пропущений від Власти. Та не встиг Єгор зітхнути з полегшенням, як патрульна набрала знову.

– Слухаю, – відповів роздратовано.

– У свій час Волошко захищала Базилюка, – патрульна не зволікаючи перейшла до справи. Жінка відчувала, що першого разу слідак не захотів відповідати на дзвінок.

– Не зрозумів, – і справді спершу не втямив Єгор. – Що ви маєте на увазі?

– Базилюк уже відбував термін покарання. Я порилася в архівах і знайшла, що справою Базилюка займалася Віталіна Волошко. Точніше, вона вела апеляцію. Саме завдяки їй Базилюка випустили рік тому. Вони добре знайомі, Єгоре, – резюмувала.

«Отак! Цій Власті місце у відділі вбивств».

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 13:17

Патрульна машина рушила і вже за хвилину сховалася за поворотом. Ковальчук, переконавшись, що Скляр поїхав, відійшов від вікна.

Найголовніша мета сьогодні – зрозуміти, чи за ним, бува, не організували «хвіст».

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 14:07

Вони знову зустрілися в кабінеті Єгора. Тільки цього разу Скляр не мав бажання виставити Власту за двері. Принаймні вираз обличчя мав набагато доброзичливіший. І, дякувати Богу, із ними був Кир’ях. Сам на сам зі слідчим Власта і досі почувалася не у своїй тарілці.

Сьогодні Скляр виглядав значно краще. Веселішим і не таким блідим, як учора, – відзначила подумки патрульна. Він і без того від природи білий, а вчора взагалі скидався на привида. Рука досі перев’язана, хоч це і не дивно. Такі поранення швидко не загоюються.

Від Кир’яха так сильно відчувався запах цигарок, що Власта безпомилково визначила: курив дві хвилини тому. Жінка зняла куртку, у приміщенні виявилося гаряче. Певно, тому, що на вулиці сьогодні несподівано знову потеплішало. Уже три чи чотири роки поспіль зима радувала жителів України. Проте, на відміну від зим, які пам’ятала Власта з власного дитинства, тепер погода частенько дозволяла собі мінливість: від мінус десяти сьогодні до плюс три завтра.

Єгор із Кир’яхом схилилися над паперами, що принесла Власта. Патрульна розмістилася навпроти них, знову на стільці для відвідувачів. Інформації надруковано було не вельми багато, але вона видавалася надзвичайно важливою: доказ того, що Віталіна Волошко знайома з одним із виконавців убивства.

– Я все ж не розумію мотиву, – не міг заспокоїтися Скляр. Дочитавши, глянув спершу на Кир’яха, потім на Власту.

Кир’ях мовчав. Жодних думок із цього приводу.

– Від початку справи мені не сподобалася Волошко, – продовжив слідак. – Так само, як і Ковальчук. Але, блядь, я не бачу мотиву, – стенув плечима. – Вчора ми говорили про те, що злочин міг учинити Ковальчук без участі Волошко. Мотив – ревнощі до Вітторіно. Мені ця версія не вельми подобається, але має право на існування. А сьогодні ми дізнаємося, що Волошко знайома з Базилюком. Кожного разу, коли я перестаю думати про Волошко, знаходиться щось, що вказує саме на неї.

– Ніщо не заважає Ковальчуку бути знайомим із Базилюком теж, – висловила припущення Власта. – Вони могли б усе влаштувати за її спиною. Як на мене, цілком логічно.

Слідчий та опер замислилися.

– Ковальчук за спиною Волошко організував убивство Вітторіно. Усе для того, аби стати її єдиним чоловіком. Мотив – ревнощі. Для позбавлення життя італійця він наймає професіоналів. Десь знаходить гроші, аби оплатити найманих убивць, купити підроблені документи і на інші витрати. А на твоє вбивство, Єгоре, у нього не вистачило грошей і він вирішив сам скоїти напад?

Єгор скривився:

– Або ж напад на мене виявився спонтанним рішенням, – запропонував варіант. – Блін.

– Що? – Власта саме підвелася й підійшла до вікна. Їй подобалося спостерігати за тим, що на вулиці. У такі моменти голова працювала краще.

– Не вірю, що Волошко не брала в цьому всьому участі.

– Їй не вигідно було вбивати Вітторіно, – заперечив Кир’ях. – Він допомагав їй матеріально. Та й відкриття приватного кабінету мав їй оплатити.

– Ти забуваєш, що Вітторіно збирався покинути її, – нагадав Скляр.

– Їй вигідніше було зробити все можливе, аби повернути прихильність Вітторіно, ніж убивати його, – відмахнувся Кир’ях.

– Ми дещо не врахували, – Власта різко відійшла від вікна.

Опер зі слідчим зацікавлено подивилися на патрульну.

– Звідки нам відомо, що Волошко та Вітторіно спіткали проблеми в стосунках?

– Ілона Вітторіно засвідчила, – відповів Скляр. – Розповіла, що її чоловік прагнув уберегти шлюб. Це саме підтвердив Артем Бойко.

– Наскільки перевірена правдивість цієї інформації? – поставила цілком логічне запитання Власта. – Кожен із цих двох людей міг запросто збрехати.

І знову Скляр розсердився. На себе – тому, що не попіклувався, аби перевірити ці свідчення, на патрульну – через те, що знову виявилася розумнішою.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 15:15

Скляр зиркнув на годинник, відтак на дату, що дрібненькими цифрами стояла під годинами. Середина п’ятого дня розслідування. Які там, бляха-муха, гарячі сліди?! Уже все давно вистигло! Обережно вклав мобільний до кишені куртки. Рука турбувала сьогодні вже менше, та все ж у спокої не лишала. І знову слідчий дратувався. Четвер виявився не найкращим днем на цьому тижні: уночі він погано спав через руку, а надто від хвилювання за розслідування. Керівництво щодня допитується, як просуваються справи. Те, що поліція вже має чимало важливих фактів, нікого не турбує. Бо факти фактами, а вбивць і досі не впіймали.

Після безсонної ночі слідчий примудрився погиркатися зі своєю нареченою, причому на рівному місці: лишив на столі брудний посуд після вчорашньої вечері. Хай там як, а Єгор прекрасно розумів справжню причину: Тані набридло постійно бути самій. Учора Скляр не вперше проігнорував її бажання влаштувати романтичну вечерю. Ні, насправді він дуже хоче проводити з нею більше часу, але… так, роботу свою любить більше, ніж її. Дівчина права.

На роботі теж не краще: патрульна знову виставила його якимсь недоумком. Йому навіть здалося, що Кир’ях, дізнавшись, що він не перевірив свідчення Ілони Вітторіно та Артема Бойка, по суті, теж підозрюваних, глянув на колегу осудливо. Чудовий початок роботи на новому місці, нічого не скажеш! Та з іншого боку, він просто не встиг перевірити ці довбані свідчення. Скляр прекрасно розумів, що зробив би це, щойно дійшли б руки. Не все ж відразу.

А далі, здається, його спіткало найгірше за цей день. Слідак без проблем спекався Кир’яха, а заразом і Нагая, відправивши їх закінчити перевірку записів із навігатора автівки, яку вбивця орендував під чужим іменем. Потім планував насолодитися самостійним розслідуванням, проте з ним разом посунула Власта. Він би залюбки гаркнув на неї і прогнав, та патрульна вкотре пішла козирем: зголосилася попрацювати його особистим водієм.

«Ну невже їй немає чим удома зайнятися? Прибрати, їсти приготувати, із донькою побачитися, сукню собі піти купити… бойфренда нового знайти?» – Скляр кинув погляд на Власту. Жінка навіть і не помічала, як він її ненавидить, надто захопившись розслідуванням.

Власта звернула увагу, що Скляр нервує, та нічого не сказала. Уже зрозуміла, що для Єгора це звичний стан. Лиш краєм ока спостерігала, як той нервово посмикує під столом ногою. А ще знову помітила в його погляді дивні тривогу та сум, що вже якось спостерігала в лісі біля траси, коли вивчали записи з навігатора.

Віталіна Волошко запізнювалася. Щоправда, не набагато – на п’ять хвилин.

Нарешті, двері кав’ярні відчинилися, і новим відвідувачем виявилася саме вона. «Сьогодні не в шубі, у довгій рожевій куртці», – мимоволі Власта зосередилася на її зовнішньому вигляді. Хотілося так гарно виглядати, як ця жінка. І не турбуватися про завтрашній день. І щоб донька теж могла собі ні в чому не відмовляти. І університет би їй десь за кордоном підібрала. Ну хоча б у Польщі. Або краще в Німеччині. Але Польща теж нічого. Дочка має хист до мов…

Тим часом Віталіна Волошко зняла капюшон, роздивилася, шукаючи їх поглядом. Скляр трохи підвівся і махнув рукою, аби вона швидше їх помітила.

– Вона побачила нас відразу, – стиха промовила Власта до Скляра.

– Я помітив, – так само напівголосно відказав слідак, не відводячи погляду від Волошко й усміхаючись приязно. Нехай його доброзичливий погляд збиває її з пантелику. Слідчий прекрасно бачив, що першим, на кого подивилася Волошко, був Ковальчук. А той лише самими очима повідомив, що на неї вже чекають. Вони з Властою не просто так призначили їй зустріч саме тут. Хотілося побачити цю парочку разом. – Навіть не сумніваюся, що вона давно попередила його про нашу спільну зустріч, – додав він.

– А Ковальчук, у свою чергу, попередив її, що ви не самі, – саме встигла доказати Власта, коли Волошко підійшла до їхнього столика.

– Ви ж не проти, що зустріч пройде саме тут? – сказав Єгор і привітався. – Надто вже тут смачна кава.

– Охоче вірю. Сама люблю починати свій день у цьому закладі. Мáрко дуже уважно ставився до підбору напоїв. – Волошко ввічливо усміхнулася, та за цією посмішкою поліцейські помітили напругу. Хоча мала бути гіркота втрати. – Сумно тільки, що… він уже не з нами. – Жінка неквапливо зняла верхній одяг, повісила на спинку стільця та присіла навпроти.

– Ви представляли Костянтина Базилюка на апеляції. Із вашою допомогою він тепер на волі, – Скляр несподівано навіть для Власти перейшов відразу до справи.

Не очікуючи подібного запитання, Волошко так і завмерла з посмішкою на обличчі. Прекрасні сірі очі незмигно дивилися на нього. А потім жінка перевела погляд на Власту. Саме в цей момент вона пригадала, хто це зі слідчим. Волошко вже бачила її, тільки тоді поліцейська була у формі патрульної. І саме ця жінка тоді першою приїхала на місце події.

– Ви підтримуєте із цим паном знайомство? – продовжив Скляр, не давши їй навіть можливості перевести подих після його першої репліки. І все з незмінним доброзичливим виразом обличчя.

«Та він глузує з неї!» – зрозуміла патрульна. І хоч Єгора вона не злюбила, але зараз підтримувала. Якщо дійсно ця жінка лишила двох дітей сиротами, а Крістіну Вітторіно взагалі круглою сиротою, то вона цілком заслуговує на зверхнє ставлення. Власта із цікавістю спостерігала за тим, як розвиватиметься діалог.

Потроху Віталіна Волошко спромоглася прийти до тями після прямо-таки «бомбардування» Скляром. Власта знайшла поглядом Ковальчука: біля барної стійки той похмуро спостерігав за бесідою. Чоловік навіть не приховував свого інтересу. Подумки патрульна зазначила: як завжди, по-модному вдягнутий, не відстає від Волошко. Та очевидно, що на свій імідж витрачає більше, ніж може собі дозволити. Отже, хоче до вищого світу.

Роздуми патрульної перервала офіціантка. Молоденька дівчинка, певно, студентка, що у вільний час намагається підзаробити, сором’язливо поклала три меню на стіл і поцікавилася, чи не бажають гості замовити щось відразу. Ця пауза допомогла Волошко остаточно взяти себе в руки. Дівчина Вітторіно замовила собі «як звичайно», Скляр попрохав «допіо», Власта ж забажала «лате». Від десерту клієнти відмовилися, тож дівчина відразу забрала меню і пішла за замовленням.

– Так, було таке. Тільки не розумію до чого це запитання, – відповіла Волошко, щойно офіціантка пішла.

Власта аж подивувалася, наскільки змінилося обличчя Волошко. Не лишилося і тіні тої приязні, із якою ще кілька хвилин тому вона віталася.

Скляр не міг відмовити собі в задоволенні роздивитися цю жінку. Усе ж набагато гарніша за Ілону Вітторіно. Тільки от стерво рідкісне. Не менше і не більше, ніж її коханець, що так безцеремонно спостерігає за ними зараз. Слідак краєм ока подивлявся і на Ковальчука. Це місце у кав’ярні Скляр обрав не просто так. Знав, що коханець Волошко захоче спостерігати за бесідою і навмисне надав йому цю можливість. Тим самим Єгор убивав двох зайців: стежив за обома коханцями.

Хоч Ковальчук на сто відсотків упевнений, що зараз не в полі зору.

– Справа в тім, що ми довідалися: він один із співучасників убивства Мáрко Вітторіно, – спокійно промовив слідчий, пильно спостерігаючи за тим, яке враження справить на жінку його заява.

– Костя Базилюк? Що? Та ви жартуєте! Цього не може бути! – Волошко від подиву ледь не вигукнула ім’я підозрюваного на весь заклад.

– Чому не може бути? – стримано поцікавився Скляр.

– Та… та просто… Не може бути, і все.

Власта з Єгором перезирнулися. Волошко несподівано страшенно розхвилювалася.

– Ви заспокойтеся, пані Віталіно, – звернулася до неї Власта. – Тут нічого не вдієш. Його причетність до справи – незаперечний факт. На жаль, місцезнаходження підозрюваного нам невідоме. Ми були б раді, якби ви могли хоч чимось нам допомогти.

Волошко якийсь час сиділа мовчки, усвідомлюючи почуту новину. Не втримавшись, жінка озирнулася, аби глянути на Ковальчука. Той хоч і не мав змоги чути розмову, проте збагнув, що Віталіну спіткав несподіваний поворот.

Офіціантка принесла замовлення. Коли дівчина пішла, Віталіна продовжила бесіду:

– Я нічого про нього не знаю. Мені невідомо, де він може бути, – обхопила обома руками своє горнятко.

– Какао? – чомусь здивувався Скляр.

– Із коньяком, – повідомила Волошко якось відсторонено.

«Що в неї, бляха, зараз на думці?» – кортіло знати Єгорові. На перший погляд, здивування виявилося щирим, та…

– Хіба ви не за кермом? – не втрималася Власта.

Волошко перевела погляд на патрульну. Спершу не зрозуміла, як може стосуватися це запитання їхньої розмови. Та за мить слабко усміхнулася:

– Не переймайтеся, тут того коньяку, як кіт наплакав. До необхідних вам проміле не дотягне.

– Я точно знаю, що ви підтримували з ним зв’язок, – Скляр повернувся до справи.

Знову Власта помітила в Єгора той самий скануючий позір. Патрульна також прекрасно знала, що зараз Скляр вдався до блефу. У дійсності він і поняття не мав, чи досі спілкуються адвокат із колишнім підзахисним.

– Ви і це знаєте? – якось приречено мовила Віталіна.

«Бінго!» – очі слідчого запалали тріумфальним вогником.

Жінка відкинула лівою рукою пасмо доглянутого довгого волосся, що впало на обличчя.

– Так, ми спілкуємося, – зізналася. – Проте не часто, не думайте – запевнила поліцейських. – Раз на кілька місяців могли зустрітися та побалакати.

– Мáрко Вітторіно про це знав? – поцікавилася Власта.

– Я не зобов’язана була йому у всьому звітувати. Я ж не його річ, – Віталіна зробила перший ковток какао. Поставила горнятко на блюдце. Рука в неї здригнулася, і напій, що наповнював чашку по самі вінця, вилився, утворивши неакуратну коричневу полосу на білій порцеляні. – Хай там як, я дійсно нічого не знаю, навіть якщо і Базилюк має якесь відношення до всього цього.

– Хто з вашого близького оточення ще знайомий із Базилюком? – Власта пробувала, як і Єгор, «просканувати» обличчя підозрюваної. Поки що патрульна їй вірила.

На відміну від Скляра.

Поліцейські до своїх замовлень навіть не торкалися. Хіба Власта, так само, як і Волошко обгорнула пальцями приємну теплу склянку кавового напою.

– Сергій, – стенула плечима. – Просто якось випадково познайомилися. Тоді ми із Сергієм вечеряли в «Мелроузі». Мáрко полетів до Італії, тож ми могли провести вечір разом.

– І ви не переймалися, що вас там можуть побачити спільні знайомі? – здивувалася Власта.

Віталіна знову втомлено глянула на Власту:

– У тому «Мелроузі» практично ніколи нікого не буває. Ми знали, де вибирати місця для зустрічі.

– Ви його не кохали, правда ж? – поставив пряме запитання Скляр. – Маю на увазі, Мáрко Вітторіно.

Віталіна знову озирнулася на Ковальчука. Чоловік і досі не відводив погляду від усіх трьох. Та сама хвороблива злість в очах. Віталіні достатньо було б лише поглядом попросити, і він би зробив усе, що вона бажає. І саме в цей момент Скляр усвідомив: Сергій Ковальчук кохає цю жінку нестямно.

І будь-що зробить заради неї.

– Згадала, – Віталіна відвела погляд від коханця. – Артем.

– Що Артем? – не втямив було Скляр.

– Артем Бойко нас познайомив із Базилюком. Саме завдяки йому я стала адвокатом Базилюка.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 16:55

– Звідки ви знали, що вони і досі підтримують зв’язок? – Власта ледь дочекалася, коли, нарешті, змогла запитати про це Єгора. Не просто ж так він пішов на блеф. Хоч патрульна вважала його мудаком (і ніхто б ніколи не переконав її в протилежному), та не могла не віддати належне: копом Скляр був хорошим. Чоловік однозначно мав свої методи. Поводив себе аж занадто зверхньо та самозакохано, але справу свою знав. Справді є чому повчитися.

– Власто, – Скляр не стишував ходи. Наразі вони знаходилися в міському суді з метою дізнатися деталі справи про розлучення Мáрко та Ілони Вітторіно. За дві хвилини мали призначену зустріч із суддею, що вів справу, і тепер поспішали, аби вчасно потрапити, так би мовити, на прийом. – Ця жінка надзвичайно корислива. Вона «збирає» потрібні знайомства. А Костянтин Базилюк може стати колись у пригоді. Та і вона сама дуже помітна. Упевнений, такий чоловік, як Базилюк, і сам теж не проти підтримувати зв’язок із красивими жінками.

Вони зупинилися біля дверей кабінету з потрібним прізвищем судді.

– Я пішов ва-банк, Власто, і не прогадав.

Єгор ривком відчинив важкі дерев’яні двері здоровою рукою.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 17:00

Суддя, чоловік років п’ятдесяти з лишком, із майже зовсім посивілим волоссям, розповів цікаву річ: Мáрко Вітторіно і справді виявляв бажання врятувати шлюб. Чи знала про це Віталіна Волошко? Ну звісно, вона знала. Вона ж його адвокат. Чи в курсі був суддя, що Волошко та Мáрко Вітторіно мали стосунки? Про це було відомо всім. Але, на його погляд, Вітторіно мав більше бажання бути з Ілоною, ніж із Віталіною. Хоч і відмінний фахівець Волошко і має всі шанси для успішного майбутнього в адвокатській справі, а ще неймовірна красуня, однак Ілона Вітторіно все ж більше пасувала Мáрко. Чому?

– Ну, як вам відповісти, – суддя зняв окуляри, потер втомлені очі й одягнув окуляри знову. – Спершу ця жінка, себто Ілона Вітторіно, мені зовсім не сподобалася. Так, я не заперечую…

Розмову перервав дзвінок на робочий телефон. Поки суддя відповідав, Власта роздивилася кабінет. Як завжди в державних кабінетах подібного типу, фото президента в рамці, прапор на стіні й дорогі меблі. Але загалом кабінет виглядав скромно. Жінка подивувалася: очікувала більш розкішної обстановки. Кинула непомітний погляд на Скляра. Слідак теж уважно вивчав місце свого перебування. Вона вже давно помітила це в нього: де б він не був, зосереджено вивчав це місце, а також людей, із якими спілкувався. Із людьми він завжди звужував очі й пильно вивчав. Не вельми приємно, коли тебе так роздивляються, як це робить він. Звісно, звичайній людині, не з поліції, його дії навряд чи помітні, та коли знаєш про цю звичку поліцейських, то легко розпізнаєш.

Подумки Власта тріумфувала: вона прекрасно розуміла, як дратується Скляр через те, що вона зараз із ним. Однак він не зможе її позбутися. Точніше, не захоче. Йому вдалося взяти робочу автівку, а оскільки кермувати Скляр поки не в змозі, це робитиме для нього Власта.

– Спершу Ілона Вітторіно мені не сподобалася, – продовжив суддя щойно завершив розмову телефоном, – так само, як і її кузен. Але пізніше я перейнявся цією ситуацією. І був якось більше на боці дружини. Брат її теж, хоч на перший погляд, мудак… Даруйте за подібні висловлювання, – суддя глянув на Власту.

– Нічого, усе добре, – патрульна всміхнулася, і Скляр укотре подивувався, наскільки вона гарна, коли посміхається.

– Але мені сподобалося, як він турбується про сестру, – суддя розповідав без поспіху, голос його заколихував Власту. Його манера говорити нагадувала їй дідусеву. Тільки от дід уже давно помер… – Вони справді сім’я. Сім’я справжня – це що? Це підтримка в будь-якій ситуації.

– То ви кажете, що репутація Волошко бездоганна, – змінив тему Єгор.

– Бездоганна. Як професіонала. Як людина – вона стерво… Тільки ви ж розумієте, я вам цього не казав…

Скляр та Власта мовчки погодилися.

– Але спеціаліст вона чудовий.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 18:20

– То ви завтра на пост заступаєте? – поцікавився Скляр, ніби між іншим.

«Падло, – подумала Власта. – Чекає не дочекається, поки здихається мене». Уголос відповіла цілком спокійно і миролюбно:

– Сьогодні ввечері.

– Сьогодні ввечері? – Скляр навіть не приховував радощів. Майже відразу додав: – Ну тоді я вас відпускаю, Власто. Вам потрібно відпочити перед зміною, – слідчий повернувся обличчям до патрульної.

На мить їй здалося, що він збирається потиснути їй руку на прощання. «Ще б “Зичу здоров’я!” побажав!»

Щойно вони завершили розмову з адвокатом Ілони Вітторіно. Кожен із них залишився помітно розчарованим: нічого нового вони в цієї пані не дізналися. Звісно, після того, як довідалися про знайомство Артема Бойка з Базилюком, першою думкою було відвідати саме цього чоловіка. Та з адвокатом Вітторіно вже була домовлена зустріч. Жінка просила не баритися, оскільки ввечері відправлялася до Львова. Наступного дня в неї там заплановане слухання.

Власта востаннє кинула погляд на офісний центр, у якому винаймала приміщення така собі Ірина Голомбаш, адвокат дружини Вітторіно. Один із численних у їхньому місті. Зараз мода будувати саме офісні центри. «Ну і торгові», – зазначила подумки. Так і не давши можливості Скляру потиснути їй руку і побажати «Зичу здоров’я!», патрульна скочила в машину.

– Боже, як тут тепло, – не втрималася від коментаря.

На вулиці хоч і підвищилася температура, та це зовсім не відчувалося. Навпаки. Сирість і мокрий сніг убивали будь-яке бажання знаходитися на вулиці. Скляр сів у машину поряд.

– Я не втомилася, – як завжди спокійно, заявила Власта, притлумлюючи бажання послати рудого задаваку куди подалі. – Тим паче, як ви без мене? Із пораненою рукою, – кивком голови вказала на досі перев’язану і зігнуту в лікті ліву кінцівку.

Скляр скривився, наче з’їв лимон. Власта ж подумки не стрималася й розреготалася. Якби ж то вдавалося частіше його обламувати!

– Завезу вас до Бойка і поїду, – сухо відповіла (довелося-таки порадувати Скляра). – У нас шикування о сьомій.

– Оу! Ясно! – йому відразу стало легше. Нарешті, можна буде лишитися самому. Тільки от шкода, що і без машини зостанеться.

Власта завела авто. У думках вона не раз картала себе за те, що через роботу дитина її майже не бачить ось уже кілька днів. «А може, він правий і жінці не місце в поліції?»

Автівка рушила. Вечірнє місто світилося вогнями: вивіски магазинів, ілюмінація (декорування розважальних закладів), просто ввімкне світло у вікнах. Якийсь час поліцейські їхали мовчки. Кілька хвилин довелося постояти в заторі: година пік. До будинку Бойка лишалося небагато.

– Устигаєте? – поцікавився слідак.

– Мені ж машиною швидко, – відмахнулася Власта.

– Ну, я вам скажу, ви боєць, – сказав Скляр, виходячи з машини, коли дісталися місця призначення. – Кілька днів без вихідних на службі.

– Це можна сприймати як комплімент? – Власта вухам своїм не повірила.

– Так, – відповів слідчий після миті роздумів і навіть усміхнувся.

Патрульна звеселіла. Скляр на той момент навіть подумати не міг, що її теплий погляд і усмішка грітимуть його весь вечір.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 18:41

Машина від’їхала, і Єгор лишився сам. Зітхнув із полегшенням. Йому легше бути самому. Хоч, на диво, компанія цієї жінки сьогодні дратувала менше. А ще – його негайно огорнуло неприємне відчуття. Перебуваючи з іншими людьми, він забував. Але на самоті в голові знову зринув спогад: лячне попередження Ромки, яке майже втілилося в життя. Слідчий ніколи не вірив у подібні речі. Він би і зараз не повірив. Тільки от якби не слова приятеля у сні…

Інтуїція наказувала бути обачним будь-якої миті.

Роздивився багатоповерхівку. Кольорова, набагато симпатичніша будівля, ніж совдепівські. Артем Бойко жив у новобудові, що на вулиці Буковинській. І, що цікаво, неподалік від місця проживання Вітторіно. Хоча, звісно, як і у випадку з дружиною загиблого, це абсолютно ні про що не говорить. Вийняв мобільний, аби уточнити номер квартири та поверх. Уже за мить дзвонив у домофон, а за три хвилини стояв перед дверима одного зі своїх підозрюваних.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 18:45

Квартира Бойка знаходилася на першому поверсі. Скляр звернув увагу, що всі вікна заґратовані. Цілком правильне рішення. Не те, що в Мáрко Вітторіно. Від Волошко слідак довідався, що той частенько не зачиняв вхідні двері. Саме тому вбивця безперешкодно потрапив до будинку. «Наївний європеєць», – уже вкотре подумав Єгор про поведінку загиблого. Цю звичку жертви знали кращі друзі, як-от Бойко та Волошко.

Звичайно, Єгор міг домовитися з Бойко, аби той приїхав до нього на роботу. Він навіть міг і з Волошко чи Ілоною Вітторіно так домовитися. І з будь-ким іншим. Проте Скляр рідко послуговувався цією можливістю. Хіба в дрібних справах про крадіжки, наприклад. Слідчий скривився, згадавши скільки таких справ чекають на розгляд. І керівництво починає стукати по довбешці вже не тільки через убивство іноземця, а ще й через затримку звітів щодо інших завдань. Марудна робота. Хіба вона може порівнятися з розслідуванням смерті Вітторіно?

Що стосується такої справи, як убивство, то тут він здебільшого відвідував місце проживання підозрюваного або ж місце роботи. Таким чином, можна краще скласти портрет людини, із якою спілкуєшся. Що і хто нас оточує – багато говорить про нас самих.

Артем Бойко відчинив не відразу. «Чим він, у біса, зайнятий?» Слідак приїхав хвилин на двадцять раніше, ніж домовлялися. Скляр насторожився. Йому ніколи не подобалися затримки при відкритті дверей. Єгор швидко розстібнув куртку. Здоровою рукою (дякувати Богу, нею лишилася саме права) потягся до пістолета, що знаходився в кобурі на тілі, і переклав зброю до кишені.

Коли Артем Бойко, нарешті, почав відчиняти двері, Скляр стискав пістолет у руці, не виймаючи при цьому з кишені. Квапливо відійшов убік, аби при потребі, мати більше часу та можливостей для захисту.

Тепер готовий до будь-якого перебігу подій.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 18:51

Тривога швидко зростала. Артем Бойко довго не відчиняв, проте, коли зробив це, на його обличчі сяяла невимушена посмішка. Чоловік вибачився за затримку, пояснивши, що почув дзвінок домофону, саме приймаючи душ. Відчинити двері в під’їзді зміг швидко, а от одягнутися зайняло трохи часу.

Волосся в Бойка мокре. Із ванни відчувалася вологість. Усе і справді скидалося на те, що Бойко мився, а тут несподівано завітав слідчий.

Господар помешкання гостинно запросив поліцейського до вітальні. У квартирі відчувався запах міцного алкоголю. Хоч і не надто різкий. Слідак роздивився: ніщо не виказувало того, що Бойко не сам.

Перше, що кинулося в очі у вітальні, – чомусь недбало розкиданий одяг. «Бракує шафи», – зрозумів Єгор, чого саме йому тут не вистачає для повної гармонії. Проте саме по собі помешкання світле, зі смаком облаштоване. Стіни пофарбовані в ніжно-жовтий колір, меблі й техніка сучасні. На підвіконні, як це часто зустрічається, вазони. На підлозі недбало лишені дві дитячі іграшки. Слідак навіть на мить не засумнівався, що дизайном тут займалася Іванка Бойко, дружина. «До речі, про дружину…».

– Ви казали, дружина ваша теж буде вдома, – почав Скляр.

– Мала бути, але вирішила поїхати до сестри. У Насті теж недавно народився син, тож вони часто разом проводять час. Іванка допомагає порадами, – усміхнувся.

Скляр усміхнувся у відповідь, але подумки лайнувся: треба було б і з нею поспілкуватися.

– На гармидер не зважайте, ми скоро переїжджаємо в приватний будинок. Кінець кінцем, добудувалися.

«І не боїться цим хизуватися, – подумалося Єгору. – Сам же скаржиться, що на фірмі бракує грошей».

Бойко запропонував місце в кріслі (сучасне крісло-гойдалка, плетене з лози). Єгор навіть не сподівався таку красу колись зустріти у звичайній квартирі. До речі, воно сюди чудово пасувало. Як і інше таке саме до пари. А між ними невеличкий скляний столик. Навпроти на стіні плаский сучасний телевізор із величезною діагоналлю. Бойко дістав із шафи пляшку Black Label.

– Будете? – запитав господар.

– Не вживаю, – коротко відповів Єгор.

– На службі чи взагалі? – поцікавився Бойко наливаючи собі спиртне.

– Узагалі.

Звісно, Скляр чудово усвідомлював, що вся ця ввічливість зовсім не пов’язана з тим, що його тут так раді бачити. Просто Бойко прекрасно розумів, що рильце в пушку, тож намагався справити якомога краще враження. Бойко ненавидів слідака вже хоча б тому, що той ініціював перевірку на його фірмі. І хоч перевірка встановила, що нічим протизаконним там не займалися, але також повністю розвіяла міф про те, що Бойко не мав змоги віддати борг.

А ще Єгор подумав, що йому б не варто було приходити сюди самому. Особливо – враховуючи той факт, що одна рука в нього непрацююча.

І те, що хтось його бажає вбити.

Слідчий інстинктивно стиснув у руці пістолет, що так і знаходився в нього в правій кишені. Та відразу наказав собі заспокоїтися: навряд чи Бойко, навіть якщо це він той холоднокровний замовник убивства, якого вони розшукують, спробує щось заподіяти йому в себе ж удома. «Хоча кого ти намагаєшся обдурити? Хіба ти не знаєш людей?» – саркастично запитав себе Скляр. «Ти просто вдаєш із себе героя».

«Колись дограєшся, Єгоре».

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 19:00

Із хвилини на хвилину мав повернутися чоловік Насті. Іванка геть не розуміла, що вона тут робить. Точніше розуміла, проте їй і досі було невтямки, чому Артему так кортіло, аби вона пішла до сестри. Так, Настя занедужала і їй справді потрібна допомога. Але його вмовляння виглядало підозріло.

Вона спостерігала, як грається Саша, її син. На широкому килимі він підповзав то до однієї іграшки, то до іншої. Час від часу їй усміхався, показуючи тих два зуби, які встигли прорізатися спереду знизу. Інколи щось вигукував, кидаючи геть або беручи до рук свої машинки, чи коника, чи інших тваринок. Узагалі в планах було погратися з ним у розвиваючу гру, але про неї було успішно забуто, тільки-но жінки зрозуміли, що вона йому геть не цікава.

Поряд у колисці спав його двоюрідний братик. Настя щойно погодувала малого, і він щасливо посопував. Поки сестра вийшла на кухню, в Іванки з’явилася можливість зануритися у власні думки. Останнім часом чоловік поводився надто дивно, і вона переймалася, чи він, бува, не знайшов собі іншу. Усі його дурнуваті зауваження стосовно її зовнішності після вагітності страшенно пригнічували. А сьогодні він мало не випхав її з дому, обвинувачуючи в тому, що дружина геть не думає про молодшу сестру. Іванка і справді останній рік провела, занурившись у себе, але звинувачувати її в тому, що вона забула про Настю…

Насправді сьогодні довго просити її не треба було: жінка залюбки пішла з дому, аби не наражатися на поганий настрій Артема. І час із сестрою вона любила проводити. Проте бридкий черв’ячок сумнівів псував вечір.

Із коридору почулися кроки молодшої сестри, й Іванка вкотре за останній час одягнула на обличчя «щасливу» усмішку.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 19:10

«У нього в правій кишені пістолет», – здогадався Бойко.

– Ми познайомилися вже давно, – тим часом продовжував розповідати, намагаючись не зважати на неприємний факт. – Я навчався з його племінником в одній групі у Водному. Я тоді ще був геть зеленим, – Бойко усміхнувся, очевидно згадуючи себе у той час. Відпив ковток віскі. Щойно він налив собі другу порцію. Слідчий усвідомив, що чоловіка серйозно щось турбує. Без сумніву, для Бойка ця склянка вже не друга. Хоч п’яним той не виглядав.

Скляр ковтнув слину. Так, від Black Label він би не відмовився. Та не зараз.

– Як сталося, що саме ви познайомили їх із пані Волошко?

Одночасно з бесідою Єгор не втомлювався непомітно роздивлятися квартиру. На перший погляд – нічого особливого. Звичайне помешкання молодої сім’ї. Місцями трішки неакуратно, але хіба в інших не так? У кріслі навряд чи може бути захована зброя. Просто нема де. А от на тілі Бойка… Господар квартири натягнув джинси і пом’яту білу футболку, що визирала з-під напівзастебнутого блискавкою короткого жакета. Скидалося на те, що він і справді вдягався поспіхом. Тільки от нащо йому той жакет, якщо в квартирі душно? Скляр залюбки б зняв куртку і залишив у коридорі (як пропонував Бойко), якби не пістолет у кишені. Ще трохи, і тіло почне вкриватися потом. Та краще так, ніж наражати себе потенційно на небезпеку. З іншого боку, обидві руки господаря помешкання на видноті. Тож поки можна не перейматися. Скляр розслабив праву руку, випустив пістолет і дістав правицю з кишені.

– Мені зателефонував Васька. Це племінник Базилюка, про якого я вам казав, – уточнив. – Йому було відомо, що я знаюся з адвокатами. Іванка ж бо закінчувала юридичний.

– А хіба в Базилюка не було власних хороших досвідчених адвокатів? – здивувався Єгор.

Не втримавшись, він зняв верхній одяг і акуратно поклав біля себе. Так, щоб у разі чого швидко вийняти пістолет зі сховку.

– Я повішу, – Бойко схопив куртку, немов тільки і чекав цього. Перш ніж Скляр зміг заперечити, господар квартири вже вийшов у коридор, а за мить повернувся без одягу.

Слідак скривився, та не став заперечувати. «Урешті-решт, пристрелити поліцейського у власній квартирі, то надто сміливо», – заспокоїв себе.

– І що з того? – на ходу продовжував відповідати Бойко. Повернувшись, він знову сів у крісло і взяв до рук віскі. – Завдяки його власному досвідченому адвокатові він потрапив у тюрму. Віталіні довелося витягати його звідти. – Знову ковток віскі. – Ні, ви не подумайте, я не виправдовую Костю, проте якщо судити про вправність захисника, то його адвокат не зміг виправдати надії, які на нього покладалися.

Скляр із розумінням кивнув. Зараз йому було начхати на ту, колишню справу. Слідчий намагався втямити, чи подив Бойка був щирим, коли він дізнався, що Базилюка вважають винним у вбивстві його найкращого приятеля.

– Але щоб убити… Ви точно впевнені? – тим часом кинув стурбований погляд на поліцейського Бойко.

Сірі очі Бойка вп’ялися в слідчого. Так, немов чоловік намагався зрозуміти все, що відомо поліцейському в цій справі. Незважаючи на його вік (лише близько сорока), у Бойка навколо очей зібралося чимало зморщок, а на скронях уже посивіло волосся. Як не дивно, це все додавало чоловікові поважності. «Такий тип подобається жінкам», – подумалося слідчому. А плюс гарна фізична форма… тож можна не сумніватися в його успіхові серед дам. «Качок» – здогадався Скляр, уявляючи, як той щодня ковтає протеїн, аби наростити м’язи.

Бойко прекрасно грав свою роль, але того, що коїться всередині, приховати від Скляра не міг. Слова та інтонація передавали непідробний подив і навіть тривогу, однак очі засвідчували протилежне: презирство та… страх перед поліцейським?

Ні, не страх. Боягузтво.

А від боягузів можна чекати будь-чого.

«Старається. Хоче, аби я повірив, що він вражений смертю Вітторіно», – зробив остаточний висновок Скляр.

– На жаль, точно, – Єгор удав, ніби вірить Бойку.

– Мені важко в це повірити, – скрушно похитав головою той. Великим ковтком допив спиртне, та посуд так і не поставив на стіл.

Запанувала тиша. Бойко крутив у руках келих і мовчав. Про щось замислився. Підніс склянку вгору. Роздивився, як крізь неї переломлюється світло. Скляр не хотів переривати хід його думок. Слідчий просто чекав, що буде далі.

«Посуд допомагає йому, – зрозумів Єгор, – якщо він поставить склянку, то не знатиме, куди подіти руки. І тоді стане видно, як сильно він нервує».

Скляр неспокійно посунувся, та відразу примусив себе заспокоїтися. Його дратувала думка, що вони мають обличчя виконавців убивства, але не можуть їх упіймати. Ще більше виводило із себе те, що не може зрозуміти, хто в біса замовник.

Чомусь згадав про Власту та Кир’яха. Із цими людьми йому на диво приємно працювати. Із Нагаєм не так. Слідак щоразу відчував на собі допитливий погляд колеги. Таке траплялося не тільки поряд із Тарасом: через закритість Єгора багато людей без жодного відчуття тактовності намагалися розпізнати по обличчю, про що він думає. І ще частіше обговорювали Єгора за спиною. Так, люди часто обурюються, коли ти не хочеш утаємничувати їх у своє життя. Наразі з усіх його знайомих (не рахуючи, звісно, Тані) тільки Кир’ях та патрульна не намагалися залізти в душу. Хоч Кир’ях інколи і міг спитати щось зайве, проте принаймні робив це прямо. Зараз Скляру не вистачало почути точки зору цих двох людей.

Бойко прекрасно розумів, що йому не довіряють. Та що він може вдіяти? Такий вже з нього препаскудний актор, провалив перевірку на детекторі брехні під назвою «Слідчий Єгор Скляр». Добре хоч куртку з пістолетом вдалося прибрати подалі.

Бойко несподівано поставив склянку на стіл. У тиші цей звук видався на диво голосним. Різким рухом розстебнув жакет і потягся правицею під кофту.

Скляр тільки і встиг здивуватися, що Бойко таки насмілився.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 19:25

– Ти хоч трішки відпочила за ці дні? – поцікавився Валік.

Щойно в патрульних завершилися шикування та інструктаж. Наразі вони знаходилися в довгому коридорі, уздовж якого розміщені кабінети, а на стінах висіли портрети воїнів української армії різних часових проміжків історії. Ще далі по коридору, де вони пізніше отримуватимуть зброю, висять портрети президента, прем’єра і голови ВРУ. Та найбільше завжди патрульних цікавили фотороботи кримінальників у розшуку. Сьогодні вивісили два орієнтування, які стосувалися злочинців, що втекли з в’язниці поблизу обласного центру. З’явилася інформація, що вони можуть перебувати в Рівному.

Вивчивши орієнтування, Власта та Валік попрямували на перевірку до лікаря, яку кожен патрульний зобов’язаний проходити перед зміною. Після того отримали зброю. Чекаючи на свою чергу, колеги розбилися купками в коридорі, розповідаючи один одному хто про вихідні, а хто про цікаві моменти з попередніх змін. Власта використовувала будь-яку хвилину, аби поділитися з напарником усім, що дізналася в процесі розслідування. На запитання Валентина про відпочинок лише широко всміхнулася.

– Ясно, – протяг Валентин.

Сяючі очі Власти дали відповідь за неї: то були найцікавіші дні на службі.

– Знаєш, це як перекидання м’ячика в руках: то ти впевнений, що це Віталіна Волошко разом із її коханцем, то здається, що сам Ковальчук, без неї (адже проблема в тому, що у Волошко немає мотиву, принаймні він невідомий). А ввечері ми дізналися цікаву річ: Бойко теж знає цього Базилюка, він і познайомив колись Волошко з ним.

– Тож він має вихід на нього?

– Так… Про що це вони? – зацікавилася Власта, почувши, як четверо колег захоплено щось обговорюють.

– Васько з Макаром баригу[10] вчора спіймали. У нього в машині було багато фольги, лампочки, ваги і маленькі паковочні пакети[11].

– А чув, що Андрій із Вадіком зупинили машину за орієнтуванням (сто тридцята[12]), а в чувака виявилася партія метамфітаміну[13]? – розповіла Власта.

– Серйозно? Ні, не чув. Ото підфартило. Метамфітамін! – у Валіка аж очі заблищали. – Хотів би я так!

Власта усміхнулася. Валік, хоч і був серйозним, але часом видавався підлітком, особливо коли чимось захоплювався. Зрештою, йому тільки двадцять чотири. Зовсім молодий. Два роки тому закінчив «Водник»[14], отримав диплом економіста. Однак за спеціальністю працювати не пішов, подавшись відразу, наперекір татові, на службу до патрульної поліції. Із батьком у нього взагалі були дуже важкі взаємини. За розповідями напарника, Власта зрозуміла, що він ще той деспот. Патрульна здогадувалася, що саме через такого батька Валік часто буває невпевненим у собі.

Чомусь згадалося, як улітку він прийшов на службу, а на руці в нього, ближче до плеча, з’явилося татуювання – морда ротвейлера. Знизу підпис: TO CHUCK. Якраз незадовго до того захворів і помер його пес Чак. Валентин довго тоді приходив до тями. Був сам не свій місяців два точно. І навіть плакав іноді, хоч і намагався приховати. А потім зробив наколку.

– Тепер він завжди зі мною, – коротко пояснив.

Власта ніколи не мала вдома тварин. Навіть у дитинстві. Тому їй важко було збагнути його стан. Але як друг розуміла. А зараз просто приємно було спостерігати, як у ліпшого друзяки горять очі й він із нетерпінням чекає на нову зміну.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 19:50

У Єгора в голові склалися вмить усі пазлики: куртку в нього забрали не випадково. А пив Бойко, аби наважитися. І дружину відправив із дому навмисне.

Усе підлаштовано.

Слідак приготувався до найгіршого, коли в коридорі почувся дивний звук. Обидва чоловіки повернули голови на шум.

Ключ, що повертається в замковій щілині. Хтось прийшов. Скляр кинув погляд на руку Бойко, що завмерла під жакетом.

– Іванка повернулася, – зробив висновок господар помешкання, швидко встав і пішов відчиняти двері.

Скляр відчув, як піт струменить під одягом. У коридорі вже чулися голоси жінки та чоловіка, незрозумілі вигуки їхнього однорічного сина.

«Скляр, ти дограєшся», – укотре за сьогодні подумалося слідчому.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 20:15

Єгор вийшов від подружжя Бойків, почуваючись так, ніби щойно на світ народився. Поліцейський переймався тим, чи справді Артем Бойко мав намір його застрелити. Із вітальні Єгор почув, як його підозрюваний відразу попередив дружину, що в них «у гостях поліція». Знявши верхній одяг та лишивши сумку в коридорі (або ж віддавши чоловікові), до кімнати зайшла Іванка. Без сина. Дитину поніс укладати спати батько. Жінка виглядала, з одного боку, змученою, з іншого – скидалося на те, що вона відчула полегшення. Щось мучило її, поки вона не повернулася додому. Коли Артем приєднався до них у вітальні, жакет на ньому був розстебнутий, ніякої зброї при собі однозначно не мав.

Відтак слідак поспілкувався з Іванкою (нічого особливо цікавого не дізнавшись). Слідчий здогадався, що в стосунках цієї пари не все так добре, як вони намагаються показати. Та то пусте. Їхнє особисте життя його не обходить. Хвилин за двадцять вони всі побажали один одному «гарного вечора». Кожен, без сумніву, зітхнув із полегшенням, коли ця зустріч завершилася.

Скляр боковим зором уважно стежив за тим, чи, бува, за ним немає «хвоста». Година вже пізня, район, як на те, малолюдний. Слідчий зупинився, уважно роздивився довкола. Подумки вирішив, що наступного разу самому ні до кого з фігурантів справи йти не варто. Особливо зараз, коли одна рука недієздатна. Тим паче, коли його хтось намагався вбити.

«Наступного разу візьму із собою Кир’яха, – прийняв рішення. – Або ж Власту», – Єгор усміхнувся від своєї другої думки. Звісно, патрульну б він насправді не покликав.

Вітер шаленів так, що стояти виявилося важко. Натягнув нижче здоровою рукою шапку. У вікні родини Бойків лише в одній кімнаті ввімкнене світло: у вітальні. Там, крізь штори видно, спілкуються чоловік та дружина.

«Сваряться», – здогадався слідчий.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 21:19

Цього вечора Єгор навдивовижу рано потрапив додому. Таня б здивувалася. І зраділа. Та вона допізна на роботі. Дістав із холодильника курку у вершках з овочами, що завбачливо лишила йому дівчина, розігрів у мікрохвильовці та з величезним задоволенням з’їв усе до крихти.

Прийняв гарячий душ і влігся спати, хоч годинник показував лиш о пів на одинадцяту. У нього ще лишалося цілих півтори години до того, як повернеться наречена. Ціла вічність, аби заснути. Якщо він спатиме, коли Таня повернеться, то вдасться уникнути діалогу. Настрій ще лишався препаскудним, жодного бажання бодай із кимось спілкуватися. Хотілося забути весь цей почварний вечір. Утома накрила його величезною хвилею.

Укотре за вечір пригадав Властину усмішку в той момент, коли несподівано навіть для самого себе зробив їй комплімент: тепла і добра. Зосередившись на приємному спогаді, трішки втихомирився. Хтозна, може, колись він змінить свою думку стосовно патрульних?

Узяв у руки пластинку зі снодійним, яку ще раніше вручив йому лікар на роботі. Минулого разу Єгор так і не скористався. Узагалі він ще жодного разу в житті не приймав таблетки для сну. «Старієш», – «підколов» самого себе, роздивляючись пігулку. Коли кинув до рота таблетку, ліки зрадницьки не долетіли до горла, потрапивши на задню частину язика. «Блядь, яке гірке!» – Скляр скривився і якомога швидше запив водою. Він так захопився, що випив мало не цілу півлітрову пляшечку «Бонакви». Віддихався. Потім повернувся на бік, усе ще кривлячись від гіркоти в роті, і, заплющивши очі, із нетерпінням став чекати, коли подіють таблетки.

* * *

П’ятниця, 25 січня 2019 року. 23:59

«Ммм… смачнющі». – Смак шашликів на морозі видавався йому в сто разів кращим, ніж коли ти їх їси влітку. М’ясо не розчарувало: великі шматки, м’яке, соковите і нежирне. Скляр від задоволення примружився.

Свіже чисте повітря, ліс – і жодних думок про роботу. Таке в Єгора було вперше за весь час служби в поліції. Не дивно. Він бо ж «позакривав» усі необхідні справи, які не вдалося – порозбирали співробітники.

– Не всі, – немов прочитавши його думки, відказав Ромка. – У нас із тобою є ще одна незавершена.

Єгор спохмурнів. Він прекрасно розумів, що приятель правий. Але зараз думати про це не хотілося. Тим паче, ця справа не «висяк». Поки що. Тож можна і відкласти. Треба інколи і відпочивати, хіба ні? Таня щоразу йому це втовкмачує.

На його, так би мовити, «випровадини» зібралося небагато – семеро колег. Усі різного віку: наймолодшому лише двадцять два, найстаршому – за вісімдесят. Серед них, звісно, Ромка. Єдина насправді людина, яку Скляр тут радий був бачити. Ще до двох-трьох він ставився прихильно, та вони не були його ліпшими друзями.

Увесь сьогоднішній ранок намагався зрозуміти, навіщо послухав Таню і влаштував цей «цирк». Прекрасно розумів, що Таня діяла з найкращих мотивів: дівчина, не покладаючи сил, ось уже два роки займається його соціалізацією. Щоправда, не вельми успішно. Звісно, інколи Єгор робить вигляд, що їй це вдається, і тоді Таня почувається щасливою. Як от сьогоднішня зустріч із колегами. Він навіть не примушував себе довго вмовляти. Хоч, зізнавався собі, його просто привабила ідея шашликів на зимовому повітрі в лісі. Якби не це, краще б пішов із Ромкою випити якогось смачного віскі в гарному закладі. Або ще краще – запросив би його до себе додому.

Тим часом приятель дивився на нього своїми, як завжди, лукавими очиськами, і з величезним апетитом пережовував уже «енний» шматок шашлику. Якщо Скляр був сухоребрим, бо мало їв, то цей худий від природи. Скільки б не пхав до рота, набрати вагу йому вдавалося неймовірно важко. За останній рік, кінець-кінцем, поталанило знайти хорошого інструктора в тренажерці і він потроху почав набирати вагу. М’ясо Ромка жував зажди особливо охоче. Не тому, що любив, а для того, аби збільшити м’язову масу. Уживати протеїни, які мало не кожному впарюють у спортзалі, молодий опер принципово не хотів.

Єгор із Ромкою грілися біля багаття, заразом із зимовим повітрям насолоджуючись запахом диму та наїдків. Смажили ж бо не лише свинину, а й курку, гриби та інші овочі. Поблизу них, у бесідці, зручно вмостилися колеги, жваво щось обговорюючи. Алкоголь уже встиг ударити в голову, стало тепло і затишно. Морозу зовсім не відчувалося. Час від часу хтось із цієї компанії намагався догукатися до двох відлюдників, але ті лиш обіцяли приєднатися.

Єгор поволі заспокоївся. Він переймався, як проведе час із людьми, із якими не вельми полюбляв спілкуватися на роботі. Насправді, вони не були вже такими поганими, однак сам Скляр, як справжній відлюдько, часто мовчав, думаючи про своє. Тож люди почали сприймати його якоюсь мірою вороже, уважаючи зарозумілим. А те, що Скляр виконував свою роботу вправно, навіть зродило кількох заздрісників. Щоправда, сюди слідак їх не покликав. Попри побоювання, зустріч минала невимушено, і він, на диво, навіть починав отримувати від неї задоволення.

Ромка дожував м’ясо і вкинув до рота (узявши прямісінько із шампура з мангалу) гриби. Знову мовчки вп’явся своїми темними очима в Єгора.

– Що ти приховуєш від мене? – поцікавився Єгор. Слідчий зіщулив очі, намагаючись «прочитати» приховану інформацію на обличчі в Роми.

– Ти про що? – ніби не розуміючи, про що мова, відказав приятель.

– Та ходіть уже до нас! Що ви там, мов засватані, стали біля мангалу? – вигукнув кремезний колега, що сидів найдалі від них.

– Вони там гріються, ти не розумієш, чи що? – регочучи, відповів замість друзяк ще один опер. У більшості тут були саме опери. Слідчих – тільки один, крім Єгора.

– Дайте їм набалакатися. Вони ж друзі нерозлийвода, а скоро мають піти кожен своєю дорогою, – відказав іще один.

– Типу, Рівне далеко від Луцька. Хлопці, кожного тижня на вихідних зможете бачитися! – вигукнув кремезний, хоча глибоко в душі знав: рутина настільки сильно затягує, що часто навіть найкращій дружбі, якщо її не підживлювати спільними темами та справами, приходить каюк.

– То що ти приховуєш від мене? – незважаючи на вигуки колег, знову запитав у Ромки.

– Не розумію, про що мова, – невинно стенув плечима Ромка, відводячи очі. Знову потягся за грибами. – Ніколи не смакував такими грибочками. Ммм… Супер! – Ромка навіть облизав пальці.

Єгор відчув себе незатишно. Щось було в погляді Ромки не так. Опер виклично подивився на Єгора: «Ну і що ти мені зробиш, якщо я тобі не скажу, га?» – промовляв його погляд.

Єгор дивився в його глузливі очі й розумів, що хоч би він приклав пістолета до його скроні, той і слова не скаже.

– Ромко, я мушу знати, – наполіг Скляр. – Мене недавно мало не вбили. Ти знаєш, хто це зробив? І взагалі, звідки ти знав, що мене спробують убити?

Та Ромка так і дивився на нього, усміхаючись. «Він знає, він точно знає…» – переконувався Єгор. Скляр розізлився. Замахнувся рукою, готовий що є сили зацідити приятелю в пику. Але гучний звук позаду примусив його зупинитися. Тілом пройшовся пекучий біль. Залишками свідомості Скляр зрозумів: йому вистрелили в спину. Падаючи, він усе ще дивився в очі найкращому приятелеві. Ромка спостерігав, як Єгор падає, роблячи свої останні слабкі видихи в цьому житті.

«Тепер ти з нами», – промовив Ромка напрочуд чітко, хоч і з повним ротом.

* * *

Субота, 26 січня 2019 року. 00:21

Єгор прокинувся, вкритий холодним потом. У голові панував безлад, у вухах гуло. Спершу навіть не зрозумів, де знаходиться. Довкола темрява і тиша. Поряд, здається, нікого. Страшнючий біль пронизав лопатку. «Невже постріл був у реальності?» – сполохався Скляр. Ця думка примусила тіло вкотре вкритися дрижаками.

Десь збоку з’явилося тьмяне світло. І Єгор потроху почав приходити до тями. Світло за дверима. Завдяки освітленню він побачив обриси довкола і зітхнув із полегшенням: удома, у своїй спальні. Поранена рука пекла нещадно: виявляється, уві сні ліг на неї. Слідчий обережно змінив положення. Відчув полегшення, проте кінцівка і досі страшенно боліла.

У коридорі почувся шум, і Єгор усвідомив, що прокинувся не просто так: його збудило повернення нареченої. Зачувши кроки, Скляр заплющив очі. Саме вчасно: до кімнати зазирнула Таня. Крізь склеплені повіки Єгор відчув, як із появою дівчини в спальні світла стало більше. Таня важко зітхнула, через що у Скляра защеміло серце: він поводиться з нею, як придурок. За час від початку розслідування вбивства Вітторіно вони жодного разу нормально не поспілкувалися. Насправді так він поводився щоразу, коли на роботі «щастило» отримати важку справу. Єгор замикався в собі, не бажаючи ні з ким особливо спілкуватися, поки не вирішить усіх питань.

Таня зачинила двері, і в кімнаті знову стало темніше. Хоч уже і не так, як до того, поки не повернулася з роботи. Скляр розплющив очі. Зараз Таня піде в душ і лише потім приєднається до нього в ліжку. Тож поки є час не прикидатися.

Біль у руці помалу втихомирювався. Думками Скляр знову повернувся до свого сну. Він благав Ромку розповісти правду, та приятель чомусь не схотів це зробити. Тільки дивився на нього своїми порожніми мертвими очима. Тепер уже Єгор зрозумів, що було не так у його погляді. Ромка ж бо мертвий. Він не може дивитися, як жива людина.

«Тепер ти з нами», – повторив Єгор самими лише губами слова Ромки зі сну.

Тіло знову безжально вкрилося льодяними дрижаками. Умить забув усе, що пам’ятав чи знав у своєму житті. Бо до нього дійшов увесь сенс сказаних покійником слів.

Єгор пригадав усіх, хто був із ними на шашликах. Від наймолодшого двадцятидворічного до вісімдесятидев’ятирічного колеги. Хто наглою смертю, хто своєю.

Але всі вони в реальності вже були мертвими.

* * *

Субота, 26 січня 2019 року. 07:12

Перше, що він побачив, вийшовши з під’їзду, був номерний знак на блакитному фоні. Мозок усвідомив, що то колеги. Скляр відволікся від понурих думок і уважніше глянув на машину. Патрульні. Роздивився тих, хто за кермом. Ні, не Власта. У машині сиділо двоє чоловіків у формі. Вони зацікавлено глянули на Скляра. Слідчий був у штатському, тож копи, очевидно, вирішили, що на них зиркає звичайний перехожий. Єгор відірвав погляд і пішов своєю дорогою.

Уранці він устав із важкою головою. Спав геть погано. Снодійне зовсім не допомогло. Навіть, скоріш, навпаки – нашкодило. У роті відчувався металевий присмак. Лікар про нього попереджав – побічний ефект від таблеток. А ще страшенно боліла голова. Під ранок слідак солодко задрімав (нарешті, подіяли пігулки?), але будильник уже менш ніж за дві години повернув його до реальності.

Спершу думав залишитися вдома – усе ж вихідний. Але Таня мала йти на роботу, а сидіти в чотирьох стінах і думати про те, як усе погано, теж не хотілося. Скляр сподівався, що до ранку він і думати забуде про свій сон. Та хіба таке забудеш? На щастя, Таня не встала разом із ним. Почувши дзвінок будильника, лише перевернулася на інший бік і знову заснула (чи то вона прикидалася так само, як і він учора?). Єгор швиденько проковтнув бутерброд із ковбасою (і це теж добре, що Таня не бачила – дівчина називала таку їжу «сухим пайком» і терпіти не могла, коли він так снідав), випив каву (перше горнятко цього дня) і побіг на роботу. Навмисне вийшов раніше, аби піти пішки. Не вистачало йому лише їхати переповненою маршруткою. Хотілося простору, тиші і провітрити мізки.

Уночі Ромка говорив про якусь незавершену справу. І в сні Єгор прекрасно розумів, що приятель має на увазі. Зараз він навіть і близько не міг утямити, про що йшлося. У Луцьку він завершив усі розслідування. Або ж передав колегам. Або Ромка мав на увазі справу Вітторіно, або то все просто сон. Єгор забагато переймається цим розслідуванням, тож нічого дивного, що і вві сні згадав про нього. А попередження Ромки… То все теж нісенітниця. Єгор переконував себе, що причиною нічного жахіття став пережитий замах. Ні, дивного в цьому сновидінні нічого немає.

Єгор майже схилився до цієї версії, як несподівано мозок підкинув зрадницьку думку: замах на нього стався після такого самого попередження уві сні.

* * *

Субота, 26 січня 2019 року. 09:12

Єгор і незчувся, як прийшов на роботу. Так само непомітно для себе потрапив до свого кабінету. І лише потім реальність жорстко почала повертати його до тями. Спершу керівництво вкотре нагримало за те, що покинув усі розслідування, окрім убивства Вітторіно (це ж треба, в суботу!). І якби ж то він хоч мав реального підозрюваного з приводу того, хто може бути замовником. А можливо, у цій справі є і посередник[15]? Окрім здогадів – нічого.

Єгор і справді міг би більше користуватися допомогою оперів, як наказувало керівництво. Так би він вивільнив час для інших, відкладених справ. Але ж Тарас із Женькою проводили розслідування за відео з GPS-навігатора в машині. То зайняло чимало часу. Хіба міг Єгор сидіти, склавши руки, і нічого не робити?

Щойно він вийшов з кабінету керівництва. Занурившись у неприємні думки, попрямував до власного, та, помітивши Нагая, майнув до стіни з орієнтуваннями, що саме знаходилася недалеко. Удав, ніби занурився у вивчення фотороботів злочинців. І саме вчасно, бо Нагай якраз прошмигнув повз нього, на щастя, так і не помітивши слідака та спілкуючись із колегою.

Єгор байдуже роздивився обличчя розшукуваних. Тут з’явилося трійко нових. Двох із них Скляр знав, адже сам брав участь в арешті. Точніше, вів усю справу. Без жодних емоцій роздивився дві знайомі пики. Те розслідування було довгим і малоприємним. Відтак обережно озирнувся, чи немає поблизу знайомих із нових колег (він не встиг іще перезнайомитися з усіма, тож поки мав гарну можливість наразі просто вітатися і не вдаватися до розмов із тими, із ким ще офіційно не знайомий). Зітхнув із полегшенням, не виявивши нікого, а також усвідомивши, що план утечі від Нагая спрацював. Знову кинув погляд на орієнтування. Двох знайомих злочинців пам’ятав із попередньої справи і ще до того, як їхні фізіономії з’явилися на цій стіні, знав, що їх знову розшукують.

Ще раз переконавшись, що поряд немає нікого, із ким би довелося спілкуватися, попрямував, абсолютно без будь-якого бажання, до робочого місця. Адже другим жахіттям ранку стала для нього присутність двох колег у їхньому спільному кабінеті. І всі від нього щось хотіли: або розпитували про справу іноземця, або ж розповідали про свою роботу чи життя. І на все це потрібно було реагувати, щось казати і, що ще гірше, усміхатися.

А третім жахіттям стало безжальне усвідомлення того, що справа зайшла в глухий кут. Можна скільки завгодно тішити себе всіма знахідками, які вони мають. Але яка користь із них усіх? Виконавці злочину в розшуку. Та ж їх іще потрібно впіймати. Хто замовник цієї кривавої справи – невідомо. І здається, якщо поліція не впіймає виконавців, які можуть розкрити таємницю особи замовника, то хто організатор, можна взагалі ніколи не дізнатися.

А на додаток його страшенно мучило відчуття, що він щось пропустив. І не один раз. Щось дуже важливе, що, якби бути уважнішим, допомогло б у розкритті злочину.

Не витримавши тиску, Єгор утік, посилаючись на робочі справи. Півдня він прошвендяв містом (якби хтось із роботи дізнався, без сумнівів, отримав би догану). У голові було порожньо, жодна важлива думка не удостоїла честі з’явитися.

Лише по обіді він відчув, як утомився. А ще зголоднів. Ноги понесли в перше кафе, яке помітив через дорогу. Скляр уже заходив усередину, коли в кишені задзвонив смартфон. Спершу вирішив, що не відповідатиме, байдуже, хто це. Але вчасно подумав про те, що на службі він не має права ігнорувати дзвінки з роботи. Інакше можна нарватися на проблеми. Та й навіть якби сьогодні мав вихідний, теж мусив би відповісти на робочий дзвінок. Такі вже правила в поліції.

На щастя, то був Кир’ях. Не без здивування Єгор усвідомив, що цей чолов’яга – єдина людина, із якою він залюбки поговорить. Ну як залюбки. Просто це та людина, яка не лізе йому в душу. А ще він доволі тямущий. А розум у людях – то чи не єдина слабкість Скляра.

За півгодини Кир’ях уже сидів навпроти Скляра і робив собі замовлення – улюблений борщ, пампушки з часником і вареники.

«Ще оселедця на чубі не вистачає», – усміхнувся Скляр, зачувши побажання колеги. Від Кир’яха знову тхнуло цигарками. Та цього разу Єгорові було все одно. Йому чомусь несподівано приємно було бачити цього старшого і, на диво, ще зовсім не сивого чоловіка. Навіть на його жарти Скляр відповідав жваво. Так тільки з Ромкою у свій час було.

Мимоволі Єгор кинув погляд на годинник на телефоні. Майже третя. «Нічогенько погуляв, – розсердився сам на себе. – Справи без тебе, Єгоре, рухатися не будуть». Він навіть операм сьогодні ніякого завдання не давав. Звісно, вони скористалися моментом і підтягували справи, що через розслідування вбивства Вітторіно зависли в повітрі.

Кир’ях про щось пожартував з офіціанткою. Здається, із приводу швидкості обслуговування, Єгор не вельми звернув увагу. Тільки почув, як дівчина, усміхаючись, пообіцяла, що замовлення буде обов’язково сьогодні, а не завтра. Відтак забрала меню і пішла.

– Ці офіціанти тут доволі повільні. Просив, щоб не барилися, – пояснив опер. – Щось дізнався? – відразу перейшов до справи.

Єгор знітився.

– Із тобою все добре? – несподівано запитав опер.

Зараз на нього дивився молодий (на вигляд набагато молодший, ніж є насправді), страшенно худий і навдивовижу рудий хлопчисько. «Якби не борода, можна було б дати йому ще менше», – вирішив Кир’ях. Колега з Луцька видався йому втомленим та страшенно змученим.

Єгор заперечно похитав головою. «А може, розповісти?» Та відразу ж відігнав від себе цю думку. «Подумає, що дах поїхав», – не сумнівався Єгор.

– Тобі колись снилися мертві друзі? – Він запитає тільки це і нічого більше, пообіцяв собі Єгор. – Мертві колеги, із якими ти був у гарних взаєминах, – уточнив.

Кир’ях зітхнув:

– Бувало, звісно.

Опер замислився, згадуючи колег, які надто рано пішли з життя, виконуючи свої обов’язки на службі.

– Ти через твого приятеля, що загинув недавно?

Скляр кивнув.

– Чув про це. Ще відразу, як трапилося. А потім хтось із наших розповів, що ти його знав.

«Швидко ж поширюються чутки», – зазначив Скляр. Водночас розумів, що такі новини не можуть не поширюватися миттєво навіть за межі міста. Та що там за межі міста. На всю країну. У випадку з Ромкою про це і справді передавали в новинах. Тільки от його колеги спромоглися дізнатися ще й те, що вони з Ромкою приятелювали. Добре, хоч ніхто не розпитував деталі.

– Снилися. І не один раз, – відповів Кир’ях.

Скляру принесли замовлення – піцу із салямі, грибами та помідорами. Якби Таня побачила його обід, точно не втрималась би від коментарів. Особливо – зважаючи на те, який у нього був сніданок. Разом із їжею принесли і каву. Друге горнятко на сьогодні.

– І я тобі навіть так скажу, – продовжив опер, щойно офіціантка пішла. – Будуть снитися усе твоє життя. Можеш не сумніватися.

Скляр здивовано глянув на Кир’яха. З одного боку, йому полегшало, коли він почув відповідь старшого та досвідченішого колеги – він таки не один із цією чортівнею. З іншого боку… Йому все життя доведеться бачити в снах жахіття?

Але ж головного Єгор так і не спитав у опера: чи бували в нього віщі сни? Таке спитати Скляр не наважився. Понуро він взявся за свій обід. Зовсім скоро принесли замовлення і для Кир’яха.

* * *

Субота, 26 січня 2019 року. 16:10

– Ти думаєш, ми з Тарасом не робили сьогодні нічого весь день? – Кир’ях запитально глянув на Скляра, ретельно пережовуючи м’ясо з борщу.

Гаряча смачна червона рідина приємно гріла не лише тіло, а й душу. Тільки зараз опер зрозумів, наскільки по-справжньому голодний. Кир’ях по-доброму усміхнувся, коли Єгор здивовано глянув на нього. Молодший колега перший шмат піци з’їв із апетитом, а от із другим уже колупався.

– Нам стало цікаво, як воно виходить, що Базилюк і його спільник приїхали до Жулян, проте там їхні сліди чомусь загубилися. Ну не може ж так бути! – Кир’ях із задоволенням сьорбнув борщу.

Скляр не відводив від нього зацікавленого погляду. Відчував, як усередині зростає хвилювання. Поряд постійно проходили люди (бо ж сиділи поблизу виходу), про щось голосно розмовляли, та Скляр і краплі не зважав на них, зосередивши всю увагу на розмові.

– Тож ми із самого ранку відправили запит до аеропорту Бориспіль. Чи, бува, там нема наших клієнтів на камерах.

Скляр завмер від очікування.

– Щойно я тобі подзвонив, – продовжував опер, – буквально за десять хвилин після того, мені надійшла відповідь. Наші «клієнти» таки справді засвітилися в Борисполі. Єдине, ми так і не встановили, яким чином вони туди потрапили. Думаю, на таксі або ж автівкою когось третього. Ще не всі камери перевірили. Сам розумієш, Бориспіль – здоровенний аеропорт. Щойно матимуть якусь нову інформацію, нам відразу дадуть знати.

– Треба перевірити, чи не було в Жулянах когось із наших фігурантів справи: Волошко чи навіть того самого Руслана, брата Ілони Вітторіно, – Єгор прекрасно усвідомлював, що нікого з них там не мало бути, адже алібі у всіх залізне, до того ж у більшості – в Рівному. То були лише думки вголос.

– Відправили запит теж, – здивував слідчого Кир’ях. – Фото всіх фігурантів. Мають перевірити з допомогою камер відеоспостереження.

– А де ви фото всіх взяли? – здивувався Єгор, проте відразу здогадався. Уже за мить Кир’ях підтвердив здогади:

– Ну ти як не сучасна людина, Єгоре, – здивувався Кир’ях і розсміявся. – У Фейсбуці, звісно.

Скляр усміхнувся. На душі зажевріла надія: вони знову вхопили слід, який видався безнадійно загубленим.

* * *

Субота, 26 січня 2019 року. 18:30

Скляр покрутив у руках мобільний. Чомусь спало на думку зателефонувати Власті (він знав, що вона вже прокинулася після нічної зміни, зовсім скоро ж бо має йти знову на службу). Навіть почав набирати її номер, та передумав. Навіщо вона йому? Хіба сам не впорається?

Скориставшись порадою Кир’яха, спробував заспокоїтися: повернувся у свій кабінет і взявся за справи, які через убивство Вітторіно відклав у довгу шухляду. Навіть більше, зателефонував Тані й домовився про те, що сьогодні вони влаштують романтичний вечір. Нічого, що обом завтра на роботу. Щоправда, Таня повернеться пізно, а йому, як завжди, зрання вставати, та Скляр плювати на це хотів. Чомусь після розмови з опером йому стало навдивовижу легше. Він викинув із голови вчорашній моторошний сон, пояснивши це банальною втомою та депресією через смерть кращого приятеля.

«Може, і справді Таня права, і варто більше спілкуватися з людьми? – подумалося. – Урешті-решт, інколи це таки покращує настрій. Тільки, звісно, якщо спілкуватися із “правильними” знайомими».

А ще його неймовірно тішило, що вони знову просунулися в розслідуванні. Здогадувався: нова знахідка виявиться вагомою.

Хоч Кир’ях і повідомив, що виконав цю роботу разом із Нагаєм, слідак підозрював, що Тарас у кращому випадку знав про нову версію, проте не брав участі в розслідуванні. «Ні, Кир’ях сам про все подбав», – ні на мить не сумнівався Скляр. Надто вже добре знався на людях.

Увесь вечір Єгор чекав на новини, та ніхто не зателефонував. Допрацювавши до дев’ятої вечора (і фактично відпрацювавши ранковий прогул), утомлений, залишив кабінет. День він завершив доволі успішно. Навіть вирішив одне з нагальних питань, про яке давно думав, та руки все не доходили. У підземному переході в центрі купив Тані троянди і поспішив додому.

Удома в холодильнику знайшов м’ясне рагу (обожнював його), салат, що завбачливо приготувала Таня на вечерю. Нашвидкуруч перекусив, але не надто сильно, аби можна було «упхнути» в себе ще одну вечерю. Об одинадцятій замовив суші та салати (бо сам готувати не вміє, принаймні готує не так смачно, як Таня, тож братися за це навіть не наважився). Організувавши все, що хотів, став чекати.

«Пів на дванадцяту, – глянув на мобільний. – Скоро прийде».

Страшенно хотілося спати, та він відігнав від себе дрімоту, увімкнувши музику. Якщо вже щось надумав, то ніколи від цілі не відмовиться. А зараз мав на меті помиритися з Танею. І вкотре спробувати бути до неї уважнішим. Знову позирк на годинник. Коли він, урешті, закінчив із приготуваннями, час потягся страшенно повільно. Ще через кілька хвилин спало на думку, що можна було б дістати свічки, які Тані подарувала подружка, і запалити. Слідчий терпіти не міг подібних речей, та навіть не сумнівався, що дівчині сподобається.

«Ну гаразд», – мовив сам до себе.

Кілька хвилин знадобилося йому, аби відшукати свічки і запальничку. Приніс усе до столу, де вже стояв посуд і квіти, а зовсім скоро мали принести і замовлену їжу. Розставив маленькі червоні свічечки, які відразу запахли вишнею, щойно він дістав їх з упаковки. Підніс запальничку до першої, секунда – і вона яскраво запалала.

«А хай тобі! Невже телефонує, щоб повідомити про запізнення? – спало на думку, коли почув, що дзвонить мобільний. – Ось так завжди, коли хочеться, як краще, – захвилювався Скляр. – Суші вистигнуть, поки повернеться».

Єгор, нарешті, видобув із кишені свій смартфон.

– Блі-і-ін! – вилаявся.

Не відповісти на цей дзвінок він не міг.

– Що їй, на хрін, треба?!

– Слухаю! – невдоволено промовив у трубку.

– Я на місці ДТП. Розбилися Ілона Вітторіно з братом та Крістіна, – почув він новину від Власти.

* * *

Неділя, 27 січня 2019 року. 00:42

Проїжджаючих машин, дякувати Богу, було мало. Тож рухові, не зважаючи на аварію, нічого фактично не перешкоджало. У темряві проблискові маячки патрульних та швидкої світили надзвичайно яскраво. Щойно на місце аварії Скляра привіз екіпаж патрульних. Хвилин десять тому вони заїхали за ним додому.

Автівка Skoda, яка, добре пам’ятав Скляр, належала сімейству Ілони Вітторіно, майже не постраждала. Принаймні на перший погляд. Лише злегка побиті бампер та одна з фар. Авто врізалося в дерево.

Відразу підійшов до Власти. Валентин знаходився в патрульній машині і з кимось спілкувався. Власта ж заповнювала документи.

– Поки невідомо, та дуже схоже на те, що їм зіпсували машину, – почала відразу Власта, коли він наблизився.

Скляр застебнув куртку, відчувши неприємний холод. На вулиці, як і вдень, відчувалася сирість. «От і маєш», – подумалося.

– Викликали експертів? – спитав уголос.

– Скоро мають бути, – запевнила Власта.

– Як вони? Як дитина? – поцікавився Скляр, намагаючись видивитися когось із потерпілих, та нікого не помічав. Машина постраждалих стояла зовсім поряд. – Авто кому з них належить? – відразу уточнив.

– Ілоні Вітторіно. Але за кермом перебував її брат. Крістіна з Ілоною сиділи позаду. Думаю, саме це їх і врятувало. Ну і ще те, що вони були пристебнуті, і спрацювали подушки безпеки. Вони не травмувалися. Тільки дитина дуже налякана.

Скляр хитнув головою.

– А брат Ілони Вітторіно? – уточнив.

– Теж усе добре. Можна сказати, відбулися легким переляком. Кузен Ілони Вітторіно в нашій машині, дає пояснення. – Тільки зараз Єгор помітив цього чоловіка. Він сидів на задньому сидінні, тому слідак не відразу побачив його. Саме з ним і спілкувався напарник Власти. – Дитина з Ілоною – у машині швидкої.

– Тож машина врізалася в дерево? – більше ствердив, ніж спитав Скляр.

Власта похитала головою:

– За словами Руслана Шевчука, зрозумівши, що мають проблеми з гальмами, він пробував гальмувати, знизивши передачу. Йому майже вдалося, та від хвилювання таки не справився з керуванням і, урешті-решт, в’їхав у дерево.

– Перевіряли на стан алкогольного сп’яніння? – Хай там як, а цей варіант теж не можна відкидати.

– Саня намагається знайти понятих, – жінка вказала на колегу, який поки що безуспішно пробував зупинити бодай якусь машину. Їх і так тут зараз проїжджало небагато, а ті, які зупинялися, не виявили бажання стати свідками тесту на алкогольне сп’яніння.

– Бажаєте поспілкуватися з Шевчуком? – запитала Власта. – Валік якраз відбирає в нього пояснення.

Скляр погодився і відразу зазирнув до машини.

– Я поспілкуюся з паном Шевчуком швиденько, якщо ви не проти? – звернувся Скляр до напарника Власти, відчинивши дверцята службової автівки.

Для Валентина, хоч він і знав, що Єгор має скоро приїхати, таке безцеремонне втручання в роботу виявилося несподіваним. Але заперечувати патрульний не став, лише коротко відповів «Так» і надав місце слідчому в машині.

Власта з Валіком перезирнулися. Напарник хотів щось сказати Власті, та саме в цей момент їхньому колезі вдалося спинити автівку, люди з якої погодилися стати понятими. Саня почав пояснювати їм, як відбуватиметься алкотест. Старші жінка і чоловік дещо спантеличено дивилися на нього, проте уважно слухали. А ще цікавилися, скільки часу це займе. Вони почувалися втомленими і хотіли якомога швидше дістатися додому. Судячи із зіпсутої зачіски, жінка до цього моменту спала, за кермом перебував чоловік.

– Із тобою він не набагато ввічливіший. Але усміхнувся тобі, – стиха проказала Власта Валентину. – Я навіть заздрю, – жінка розсміялася, та враз стримала себе, аби не почув слідчий.

Валік не зміг не розсміятися у відповідь. Відтак, поки слідчий спілкувався із Шевчуком, подався до Ілони Вітторіно та Крістіни. Власта пішла за ним.

* * *

Неділя, 27 січня 2019 року. 01:22

Крістіна подивилася своїми карими оченятками на Власту. Потім перевела погляд на Валентина. Їх вона вже якось бачила. Того дня. Дня, який назавжди залишиться для неї кошмаром. Хоч вона поки і сама цього ще не усвідомлює.

Страх від пережитої аварії поволі проходив. Дитина потроху почала усвідомлювати, що з ними все гаразд. Однак і досі не хотілося говорити. Тож, коли патрульні привіталися з нею, вона не спромоглася відповісти. Лише кліпнула втомлено очима і потяглася до Ілони. Їй раптом страшенно захотілося спати.

– Вона дуже налякана, – пояснила Ілона Вітторіно. Вони з дитиною сиділи на кушетці в кареті швидкої. Поряд знаходилася лікарка. Водій нудьгував за кермом, чекаючи, коли, нарешті, поїдуть. Помічник лікаря складала тонометр.

«Комусь міряли тиск», – зробив висновок Валентин. Вони з Властою сіли поряд з Ілоною та дитиною. У маленькому салоні швидкої стало зовсім тісно.

– Як ви? – запитала Власта в Ілони, яка саме обійняла дівчинку і попрохала її не засинати, адже та вже мало не вляглася в неї на колінах.

– Із нами все добре, дякую, – підтвердила жінка те, що Власта трішки раніше дізналася від лікаря швидкої. – Ми поїдемо до лікарні, хочу перевірити Крістіну.

У кутиках її очей зібралися зморшки. Погляд видавався змученим і тривожним. Жінка куталася в розкішну, дорогу шубку.

– Є підозри на щось серйозне? – запитав Валентин.

– Ні, – замість Ілони відповіла лікарка. – Але це дитина, тож я б радила перевірити. Ну, знаєте, про всяк випадок.

– Повернуся до Шевчука, – прошепотів Валік Власті на вухо. Надто в машині зібралося багато людей. Знав, що напарниця тут упорається сама.

– Ніколи не розлучаєшся зі своїм ведмедиком? – Власта всміхнулася до Крістіни. Саме в цей момент лікарка повернула дівчинці її улюблену іграшку. – Балу, правильно?

Крістіна кивнула. Дитина мовчки роздивлялася Балу, думками вона перебувала далеко. Раптом Крістіна подала ведмедика Власті. Патрульна здивовано глянула на неї і взяла іграшку. Роздивилася. Зблизька помітила, що насправді іграшка набагато старіша, ніж можна було б подумати відразу. Або ж просто затягана дитиною. Простягнула ведмедика назад. Крістіна глянула на патрульну. Погляд її висловлював здивування, але іграшку забрала. Із машини вийшли помічник лікаря і сама лікар. Певно, розім’яти ноги. Власті дали всього кілька хвилин, потім медики планували завезти дитину до лікарні. Та й до всього не мали вони часу тут стовбичити. У будь-який момент міг надійти терміновий виклик.

– Ви розумієте, якщо підтвердиться, що гальма навмисне попсували, це означатиме, що вас хотіли вбити? – звернулася вона до Ілони Вітторіно.

– Думала вже про це, – зізналася жінка.

– Куди ви прямували о цій порі? – поцікавилася патрульна.

Ілона пестила дитячу голівку, від чого Крістіні ще більше захотілося спати. Дитина міцніше притисла ведмедика. Вона мужньо боролася зі сном. А ще – не відводила погляду від Власти.

– Після роботи ми з Крістіною вирішили поїхати в «Екватор»[16]. Хотіли розважитися. Загулялися і затрималися, – Ілона всміхнулася, щоправда, скорше Крістіні, ніж Власті. Дівчинка теж усміхнулася у відповідь.

– Туди ви доїхали нормально?

– Усе було добре. Принаймні я нічого не помітила.

– Хто був за кермом?

– І туди, і назад кермував Руслан.

– Коли ви відчули, що з машиною щось негаразд?

– Зовсім скоро, як виїхали з «Екватора». Руслан відчув. Та ми подумали, що здається. Тільки в листопаді «перевзували» машину та перевіряли її технічний стан. Та і брат управний водій. Думаю, якби за кермом була я, усе б закінчилося не так добре.

– Хтось знав, що ви плануєте до «Екватора»? – поцікавилася Власта.

Ілона Вітторіно стенула плечима.

– Руслана знала. Це моя гарна знайома. Дизайнер. Винаймає приміщення в тому ж офісному центрі, що і я. Хто ще… Ну, Артем Бойко. Я пропонувала їм із Іванкою поїхати з нами, вони погодилися. І малого взяли. Їхній син старший за Богданка. Свого я поки лишаю вдома з нянею.

– А де вони зараз? – запитала Власта.

– Іванка нездужала, тож вони поїхали раніше.

– А Волошко чи Ковальчук могли знати? – поставила Власта надзвичайно важливе для неї запитання.

– Особисто я їм про це не казала, – відповіла Ілона. – Але могла розповісти Руслана… А взагалі… будь-хто може знати. Я вчора викладала в Інстаграм наші плани на сьогодні. А ввечері з «Турбіни»[17] закинула купу фото нашого відпочинку. Знали всі, хто стежить за мною, – резюмувала жінка.

– Волошко стежить? Чи Ковальчук.

– Поняття не маю, чесно кажучи, – відрізала дружина Мáрко Вітторіно. – Та не здивуюся, що на сторінку до мене Волошко заглядає. Є в мене таке відчуття, – криво всміхнулася.

– Вам іще довго? – утрутилася в розмову лікарка швидкої. – Ми б уже їхали. По-перше, у нас купа роботи, по-друге – дитину треба обстежити.

– Якщо потрібно, я можу завтра зранку підійти до вас на роботу. Чи, певно, у вас завтра вихідний? – згадала Ілона, що наступного дня неділя.

– Підходьте, – твердо сказала Власта. Жінка навіть не сумнівалася, що Скляр ні за яких обставин не захоче відтягувати спілкування з Ілоною Вітторіно до понеділка. Він хоч і мудак, а на роботі своїй здвигнутий. – Ось вам мій номер телефону, – вона записала в блокноті, вирвала листочок і передала потерпілій. – Наберіть мене завтра вранці, коли вам буде зручно. Я скажу, куди йти. Але точно треба буде підходити на Пушкіна.

– Коли зроблять перевірку машини?

– Якомога швидше. Із цим зволікати ніхто не буде, – запевнила патрульна, хоч насправді достеменно не знала, коли поліція матиме результати експертизи. Та була переконана, що Єгор проконтролює процес. – Ну, поки що все. Рада, що з вами все добре. Сподіваюся, обстеження нічого не виявить, – Власта підморгнула Крістіні. – Завтра поспілкуємося.

Власта вже було зібралася вийти зі швидкої, як відчула якийсь м’який доторк.

– Ти мені знову даєш Балу? – запитала в Крістіни, яка вкотре за сьогодні простягла їй іграшку.

Дитина притисла ведмедика до себе. Незграбно маленькими рученятами спробувала розірвати іграшку на спині.

– Крістіно, що ти робиш? – здивувалася Ілона.

Дитя не відповіло. Натомість спробувало докласти більше зусиль. Та їй не вдавалося порвати тканину, хоч сякий-такий тріск і чувся.

– Крістіно, припини негайно! Це ж твоя улюблена іграшка. Що ти робиш?

Власта потяглася до ведмедика. Дівчинка недовірливо глянула на патрульну.

– Він уміє говорити, – проказала дитина.

Уперше Власта почула, що в Крістіни у вимові проскочив іноземний акцент. «Вона хвилюється. Дуже», – здогадалася патрульна. Взяла в дівчинки іграшку. Швидким рухом розірвала тканину на спині по шву. У її руках іграшка порвалася напрочуд легко. «Тут було зашито», – упевнено сказала сама собі поліцейська. А те, що вона побачила вже за мить, лише підтвердило її здогад.

– Він уміє говорити, – знову повторила Крістіна. – Так тато казав про Балу.

З іграшки Власта вийняла акуратно складений аркуш паперу формату А4. Розгорнула. І відразу зрозуміла, що дівчинка має на увазі. Так, цей документ самим лише своїм існуванням «розповів» чимало.

А головне, тепер Власта навіть не сумнівалася в тому, хто організатор убивства Мáрко Вітторіно.

* * *

Неділя, 27 січня 2019 року. 12:55

Власта виявилася права. Єгор не мав ані найменшого бажання відкладати зустріч з Ілоною Вітторіно. Особливо після того, що вони дізналися вночі. І вже тим паче доклав усіх зусиль, аби якомога швидше отримати звіт щодо автівки Ілони Вітторіно.

Машину і справді зіпсували навмисне. Поліція встановила, що сталося це під час перебування в «Екваторі». Камери спостереження на парковці зафіксували невідомого, що крутився поблизу автівки. Хоч особу встановити не вдалося (чоловік був у куртці та капюшоні), проте не лишалося жодних сумнівів стосовно його мети перебування поряд зі сріблястою Skoda. Більше того, Єгор підозрював, що цієї ночі вбити хотіли саме дівчинку. Звідки вбивця дізнався, що в її іграшці такий вагомий документ, слідчий поки не встановив. Та був переконаний, що це лише питання часу.

Уранці він сам зателефонував Ілоні й розповів, куди підходити, щоб поспілкуватися. Жінка прийшла не сама, із кузеном. Дівчинку вони вирішили залишити вдома з меншим братом та нянею. На роботі Скляр сповістив усе, що вдалося дізнатися. Із властивою йому безцеремонністю наполіг на тому, щоб поспілкуватися з Крістіною. Ілоні Вітторіно та її кузену нічого не лишалося, як прийняти вимогу поліцейського.

Єгорові потрібно було поставити дівчинці всього кілька запитань. Від них залежало те, чи зможе він отримати дозвіл на арешт свого головного підозрюваного. Та тут слідчого спіткала невдача. Крістіна сповістила, що ніхто, крім неї, не знав, про те, що документ схований у її іграшці. Якби вона сказала, що вбивці було відомо про документ, відпали б усі питання. Тоді звідки той дізнався?

Поцікавився, чи буває так, щоб Крістіна кудись ходила без Балу. Дівчинка впевнено заперечила. Тільки одного разу ледь не забула його в Артема Бойка, проте вони з батьком майже відразу згадали й повернулися, щоб забрати.

Чому вона не повідомила про документ раніше? Тато зашив його у ведмедика і просив нікому не розповідати. Точніше, можна було розказати лише тій людині, якій Крістіна довірятиме. Тато сказав, що інтуїція їй підкаже, кому можна відкрити секрет.

«А мені, отже, не довіряєш», – мовив подумки Єгор. І вкотре подумав про те, що з тим успіхом, який Власта має в дітей, їй краще б було сидіти вдома і займатися жіночими справами. Та глибоко в душі Скляр розумів: якби не патрульна, вони б могли не дізнатися про існування цього документа. Тож укотре довелося дякувати цій жінці.

* * *

Неділя, 27 січня 2019 року. 15:23

– Ми точно знаємо, що це він, але ж прямих доказів немає, – спохмурнів Скляр.

Вони з Кир’яхом щойно вийшли з помешкання Ілони Вітторіно. Слідчий поправив здоровою рукою забинтовану. Не без радощів він сьогодні помітив, що кінцівка болить значно менше, і йому вже не доводиться приймати знеболювальне. Уперше за весь цей час Скляр спав хоч і мало, але спокійно. Більше того, незважаючи на вкотре невдалий романтичний вечір із Танею, вони все-таки вранці помирилися. Їй надзвичайно сподобалася його вчорашня ідея з трояндами і свічками (таки недаремно він їх учора шукав!).

І організатора вбивства вони, нарешті, виявили. Хоч необхідно ще мати достатні підстави, аби можна було провести арешт. Проте слідчий не сумнівався, це лише справа часу. Радісно зітхнув. Відчуття було таке, немов щойно на світ народився. У повітрі пахло весною. Чи це тільки здається? Та хай там як, давно вже йому не було так добре.

– Думаю, у нас є можливість установити за ним стеження. На законних підставах, – відповів Кир’ях і дістав пачку сигарет. – Дозволиш? – опер помітив, як Скляр глянув на його цигарки та запальничку.

Єгор кивнув. Хоч і терпіти не міг сигаретний дим, однак нині ніщо не могло зашкодити його радості. Тож Кир’ях закурив.

– А ти коли-небудь робив це не на законних підставах? – Скляр лукаво всміхнувся і глянув на старшого колегу.

Кир’ях зупинився і розвернувся до Єгора. Скляр повторив те саме.

– Тільки між нами, – відповів Кир’ях і мовчки зиркнув прямо в очі Скляру. Усміхнувся. Кир’ях міг уже навіть не відповідати. Єгор і без цього зрозумів відповідь. Так само, як і Кир’ях міг не ставити те саме запитання слідчому. Кожен один одного зрозумів.

Вони обоє схильні порушувати правила. Що тільки не зробиш задля якнайшвидшого встановлення правосуддя?

– Тільки є одна проблемка, – Кир’ях із задоволенням затягнувся і випустив дим.

– Стеження не допоможе, якщо він не зробить помилку, – прочитав Скляр думки колеги.

* * *

Неділя, 27 січня 2019 року. 20:55

Окрім того, що організували стеження, Скляру та Кир’яху вдалося також отримати дозвіл на обшук помешкання Артема Бойка. То був ще один шанс довести справу до кінця.

– Спершу ви проводите обшук у Ковальчука, тепер у мене, – незадоволено гмикнув Бойко.

Волосся в нього на голові стояло сторч – поліція збудила його своїм несподіваним візитом. Одягнутий у добряче зіжмакану білу футболку та спортивні штани, він спершу ні на крок не відходив від експертів, намагаючись контролювати все, що ті роблять, аж поки Кир’ях та Скляр не попрохали не втручатися. Криміналісти працювали в кімнатах, а слідчий та опер вивели підозрюваного в коридор.

– Усе ніяк не можете визначитися, хто вбив Мáрко? – не вгавав роздратований господар помешкання.

Дружина вийшла з кімнати з дитиною і стала поряд:

– Не засинає, – коротко сповістила чоловіка.

Маленький хлопчик, якого батьки називали Сашком, утихомирювався лише тоді, коли мати тримала його на руках. Переляканими очима дивився малий то на непроханих гостей, то на батьків. Іванка стояла чорніше найтемнішої хмари. Спитати чоловіка жінка не наважувалася, але подумки намагалася за його обличчям утямити, чи може він приховувати від неї настільки жахливу таємницю. Якщо раніше вона підозрювала його в банальній зраді, то тепер…

Скляр і оком не змигнув на зауваження Бойка. Лиш спокійно робив свою роботу. Так само, як і Кир’ях, так само, як і експерти з поліції. Час від часу слідчий непомітно спостерігав за Бойком та його дружиною. «Жінка точно не в курсі його справ», – визначив. «А от Бойко помітно нервує». Вони з Кир’яхом перезирнулися. Опер теж помітив надмірну схвильованість підозрюваного.

– Те, що я був із ними в «Екваторі», нічого не доводить. Навіщо було мені псувати їхню машину? Може, якось поясните ваші дії? А як ні, то я напишу на вас скаргу, – Артем не втримався і почав погрожувати Єгору.

Єгор зміряв його похмурим поглядом. Слідак мовчки вивчав його обличчя, від чого чоловік не витримав і відвів погляд. Скляр пригадував ту їхню зустріч, коли відчув, що треба стерегтися кращого приятеля вбитого. І хтозна, чим би все завершилося, якби додому не повернулася Іванка Бойко разом із дитиною.

Скляр намагався розгледіти на обличчі підозрюваного щось окрім гніву, якісь емоції, якими б можна було зачепити його і вивести на чисту воду. Але все, що він бачив, це лише роздратування, страх і зневагу до поліції. Нічого незвичного в даній ситуації.

– Чому так нервуєте, пане Бойко? – втрутився Кир’ях, підійшовши ближче. Він саме закінчив спілкуватися з колегами, які наразі працювали у вітальні. Непомітно дав Єгорові знати, що поки криміналісти нічого не знайшли. І це не вельми добре. – Якщо вам немає чого приховувати, то і не переймайтеся.

– Мені немає чого приховувати, – мало не прошипів від злості Артем. – Іди в дитячу, – несподівано наказав дружині.

Іванка миттю послухалася. «Схоже, він тримає її за барки і не відпускає. Постійно. Деспот», – зрозумів Єгор.

– Ви так і не пояснили мені причину обшуку, – щойно дружина з дитиною пішли, Артем наблизився впритул до Скляра. Чоловіки були майже однакового зросту. Бойко з викликом подивився прямо в очі слідчому. Скидалося на те, що підозрюваний готовий зчепитися зі слідаком. Кир’ях нашорошився.

– Пане, відійдіть, будь ласка, від працівника поліції, – строго звернувся опер до Бойка. Але той немов і не почув. – Ви чуєте? Ви не маєте права підходити до працівника поліції, який при виконанні, ближче ніж на два метри, – Кир’ях зробив крок уперед.

– Усе добре, Жень, – зупинив його Скляр. – Пане Бойко, куди ви виходили кілька разів, поки всі грали в боулінг? Саме в цей час за даними камери відеоспостереження невідомий зіпсував машину, – Єгор замість того, щоб відійти від підозрюваного, підійшов ближче. І тепер вони фактично дихали один одному в обличчя.

– Я… не… псував цю кляту машину, – вимовив злостиво, виділяючи майже кожне слово. – Мені що, зайнятися нічим? Я вже мовчу про те, що з ними була Крістіна.

Бойко видавався вкрай знервованим. Складалося враження, що він ненавидить тут усіх і кожного. «Чує кіт, чиє сало з’їв», – радів у душі Скляр. Поліція вже знає, що це він убивця. Лишається тільки довести. Щоб довести, достатньо примусити злочинця припуститися помилки. Тож арешт Бойка – лише питання часу.

– А ви якраз Крістіни і планували позбутися, хіба ні? – нарешті, Скляр кинув туза. – Ми знайшли в дівчинки документ – розписку. У ній чітко зазначено, скільки ви винні були Вітторіно, до якої дати зобов’язувалися повернути борг. І найголовніше і найцікавіше: виявляється, у разі невчасного повернення боргу, ваша фірма, пане Бойко, повністю переходить до Мáрко Вітторіно.

Бойко здивовано витріщився на слідчого. Потім перевів такий самий ошелешений погляд на Кир’яха і знову повернув голову до Скляра.

– Де ви знайшли цей документ?

– Я думаю, ви і самі прекрасно розумієте, у кого ми його знайшли, – жорстко промовив Єгор. – Де саме він був, наразі абсолютно не важливо. Головне те, що через це все ви вбили батька, а потім спробували вбити і дитину.

– Ви при своєму розумі? – майже заверещав Бойко.

– Заспокойтеся, будь ласка, пане Бойко, – спробував утихомирити чоловіка Скляр.

– Та я б ніколи не підняв руки на дитину! Ви хоч розумієте, що зараз мені закидаєте? – Бойко вже фактично кричав. Він так і стояв на відстані кількох сантиметрів від Єгора, і той відчував, як бризки слини потрапляють йому на обличчя. – І розписку ту Мáрко обіцяв викинути. Він казав, що позбувся її! – Чоловік ухопив слідчого за куртку.

– Припиніть негайно! – тепер уже Кир’ях наказував. Опер швидким кроком підійшов до Бойка та відіпхнув його від Єгора.

У коридор до них відразу вискочили криміналісти. Із дитячої, тримаючи сина на руках, визирнула Іванка. Дитина, почувши крики, знову розплакалася. Бойко важко дихав, увесь червоний від люті.

– Блядь, я точно знаю, що він викинув той сраний документ! – вигукнув Бойко.

– Пане, негайно припиніть скандалити! – строго сказав Єгор. – Інакше надалі розмову будемо проводити на Пушкіна.

Попередження Єгора трішки заспокоїло Бойка. Принаймні він перестав горланити на всю квартиру і відступив від слідчого.

– Ви не зможете повісити на мене вбивство! Я напишу на вас скаргу! Я вас засуджу! Ви мене зрозуміли? – голос його знову підвищився, але в цей момент до нього підійшла дружина і почала переконувати заспокоїтися.

– Ідіть у кімнату! – гарикнув він на Іванку із сином. Проте прохання дружини подіяло, і він знову втихомирився.

– Усе? – спитав грізно Скляр. – Заспокоїлися?

– Я його не вбивав, я вам правду кажу, – Бойко намагався не дивитися слідчому в очі. Чоловік страшенно впрів і важко дихав. Тільки зараз він почав усвідомлювати, наскільки серйозним є його становище. – І документ він викинув, я точно знаю. – У думках він навіть не сумнівався, що поліція блефує, аби вивести його із себе і повісити злочин.

– Ви самі бачили, як пан Вітторіно викидав його?

– Ні, не бачив, – якось приречено відповів Бойко, усе ще уникаючи зустрітися поглядом із поліцейськими.

Та він хоч і не бачив, проте прекрасно пам’ятав, як під час підписання розписки до них до кабінету несподівано ввірвалася Крістіна. Дівчинка все не могла дочекатися, поки батько звільниться, і вони разом поїдуть в «Sky Up»[18] на день народження її подружки, куди вже добряче запізнювалися. А Мáрко тоді ще пожартував, що, якщо «дядя Артем» не віддасть вчасно гроші, то якось на її день народження татко подарує їй цілу компанію.

Коли Мáрко пізніше сказав, що достатньо довіряє кращому другові й що нібито викинув розписку, Бойко відразу запідозрив: італієць надто любить свою доньку, аби позбавити її можливості мати цілу (хоч і дуже молоду) компанію, куди ще потрібно вкладати чимало коштів. Також він прекрасно пам’ятав, як колись дівчинка обмовилася, що її ведмедик Балу вміє гарно зберігати таємниці, бо в ньому віднедавна є потаємна кишенька. Мáрко тоді строго глянув на дитину і попрохав припинити верзти казна-що. Дівчинка знітилася, почервоніла і глянула спершу винувато на батька, а потім з острахом на Артема. Після того вхопила іграшку і втекла до себе. Артем же, у свою чергу, легко склав докупи два і два.

– Усе гаразд, хлопці. Продовжуйте.

Це сказав Кир’ях до криміналістів, переконавшись, що Бойко, принаймні поки що, заспокоївся. Краєм ока підозрюваний побачив, як ті повертаються до роботи. Наразі в його квартирі стояв справжній гармидер. І від того ще більше ставало незатишно. Він і не сумнівався, що поліція нічого не зможе знайти в його помешканні. Однак усвідомлення того, що до нього завітали так несподівано, аби звинуватити в убивстві, приголомшувало.

– Гаразд, а якщо ви зараз у мене в квартирі нічого не знайдете? – раптом спала йому на думку очевидна річ.

– Ми будемо за вас дуже раді, – запевнив його Єгор, проте в думках саме такого розвитку подій найбільше і боявся. Того, що вони не зможуть нічого йому пред’явити. І тоді справа знову затягується. А зважаючи на те, що його тепер так відкрито підозрюють, він узагалі заляже на дно. Керівництво за таке не погладить по голівці. Скоріше, звинуватить у поспіху. І, напевно, буде праве. Єгор із Кир’яхом перезирнулися.

– Ну то шукайте собі на здоров’я, – раптом вишкірився Артем Бойко. – Скільки влізе шукайте. Нічого в мене вдома нема.

У Єгора від цих слів та погляду дрижаки пробігли спиною: по-перше, він тепер не сумнівався, що вони поспішили з обшуком; по-друге – той погляд не віщував нічого доброго.

* * *

Неділя, 27 січня 2019 року. 23:33

Увесь вечір Скляр сидів похмуріший, ніж дощові хмари, що от-от готові вибухнути шаленою зливою. Після невдалого обшуку в помешканні Бойка Кир’ях показав йому новий заклад, де можна випити смачного пива. Точніше, слідчий неодноразово вже бачив його, проте ще там не бував. Пивниця працювала допізна, і Єгор не збирався звідти йти, аж поки не «попросять» працівники. До здорового глузду безуспішно намагалася достукатися думка, що час уже рушати додому, адже зовсім скоро з роботи повернеться Таня. Дівчині не сподобається, коли побачить останнім часом таку вже звичну їй порожню квартиру. Ще більше її роздратує, якщо він повернеться п’яним. А вони ж зовсім недавно тільки помирилися.

Байдуже.

Кир’ях прикликав офіціантку, аби знову замовити обом пиво. Крізь напівтемряву Скляр апатичним поглядом прочитав напис «Три слони» на фірмовому одязі працівниці. «Дурна назва, – подумалося. – Однак пиво смачне». Ще хвилин за сім він неуважно подякував дівчині за виконане замовлення. Яна, як звали офіціантку, кинула на нього зацікавлений погляд, та слідчий навіть і не помітив. Так само, як і опер.

– Це я винен, – визнав Кир’ях, відпивши перший ковток. Він виявився настільки великим, що в келиху відразу лишилося чи не половина напою. – Я наполіг на цьому дурному обшуку. Треба було мати більше терпіння.

– Нічого, ми його притиснемо, – Скляр теж зробив свій перший ковток з уже третього за рахунком келиха. Щоправда, у нього він вийшов значно меншим. Хапнув пальцями соняшникові зернята, які принесли до пива, і вкинув до рота. – У нас іще є козир – ми стежимо за ним. Рано чи пізно – Бойко зробить помилку.

Скляр прекрасно розумів: якщо Бойко і зробить помилку, то, скоріше, пізно, ніж рано. Бо він тепер буде більш обережним. А ще слідчий усвідомлював, що своє перше розслідування вбивства на новому місці він провалив. Бо тепер справа в кращому разі на довгий час стане «висяком», у гіршому – вони ніколи не зможуть довести, що Бойко небезпечний злочинець. І, зважаючи на той факт, що вони і досі не знайшли спільників Бойка, можна сміливо підозрювати: тих уже давно немає не те що в Рівному – в Україні.

– Цікаво, скільки Бойко заплатив їм за вбивство, – розмірковував уголос слідчий, без інтересу роздивляючись відвідувачів.

Кир’ях знизав плечима, укинув до рота зернят.

– Не знаю, але впевнений, немало, – відпив пиво. – Може б, тобі час додому?

Єгор зупинив на колезі здивований погляд. «Чого раптом?» – прочитав на обличчі Скляра Кир’ях.

– Ви тільки з Танею помирилися, – пояснив опер.

Єгор скривився, відпив знову пива.

– Жінки не люблять, коли про них забувають, – розважливо мовив Кир’ях. – Знаєш, скільки я через це відгрібав від дружини? Хочеш так само?

Скляр усе ще дивився на колегу, роздумуючи над його словами. Ні, з Танею він не хоче розходитися. Надто вона йому дорога.

– А в тебе діти є? – несподівано поцікавився Єгор.

– Двоє. Хлопці. Уже обоє дорослі. Один на другому курсі Водника, другий цьогоріч вступатиме. Теж туди. Пропоную тобі йти відіспатися. Відпочинь. А в понеділок із новими силами візьмемося за Бойка, – повернув знову розмову до роботи. – Тобі б варто було бути опером, ти в курсі? – усміхнувся Кир’ях, допиваючи пиво. Вкинув до рота залишки зернят. – Тьфу ти, скільки солі внизу! – скривився.

Скляр теж усміхнувся на зауваження Кир’яха. Він би залюбки, та батько завжди хотів, аби він став саме слідчим. От і послухався – адже слухняним хлопчиком був. Татко тепер на пенсії, а син, так би мовити, продовжує сімейну справу. А що батько нервовим на старості літ зробився після служби, то це пусте. Він уже давно звик. А мама й поготів звикла. Стільки років із такою авторитарною особистістю. Скляр з’їхав від батьків відразу після школи. А тепер узагалі перебрався в інше місто. Велика відстань до батька – єдиний плюс у цьому переїзді. Якби не Таня, лишився б на все життя в Луцьку.

Слідак дістав гроші, аби розплатитися.

– Переконав, поїду додому, – усміхнувся до опера.

Ні, якщо вже він сюди перебрався… Якщо вже взявся за цю справу…

Єгор нікому ніколи не зізнавався. Він і сам тільки недавно почав підозрювати це в собі. Річ у тому, що причиною його божевільної наполегливості в усіх справах було відчуття того, що кожного разу батько стоїть за спиною. Стоїть і стежить, чи все він робить правильно. І чи робить усе, що в його силах. Знав би батько, як він розкис за ці дні, певно, б розчарувався у своєму єдиному синові. Інколи Скляр його ненавидів. Проте не міг жити інакше, ніж так, як його навчили.

«Треба зібратися, тюхтію, – сказав собі. – Ромка помер, – він підкликав офіціантку і попрохав рахунок. – Нічого не поробиш. До смерті потрібно звикати. Вона всюди… І викинь ті довбані галюни зі своєї голови», – наказав собі Скляр, коли вони разом із Кир’яхом виходили з пивниці.

Додому Скляр поїхав на таксі – не ризикнув іти пішки.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 10:15

– Що конкретно ти хочеш знайти? – поцікавився худющий високий чоловік із довгим кучерявим каштановим волоссям. Де-не-де вже проглядалася сивина, але ніхто б не дав йому більше тридцяти.

Андрій Тіток відпив каву з кружки і повернув її на стіл. Від необережного руху краплинка запашної рідини перестрибнула через край і побігла донизу, лишаючи після себе тоненький коричневий слід на колись білосніжному горнятку. Не чекаючи, доки крапля потрапить на стіл, Андрій перехопив її і розтер у руках.

– Усе, що ти зможеш мені знайти про цих людей.

– Ну, зараз про людину, якщо знати як, можна знайти в Інтернеті таке, чого вона і сама про себе не знатиме, – гигикнув однокашник. – Від пін-кодів і паспортних даних до повного психологічного портрета.

Перед очима програмера з’явився список, що містив у собі декілька імен та прізвищ:

• Артем Бойко

• Іванка Бойко

• Віталіна Волошко

• Сергій Ковальчук

• Ілона Вітторіно

• Мáрко Вітторіно

• Руслан Шевчук

• Руслана Чубик

• Костянтин Базилюк

– Гадаєш, слідчі не робили цього? – вишкірився Тіток. Вийняв чорну тонку резинку із шухляди стола і зробив на голові хвоста.

– Можливо, ми щось знайдемо таке, що їм не вдалося, – припустила Власта. – Урешті-решт, може, їхні програмісти не такі круті, як ти, – широко всміхнулася до свого однокласника.

Наразі головною її метою було переконати Андрія. Він хоч і її гарний приятель, та на це може не погодитися. Не дивно: для пошуку інформації, мабуть, знадобиться залізти на сторінки сайтів, на які простим смертним заборонено законом заходити. І Андрій не з тих, хто любить порушувати закон.

– Власто, навіщо це тобі? – не вгавав однокласник. – Давай краще пива бахнемо. Сто років не бачилися.

– Андрію, мені справді це потрібно, – зізналася патрульна. – По-перше, я хочу довести цьому самозакоханому дебілоїду, що я таки чогось варта, а не лише сидіти вдома та виховувати дітей і куховарити. А ще мені страшенно цікаво розплутати цю справу. Якщо я вже за неї взялася, – додала.

Вони з Андрієм приятелювали зі школи. Навіть розповідали одне одному всі свої секрети. Час від часу зустрічалися випити кави чи навіть чогось міцнішого. Характерами відрізнялися, одначе це не завадило їм бути гарними друзями. На відміну від Власти Андрій усе життя проводив усамітнено і досі не мав дружини та дітей.

Що дійсно любив у житті, то це власний комп’ютер (ще зі школи почав програмувати), мотоцикл (так само захоплення зі шкільних років) і «зльоти»[19], як він їх називав, із друзями-неформалами. Андрій ще з дитинства вважався таким. У класі шостому потоваришував із толкіністами, зацікавився історичною реконструкцією. Відтак відвідав чимало імітацій середньовічних битв. У школі за це хобі його не любили і навіть дражнили. Неодноразово били. Тож зрозуміло, відтоді з однолітками він мало проводив часу, усе більше зустрічаючись зі старшими друзями (років тридцяти чи навіть сорока). Із ними йому жилося цікавіше.

Саме з тих часів, ще дитиною, відростив волосся, убрався в чорні шкіряні брюки, грубі чорні боти та чорну косуху. Одним словом, став справжнім байкером. Чи бачила його колись Власта в іншому одязі? Здається, ні. Вступивши до вишу, потроху закинув битви, проте не свій мотоцикл. Неодноразово вихвалявся він двоколісним приятелем: то був відремонтований байк ще другої половини двадцятого століття. У Рівному, певно, такого більше не мав ніхто. Годинами міг колупатися в ньому, щось удосконалюючи. Навіть коли здавалося, що і вдосконалювати вже немає чого. Власта була чи не єдиним його другом зі школи.

Уже чотири роки він при потребі допомагав поліції з пошуком необхідних їм даних, уважаючись одним із кращих програмістів у місті. Неодноразово йому пропонували працювати в них на постійні основі, але для Тітка це означало втрату незалежності. Тож на життя він заробляв різноманітними проектами, відбираючи собі лише те, що його по-справжньому цікавило. Із його рівнем професійності міг собі це дозволити ось уже десять років.

Зараз вони перебували в його недобудованому будинку, на другому поверсі. Нарешті, кілька місяців тому, сюди провели опалення. Це вважалося неабияким досягненням, зважаючи на те, що почали вони з батьками будуватися не менш як п’ятнадцять років тому. Та криза за кризою все ніяк не давали можливості закінчити. Навіть і зараз тут лишалося чимало внутрішніх робіт.

– Ти ж можеш це зробити для мене, га? – патрульна благально глянула на програміста.

– Розумієш, для того, аби дізнатися інфу, яка тебе цікавить, мені, скоріше за все, доведеться зламувати якісь сторінки? Власто, у тебе нема повноважень для розслідування вбивства.

«Ну ось, зараз відмовиться», – у Власти стислося серце.

– І займе це не годину і навіть не дві. Над цим день можна провозитися, як не більше. А в мене проект висить.

«Ну починається…» – Власта ледь утрималася, аби не сказати ці слова в голос.

– Я тебе дуже прошу. Із мене Black Label.

Андрій здивовано глянув на неї:

– Ну і де ти його візьмеш? – скептично поцікавився. – Лапшу мені на вуха вішаєш?

– У мене є де його взяти, можеш повірити, – лукаво всміхнулася жінка, хоч наразі і близько не уявляла, як дістати обіцяне. – Щойно розгребуся із цим розслідуванням, прийду до тебе святкувати.

Андрій замислився, а Власта затамувала подих.

– Ну, тільки тому, що ти попросила, – нарешті, промовив. – А головне – заради Black Label, – загиготів. – Прийди ввечері.

– Катька ввечері йде на день народження. Відправлю її – і до тебе.

– Лади, – усміхнувся Андрій. – До вечора, мала.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 11:21

Кир’яха він вирішив не турбувати. Щоправда, якщо знадобиться його допомога – не гребуватиме. Єгор усе більше і більше переконувався в тому, що з опером вони стануть гарними друзяками.

Напередодні Скляр устиг повернутися додому раніше за Таню. Тільки от приховати від неї вживання алкоголю не вдалося. Вона таке вловлює швидко. Та незважаючи на це, час вони провели добре. Уперше за весь період, відколи він приїхав до Рівного. Гарно відіспавшись і поснідавши (і цього теж давно не пам’ятав), вирішив доєднатися до стеження.

Потай від Тані він іще вранці подзвонив до колег і поцікавився, чи сталося щось цікаве вночі. Слідчий прекрасно розумів, що після вчорашнього або Бойко запанікує і відразу припуститься помилки, або ж утримає себе в руках і «заляже на дно» на якийсь час. Головне – аби не назавжди.

Помилки Бойко минулої ночі не зробив. Проте Скляр не полишав надії, що це станеться впродовж дня. Навіть якби Бойко і хотів щось зробити вночі, хіба став би це робити при дружині? Тож поки надія жевріє. Можливо, Бойко злякається і поїде до спільників, аби віддати якісь указівки. Може, захоче поїхати до Ілони Вітторіно, аби виправити невдачу з ДТП (було б непогано надати їм захист). Варіантів чимало. Головне наразі – узяти себе в руки і чекати. Бо часто в протистоянні копа та злочинця виграє той, у кого більша витримка.

Дізнавшись, що Скляр планує доєднатися до стеження, колеги здивувалися. Та, звісно, ніхто не заперечив. Двоє оперів (яких Бойко ніколи не зустрічав) сиділи в машині від самого ранку, змінивши іншу пару поліцейських, що пробули тут усю ніч. Розташувалися неподалік від під’їзду – місця на подвір’ї, що було спільним аж для трьох багатоповерхівок, тут було достатньо. Перш ніж підсісти до них в машину, Скляр уважно роздивився територію. І лише після того, як упевнився, що нікого зі знайомих йому фігурантів справи тут немає, приєднався.

Минуло довгих чотири години, перш ніж Бойко вийшов із будинку. Сам.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 15:55

Спочатку Бойко чомусь заїхав до свого офісу. Знаходився там майже півгодини. Відтак вийшов і знову кудись поїхав.

Срібляста «тойота» (звісно, не на поліцейських номерах) відразу рушила слідом.

«Блядь, він таки вирішив поїхати до Ілони Вітторіно, – уже зовсім скоро запідозрив слідак. – А що, зараз вона з дітьми вдома».

Лише дві години тому жінка виставила в Інстаграм фото із сином та Крістіною, розповівши, що в планах на сьогодні присвятити час не лише роботі, а й родині і «дати Крістінці» майстер-клас із приготування домашнього печива.

Скляр укотре зазирнув до телефону. Нічого нового Ілона Вітторіно не виклала, проте активно спілкувалася з друзями в коментарях. Звісно, паралельно при цьому навчаючи дівчинку пекти печиво. УДОМА. «І коли вже люди зрозуміють, наскільки небезпечно викладати в Інтернет усю інформацію про себе?» – не міг уторопати Скляр. Виставити фото, що ви всією сім’єю на відпочинку (і ще, не дай Боже, за містом чи за кордоном) – дати знати грабіжникам, що дім порожній. У випадку ж Ілони Вітторіно – дати знати Бойку, де її шукати. А головне – де шукати Крістіну.

– Однак цей Бойко сміливий, – не втримався від коментаря Скляр.

Двоє оперів, що сиділи попереду, лише похмуро зосереджено гмикнули. Подібні ситуації часто-густо можуть закінчитися погано.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 16:29

Ілона Вітторіно аж ніяк не очікувала свого гостя. Однак придумати швидко відмовку, щоб не впустити його, не спромоглася. Від страху.

– Сьогодні сам, без Іванки? – силувано всміхнулася. Жінка все ще сподівалася, що ось-ось чоловіка наздожене дружина з малим, яка, можливо, просто забарилася біля автівки.

– Ти справді вважаєш, що це я вам влаштував аварію? – проігнорувавши запитання, поцікавився Артем.

Чоловік причинив за собою двері. «Годі сподіватися, що Іванка з ним», – усвідомила Ілона. Вони все ще стояли в коридорі її трикімнатної квартири. Із кухні визирнула Крістіна. Джинси та кофтинку захищав рожевий фартушок, який вона вже встигла кілька разів замурзати шоколадом та борошном. Побачивши таткового приятеля, дівчинка злякалася. Нічого дивного. Чоловік сьогодні на себе зовсім не схожий. Здається, він не спав усю ніч. Обличчя змарніле, увесь знервований.

– Крістіно, іди на кухню, – строго наказала Ілона. Дівчинка відразу послухалася.

Жінці вартувало чималих зусиль, аби втримати голос від тремтіння. Вигляд Бойка не віщував нічого хорошого. Судячи з того, що вона нещодавно дізналася, Артем та її чоловік не були вже такими друзями, як думалося раніше. Інакше б не було тієї розписки з настільки серйозними наслідками для Артема. Точніше, не так. Мáрко, виявляється, довіряв Артему менше, ніж їй у свій час здавалося. І тільки вчора вона зрозуміла, що її чоловік був розумнішим за неї саму. Адже, на відміну від Мáрко, вона не чекала від Бойка настільки серйозної зради.

– То ти справді вважаєш, що я влаштував вам аварію? – повторив запитання Бойко і підійшов до жінки впритул. Так само близько, як і вчора до Скляра. Тільки от біля Вітторіно не стояв зараз ніякий Кир’ях чи інші поліцейські, як поряд із Єгором учора.

Ілона відступила на крок і вимушено зупинилася: далі відходити не давала можливості стіна.

Бойко зробив ще один крок уперед.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 16:35

Скляр роздивлявся під’їзд Ілони Вітторіно з машини. Він був зачинений. Обладнаний домофоном, як зараз більшість житлових будинків.

– Може, усе-таки піднімемося до неї? – запропонував опер, що заразом виконував сьогодні обов’язки водія.

– Зачекаємо, – заперечив Єгор.

Двоє колег Скляра непомітно перезирнулися, проте заперечувати не виявили бажання.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 16:36

– Це не я так кажу, це поліція так каже, – нарешті, вичавила із себе відповідь перелякана жінка. Хоч збоку ніхто б ніколи не сказав, що вона злякалася. Ілона Вітторіно вправно тримала себе в руках. – Ти вийшов під час боулінгу і саме в цей час тебе зафіксували камери біля нашої машини. Мені цієї інформації від поліції достатньо. – Жінка помітила збоку тінь – Крістіна. Інколи ця дівчинка геть неслухняна.

– Та я, блядь, у туалет виходив!

– Заспокойся, – вичавила із себе перелякана жінка. – Відійди від мене, я тебе дуже прошу.

Бойко несподівано таки зробив крок назад. Але знавіснілого погляду не відвів.

– Чого це раптом вони мене почали підозрювати? Ні з того ні з сього, – не вгавав непроханий гість.

– Ні з того ні з сього? – здивувалася Ілона. – Вони знайшли розписку. Думала, Мáрко тобі більше довіряє.

– Він божився, що позбувся її, – розхвилювався Бойко ще більше, облизав язиком пересохлі губи. – Казав, що та розписка – лишень спосіб перевірити мене на чесність. Мовляв, якщо я погодився підписати її, тим самим ризикуючи своєю фірмою, то наміри віддати йому борг цілком правдиві.

– Ну, як бачиш, не так сильно і довіряв він тобі. І мав рацію в тому.

– Ти на що натякаєш? – розсердившись, Бойко знову підступив до жінки, притиснувши її до стіни.

– На те, що ти вирішив не віддавати борг Мáрко, скориставшись його смертю. Чи це ти вбив Мáрко, аби не віддавати борг? І фірму заодно зберіг, га?

Ілона з викликом дивилася йому прямо в очі. Ну, і що він тепер скаже?

Артем важко дихав, зовсім червоний від люті. Ілона зрозуміла: він геть збожеволів. І готовий на все.

Розлютившись, Бойко схопив Ілону за шию і притис голову до стіни. Серце в неї калатало, готове ось-ось вирватися із грудей: «Він прийшов, аби вбити мене».

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 16:47

Єгор глянув на годинник: «Довгенько він у неї».

На нього час від часу зиркали колеги з передніх сидінь, та Скляр удавав, що не помічає. Слідчий аж ніяк не сумнівався, що скоро Бойко вийде з під’їзду. Питання лише в тому, чим закінчиться його візит до дружини вбитого ним чоловіка.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 16:57

Хай як їй не забороняли, Крістіна не втрималася і вибігла з кухні до Ілони, зупинившись зовсім близько від дорослих. Важке, хрипле від люті дихання Бойка, здавалося, можна було почути і на вулиці. На відміну від нього мачуха майже не дихала, чекаючи найгіршого. Несподівано в кухні заплакав маленький син. Очевидно, відчув небезпеку.

Бойко повернув голову до Крістіни, відволікшись від своєї жертви. Якусь мить вони німо витріщалися один на одного. Бойко відчував, як Ілона судомно ковтає слину, й отримував неабияке задоволення від того, що це стерво його боїться. Дитина тим часом не зводила з нього своїх зляканих оченят. До грудей вона притискала того самого ведмедика, уже зашитого і майже як новенького.

– Крістіно, я тебе прошу, повертайся на кухню, – спромоглася попрохати Ілона.

Та дівчинка все одно не рушила з місця. Час немов спинився для неї. Перед очима постав батько. Відтак – усі, хто колись належав до їхньої такої, на перший погляд, дружної і веселої компанії. Навіть згадала Віталіну та Сергія. Також пригадався момент, коли батько випадково прочитав повідомлення для Віти від Сергія. Тоді він страшенно розізлився. Це сталося за місяць до вбивства. Дівчина приймала душ, телефон лишила в спальні. Вони довго потім сварилися, урешті-решт, батько її вигнав. Віталіна дзвонила йому безліч разів, але тато ігнорував. А потім приїздив Сергій, намагаючись пояснити, що «все не так, як ти думаєш». Та батько і його вигнав. І вже навіть почав підшуковувати іншого адміністратора в кав’ярні. Із Сергієм домовилися сказати, що він іде за власним бажанням. Найбільше у світі батько ненавидів скандали. Тож усе хотів залагодити мирно. Колись Крістіна любила Віталіну. Навіть більше, ніж Ілону.

Тепер тут стояв іще один колишній приятель батька. Людина, із якою вони колись так гарно ладнали і вважалися сім’єю. Тільки тепер цей чоловік геть не схожий на рідню. За кілька років вона зрозуміє, що саме в ці дні її світ розвалився на дрібні частинки. І більше ніколи не буде таким, як раніше.

– Крістіно, я тебе благаю, вийди звідси, – повторила Ілона. – Іди до Богданчика. Заспокой його, йому страшно.

Несподівано Бойко відпустив шию Ілони, і перш ніж жінка змогла втямити, що відбувається, посунув до дівчинки. Крістіна злякано відступила, ще більше притисши ведмедика до грудей, немов він міг її захистити.

– Не смій, – сердито прошипів ззаду Кир’ях, знімаючи зброю із запобіжника.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 17:28

Нарешті, Скляр дочекався. Кир’ях зателефонував йому дві хвилини тому і повідомив, що затримав Бойка. Як і очікувалося, підозрюваний проявив агресію проти Ілони Вітторіно і мав намір зробити це по відношенню до дитини. Звісно, поліцейські сподівалися, що в нього виявиться зброя, але принаймні в них зараз була можливість затримати Бойка за погрози господині квартири. Опер перепросив у Ілони, що їй та дівчинці довелося так довго чекати його «виходу на сцену», але інших варіантів коп не мав. Необхідно було дочекатися, поки з’явиться справжня загроза життю. Тоді для затримання будуть серйозні підстави. У планах насправді було зачекати на більш радикальні дії Бойка, проте Крістіна своєю появою зіпсувала наміри. Поліція має право його затримати, однак інкримінувати йому намір убивства не вийде.

Та наразі це не головне. Заарештувавши його, вони сподівалися отримати зізнання. І, що не менш важливо, відомості про місцезнаходження спільників.

Для цього доведеться використати всі відомі їм факти і докази у справі.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 18:46

– Пін-коди я не шукав, ти вже вибач, – Тіток гигикнув. – І банківські рахунки вирішив не зламувати. Поки бабло маю, то вирішив не заморочуватися, – усміхаючись, однокашник передав Власті роздруківки.

Вони знову зустрілися в Андрія вдома. Патрульна навіть не сумнівалася, що її однокласник своєї кімнати сьогодні так і не полишав. На мить їй навіть стало соромно за те, що через неї він увесь день пробув удома. З іншого боку, вона прекрасно розуміла, що Андрій і так, скоріше за все, сидів би тут, програмуючи щось для свого нового проекту. Мотоциклом він узимку не користується, а більше хобі, крім цих двох речей, не має. Хіба вибратися зі швагром випити пива. Не в барі, бо в заклади громадського харчування він не любить ходити (надто на нього всі там витріщаються), а в того-таки швагра в гостях.

Єдине, що змінилися в його будинку після її вранішнього візиту, – повернулися батьки. Вони з радістю зустріли Власту і запросили приєднатися до вечері. Та в планах Власти на вечір було вивчити уважно все, що знайшов для неї однокашник.

Патрульна засяяла. А ще в неї шалено гупало серце, віддаючи навіть у вухах. А що, як вона нічого тут цікавого не знайде? Тоді зусилля марні. Ще й Андрія навантажила.

– Ти справжній друг, – обняла його, так і не зізнавшись у своєму хвилюванні. – Ого. Пака така нормальна. – У руках і справді тримала чималу кількість сторінок. – Скільки тут? Листків із двадцять?

– Десь так, – відповів, на мить замислившись, Тіток. – Але там подекуди великий шрифт і купа зайвих пробілів. Ти вибачай, форматувати не став, – знову гигикнув.

– Що ти тут нарив? – поцікавилася Власта, проглядаючи від нетерплячки папери. – Ти взагалі сьогодні щось їв? – звернула увагу, що на столі, так само, як і зранку, стоїть горня з гарячою кавою.

– Їв. Палку ковбаси. Половину, – Андрій майже лежав у своєму чорному кріслі на колесиках, де-не-де потертому, а отже, старому. – Це я апетит на Black Label так тримаю, – натякнув, усміхаючись.

Власта глянула на Андрія з-під лоба і теж усміхнулася. «І де я йому його візьму?»

– Я пам’ятаю, не переживай, – проказала вголос.

– Я скачав тобі дані мобільних операторів про місце знаходження цих людей. А ще там є списки абонентів, із якими ті спілкувалися. Тільки не думаю, що в тих списках знайдеш щось цікаве. Упевнений, опери давно ці дані перевірили. Якби було щось варте уваги, вони б уже взнали. Хіба, може, тобі не розповіли. Ти хоч знаєш, як просунулося розслідування за ці два дні?

– Гадки не маю, – зізналася патрульна, ще переглядаючи нову інформацію.

– Я зламав акаунт пошти того Базилюка, усі дані в тебе. Проте, наскільки зрозумів, нічого особливого там немає. Принаймні не думаю, що тобі будуть корисні розсилки, які він отримує. Здається, чувак геть не користується поштою. Ні з ким абсолютно не листується. На Facebook сторінка є, але там навіть не його фото на аві. Розумний, бляха. Недарма в поліції працював.

– Агов! Я теж у поліції працюю, – Власта дала легенького ляпаса паперами. Тіток відмахнувся.

– Я серйозно тобі кажу, Власто. Усе, що ти викладаєш в Інтернеті, при бажанні можна знайти. Усі твої переписки в соцмережах чи на пошті, усі фото, навіть ті, які ти не викладала, але там тебе затегали. Та що там – затегали. Ти знаєш, Facebook має високоточне розпізнавання обличчя? Навіть якщо тебе не позначали на фото, Facebook сам тебе впізнає.

– Знаю, чула про це, – відмахнулася Власта.

– От і цей чувак знає. Нічого в соцмережах на нього. Тому придивися до телефонних дзвінків, можливо, якось допоможе. Хоча, скоріше за все, номер він має не один. Ба навіть кожен день міг користуватися новим мобільним номером. Тому його і не можуть так довго впіймати. Жодних слідів, розумієш? Привид, розумієш?

Власта зітхнула. Жінка сподівалася на геть інший результат. Переглянувши папери, зазначила, що про Базилюка Андрій знайшов найменше.

– Не повіриш, у нього переписки нема у Фейсбуці. Не знаю, навіщо він узагалі створив собі цю сторінку. Друзів у нього на сайті кілька чоловік, та й то переважно шось типу брендового взуття чи турагенства «Веселка». На стіні є дописи, та викладені вони іншими користувачами. Із боку Базилюка – повний ігнор. Порився в інших соцмережах. Він є на «Однокласниках» та у «ВК». Там був значно активнішим. Колись. Років так сім тому. Останній його візит на ці сайти шість років тому. Отже, знаючи, що його з допомогою всесвітньої павутини можуть вистежити, «заліг на дно». Як і більшість українців, має картки в ПриватБанку, але останнім часом ними не користувався. Визначити його місцеперебування з допомогою кредитних чи дебетових карток теж неможливо. На його картках узагалі грошей немає.

Власта здивовано глянула на однокласника.

– Отже, – зробив висновок Тіток, – усі гроші останні кілька років отримує готівкою. Я тобі розповім більше. Звичайна людина час від часу десь лишає свої дані якомусь супермаркету чи іншому магазину. Ну, наприклад, аби отримувати відомості про акції чи, що ще краще, для участі в розіграші призів…

– А він ні, – здогадалася патрульна.

– Я спробував пошукати його через Tor і.onion, проте і тут провал, – стенув плечима.

– Tor і що? – не зрозуміла Власта.

– Tor – програмне забезпечення. Із допомогою нього ти можеш лишатися в Інтернеті непоміченим. Принаймні відстежити твоє перебування у всесвітній павутині стає надзвичайно складно. Його дуже часто використовують злочинці. onion – це псевдо-домен. Усі незаконні сайти (власники яких бажають залишатися непоміченими в Інтернеті) використовують цей домен. Варіанти доменів – це, наприклад, com, net, org і так далі, – пояснив Тіток, коли помітив, що Власта не зовсім затямила, про що мова. – Сайти з доменом. onion не індексуються в Google, тобто ти не зможеш їх просто так знайти. Для цього тобі знадобиться програмне забезпечення Tor. Ти заходиш через нього в Інтернет і – вуаля! – можеш заходити на кримінальні сайти з продажу наркотиків, порнографії… можеш пошукати кілера, який би грохнув твого колишнього чи, наприклад, Скляра, – Тіток загиготів. – Але твого Базилюка я все одно там не знайшов. Пробував шукати його прізвище через Grams (пошуковик, типу Google, тільки для кримінального світу), однак його там немає, – розвів руками. – Цей чоловік не здійснює покупки в Інтернеті, не має рахунків в інших банках, не подорожує за кордон. Звісно, це все можна робити з липовими документами, та цього вже ми не в змозі дізнатися. Тож не просто так, Власто, твій, як там його, Скляр, і досі не впіймав цього чоловіка. Базилюк – людина-привид і достобіса розумний. Ризикує, я тобі скажу, твій Скляр…

– Він не мій Скляр, – усміхнулася Власта.

– Ризикує, кажу, твій Скляр, – не звернув уваги Тіток на її зауваження, проте теж усміхнувся, – перше своє серйозне розслідування в Рівному залишити «висяком». Та ще й убивство іноземця. Та ще й маючи бездоганну репутацію. Не заздрю я йому. Яким би він не був придурком, а тягар на нього ліг серйозний. Я б теж нервував і почувався некомфортно.

* * *

Понеділок, 28 січня 2019 року. 20:51

Власта намагалася заспокоїтися. Ось-ось із дня народження повинна була повернутися донька, і патрульній не хотілося зустріти її з тремтячими від обурення руками. Ні, цього разу винним у її настрої виявився не колишній чоловік. Після відвідин однокашника їй чомусь захотілося зателефонувати Єгорові й поцікавитися, як просувається розслідування. Їй надто запала думка про те, що поведінці Скляра є, виявляється, цілком логічне пояснення: він переживає. Переживає через хід розслідування, а додати до цього нещодавню смерть кращого приятеля – будь-хто на його місці міг стати дратівливим. То, може, не такий він і поганий?

Але ж не так сталося, як гадалося. Слідчий мало не накричав на неї за те, що вона постійно втручається в розслідування. Не довго думаючи, вона зробила відбій, залишивши його пирскати отрутою в тишу. Після цього випадку, якщо в неї і були сумніви стосовно того, чи варто порушувати субординацію, то зараз вони повністю випарувалися. Її основною метою стало випередити Скляра в розслідуванні.

Набравшись зухвальства, зателефонувала Кир’яху. Цей чоловік здався їй цілком нормальним. Може, поділиться з нею бодай якоюсь інформацією? І він таки поділився. Сказав, що вбивцю (ним виявився Артем Бойко) уже знайшли і посадили. Лишається впіймати спільників. Поки що затриманий не йде з поліцією на контакт. Свою причетність до вбивства заперечує. Більше за те, відмовляється визнавати, що перебуває в організованій злочинній групі. Звісно, хто про таке зізнається? Адже йому інкримінують убивство за особливо тяжких обставин – себто скоєне навмисно за попередньою змовою групи осіб. За таке дають чимало.

Спершу Власта відчула розчарування: виходить, убивцю вже впіймали. Та потім зрозуміла, що для того, аби Бойка заарештувати саме за вбивство італійця (поки що чоловіка затримали за погрози Ілоні Вітторіно), необхідно все-таки знайти докази, які б доводили його вину. Відтак, не гаючи часу, Власта взялася за вивчення інформації, яку отримала від Андрія.

Але їй так і не вдалося заспокоїтися після розмови з Єгором. Подумки перебирала фрази, які хотілося кинути цьому самозакоханому дебілоїду в обличчя, аби поставити на місце.

Якби їй вдалося взяти себе в руки, вона б, скоріше за все, не пропустила інформацію, яка б однозначно допомогла в розслідуванні.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 7:55

Спершу Ілона Вітторіно не хотіла писати заяву на Бойка. Та поліцейські переконали, що це річ необхідна. По-перше, доки цей чоловік перебуватиме в СІЗО, вони з Крістіною в безпеці. По-друге, це наразі єдина можливість затримати його. Пізніше, коли матимуть незаперечні докази його вини у вбивстві Мáрко Вітторіно, Артем Бойко отримає по заслугам.

Єгор розумів, чому жінка спершу відмовилася. Так часто поводяться люди, коли потрібно писати заяву проти колишніх друзів. Завжди важко повірити в зраду найближчих.

Перші допити нічого не дали, Скляру це не подобалося, проте самовладання він не втрачав. А ще можна було, нарешті, порадіти, що немає загрози його життю, адже Бойко тепер у СІЗО. Віддати комусь наказ напасти на слідчого йому не вдасться. Із Танею все налагодилося. Навіть привид Ромки припинив навідувати його. За вчорашній день він навіть майже про нього не згадав.

Як завжди, прямував на роботу пішки. Єгор глибоко вдихнув свіже повітря.

Життя налагоджується.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 7:56

Чоловік щільніше загорнувся в шарф, накинув на голову капюшон. Ці речі не лише допомагали від холоду, а й приховували добрячу половину обличчя. Він мовчки спостерігав за слідчим, ховаючись за гаражами-черепашками. Той ішов, звично про щось розмірковуючи, рука так само зігнута в лікті – рана ще не загоїлася.

Спостерігач знав, що зі слідаками потрібно бути обережним. Вони обачні та спостережливі навіть на відпочинку. Тим більше, коли прямують на роботу.

Роззирнувся, уважно вивчаючи ситуацію довкола. Зрозумівши, що свій план утілити в життя не вдасться, негайно ретирувався.

Чоловік страшенно нервував: йому не подобалося, що перша спроба виявилася невдалою.

Однак це не означає, що друга виявиться такою ж.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 8:00

Замислившись, Скляр наблизився до «зебри». Із протилежного боку так само, як і він, зупинилося ще кілька людей, чекаючи, доки хтось із водіїв вирішить пригальмувати і пропустити. Та в цій порі водії не відзначаються особливою ввічливістю. І не дивно: о восьмій ранку поспішають усі. Не чекаючи надто довго, Скляр зробив перший крок на білу полосу проїзної частини. Так він завжди давав знати водіям, що збирається переходити – тож нехай зупиняються. У більшості випадків це діяло відразу, зрідка доводилося трішечки почекати.

Сьогодні подіяло миттю. Автівки з обох боків зупинилися, і Єгор сміливо рушив. Так само, як і решта пішоходів з обох боків. Скляр, переходячи, про всяк випадок не припиняв дивитися праворуч та ліворуч: звичка. Коли працюєш у поліції і знаєш усю статистику нещасних випадків на дорозі, і не хочеш, а станеш обережним.

Він майже перейшов дорогу. Праворуч зупинилося ще одне авто, аби пропустити пішоходів. Водій на диво не поспішав. Він уважно вп’явся у Скляра своїми чорними очима, що різко вирізнялися на страшенно блідому обличчі. Такими білими обличчя не бувають. Єгор укляк: Ромка.

Щось із силою вдарило його ззаду. Скляру заледве вдалося втриматися на ногах. Слідчий автоматично потягся за зброєю.

– Блядь! Знайшов де постояти!

Його обійшов кремезний чоловік у куртці кольору хакі й натягнутому на голову капюшоні. Чоловік ще щось бурчав, але не зупинився, поспіхом пішов далі. Очевидно, сам заґавився, ще остаточно не прокинувшись. За ним швидкою ходою проминули слідчого ще троє.

Скляр так і стояв, поклавши руку на пістолет у кобурі. Нарешті, сигнал машини привів його до тями. Єгор озирнувся на звук. Тепер це вже був не Ромка. І очі, хоч і чорні на геть блідому обличчі, утратили терпіння і кидали в нього весь гнів, який тільки могли. Поволі Скляр почав розуміти, що затримує не лише цього водія, а й тих, що чекають за ним. Двійник Ромки вже зібрався вийти з автівки, аби розібратися із «загальмованим» перехожим, та Скляр збагнув, що знову став жертвою моторошної галюцинації, і звільнив дорогу. Водій із чорними очима на блідому обличчі висунувся з автівки і прогарикав йому щось навздогін, однак Єгор навіть не звернув на нього увагу.

Поранена рука страшенно боліла після того, як на нього випадково наскочили. Та саме цей біль і допоміг остаточно прийти до тями.

«Нічого не налагодилося», – пробурмотів собі під ніс слідак.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 8:05

Ще від початку робочого дня Валік зрозумів, що Власта не в гуморі. У таких випадках краще її не зачіпати. Якщо забажає – сама все розповість. Поки напарниця отримувала останні перед зміною вказівки від командування, Валік роздивлявся сфотографовані на телефон орієнтування на розшукуваних злочинців, намагаючись якомога краще запам’ятати обличчя та інші прикмети. Патрульний завжди тримав цю інформацію при собі. Він уже сидів за кермом, готовий рушати, щойно Власта приєднається. За замовчуванням Валентин мав кермувати першим. Так вже вони розподілили. Валік терпіти не міг заповнювати звітність та іншу документацію (і це робила, як правило, Власта), вона ж не вельми полюбляла кермувати (хоч і вміє це доволі добре). Звісно, за дві години вони[20] поміняються, та на початок зміни завжди саме так.

Серед розшукуваних було четверо з Рівненської області і двоє з Волинської. Останні втекли з в’язниці, нещодавно в поліцію повідомили, що бачили їх у Рівному. А ще була циганка зі своїм спільником. Вони обікрали іноземця в одному з рівненських ресторанів. Ну і навіщо було йому дозволяти невідомим підсідати за столик? За словами турка, спершу вони просто спілкувалися, випиваючи якісь коктейлі, потім вийшли провітритися, а далі він нічого не пам’ятає. Добрих три години провалу в пам’яті. Коли повернулася свідомість, гаманець із кількома сотнями доларів та тисячею гривень виявився відсутнім. За допомогою камер спостереження закладу отримали фото злочинців. Циганка вже давно в розшуку, а от про чоловіка взагалі нічого невідомо. І знову слідчому непереливки: бо злочин скоєно проти іноземця. І, здавалося б, не таке вже й туристичне місто Рівне, а іноземців чимало.

Валік відірвався від фотороботів і помітив, що Власта прямує до машини. Досі похмура. Він навіть не сумнівався, що це через розслідування вбивства іноземця. Якби причина була в колишньому чоловікові, напарниця б розповіла. Передав їй орієнтування, щойно сіла в машину. Без ентузіазму жінка роздивилася.

– Двоє новеньких, – гмикнула, вивчаючи знімки, відтак повернула смартфон.

– Не такі й новенькі, – заперечив Валентин.

Власта запитально глянула на напарника, але той міг і не відповідати. Жінка прекрасно розуміла: вона настільки захопилася розслідуванням убивства, що останнім часом не вельми звертала увагу на орієнтування. «Блін, це ж моя робота», – сумно сказала собі.

– Власто, зосередься на тому, що насправді важливо, – немов прочитав її думки Валентин. – У тебе своя служба, і ти справді потрібна тут. Не просто ж так тобі минулого місяця вручили нагороду як кращій патрульній? – усміхнувся напарник.

Власта засмучено мовчала. Після того, як учора дізналася, що замовника вбивства впіймали, її не відпускав дивний відчай. Так, немов від неї жодної користі. Навіть на службі не впоралася. Останнім часом їй узагалі часто бувало сумно. Донька майже доросла і все менше потребує бути з нею, натомість проводить час із подругами. А що буде, коли вона взагалі виросте? Закінчить школу, вступить до вишу. І що далі? Тільки робота.

«А на роботі ти лажаєш, – дорікнула собі. – І свої обов’язки не виконуєш, а із чужими тим паче не справляєшся», – кинула погляд на папери, які вчора для неї підготував однокласник. Зараз вони лежали на задньому сидінні. Уночі перечитала їх кілька разів. Через це страшенно не виспалася. А сенсу? Усе одно жодної важливої інформації в них не знайшла.

Власта неохоче змусила себе знову вивчити орієнтування. Тепер набагато уважніше роздивилася, запам’ятовуючи найдрібніші деталі. Поволі вдавалося все краще зосередитися. Жінка поставила собі за мету припинити думати про справу Вітторіно. І взагалі більше ніколи не втручатися в те, що не входить у її обов’язки. Валік мовчки спостерігав за колегою. Власта вдала, що не помічає його погляду: не мала жодного бажання з кимось спілкуватися. Відтак Валентин завів, урешті-решт, Prius.

Патрульні виїхали з бази. За ними попрямувало ще кілька машин.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 08:16

Єгор уважно роздивився довкола. Не може бути, щоб Ромка з’являвся просто так. Якщо приятель не дає спокою, значить, Єгору і досі загрожує небезпека. Проте від кого? Нікого та нічого підозрілого поблизу. Пройшов уперед. Спершу напружено, потім примусив себе розслабитися.

Скляр ніколи не вірив у те, що душі мертвих живуть поміж живих. Однак дуже вірив у інтуїцію. Скоріше за все, то його підсвідомість намагається через спогади про Ромку підказати щось. Щось дуже очевидне. Можливо, те, що якимось чином пов’язане з мертвим приятелем.

Слідак пригадав, як ще кілька днів тому, його мучило відчуття того, що він щось пропустив. Потім воно навідувалося до нього ще кілька разів, але через завантаженість на роботі кожного разу ігнорувалося. Якщо Ромка з’явився саме зараз, цілком можливо, що в цей момент на Єгора знову чатує небезпека. Слідчий укотре загадав моторошний сон, проте змусив себе відігнати ці думки. Натомість зосередився. Непомітно здоровою рукою намацав під курткою пістолет.

Якщо його міркування правильні, на нього скоро знову спробують вчинити напад.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 08:20

У кишені завібрував телефон. «На виклик», – відразу подумав Скляр. І не помилився. Крадіжка в одному з барів Рівного. Обікрали іноземця. Скляр скривився: щастить же на іноземців останнім часом.

Єгор поспішив і вже за кілька хвилин дістався міськвідділу, а звідти машина патрульних завезла всю слідчо-оперативну групу на місце пригоди, стріт-бару «Фортисимо», який знаходиться при готелі і, відповідно, працює цілодобово.

Попервах йому здалося, що патрульними біля міськвідділу є не хто інші, як Власта та Валентин, але швидко усвідомив, що помилився. Збило з пантелику, що жінка теж має каре, а побачив він її спершу зі спини. Із цими двома він навіть ще ніколи не перетинався. Насправді патрульні вже закінчували свою зміну і відразу після виконання останнього на сьогодні завдання відправлялися на базу. Так, їхня нічна зміна тривала довше, ніж мала б. Вони ще о восьмій повинні були бути вільні. Проте в поліції немає чіткого робочого графіка. Ні в патрульних, ні в інших підрозділах.

За час поїздки до бару Єгор майже не промовив жодного слова. Тільки відсторонено кивав головою в розмові з колегами. Думки Скляра літали деінде. Чоловік не знав, на чому зосередитися: на тому, хто намагається його вбити (відчував, що затримання Бойка аж ніяк не скасувало небезпеку) чи все-таки на завданні, яке на нього зараз чекає.

Насправді Єгор уже підозрював, як саме скоїлася крадіжка. Хоч йому про неї наразі фактично нічого невідомо, однак схожі випадки недавно траплялися в місті. Вів розслідування Гочмановський. Якщо підтвердяться його здогади, то справу забере колега. Від цієї думки зітхнув із полегшенням.

Щойно вони дісталися місця призначення, Єгор поспіхом вийшов із машини. Після зіткнення з пішоходом на дорозі рука і досі давала про себе знати. Він хоч і наловчився обходитися однією рукою, та з двома, звісно, краще.

Патрульна машина відразу поїхала, слідчо-оперативна група, не гаючи часу, попрямувала до стріт-бару. Скляр навіть усміхнувся, побачивши жінку у формі з каре. Звісно, як могло бути інакше? Коли ти когось не хочеш зустрічати, ти обов’язково цю людину і зустрінеш. І знову в нього справа іноземця. І знову він бачить цю патрульну. І знову його намагаються вбити. «Не життя, а малина», – дратувався. Слідак почувався щасливчиком (у лапках, звичайно). Він також розумів, що і Власта не вельми горить бажанням його бачити. Особливо після вчорашньої розмови. «Ну, виходить, їй теж щастить у лапках», – подумав Єгор, і саме в цей час Власта, нарешті, його побачила.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 08:45

Щоб не надто кидатися в очі, чоловік припаркувався трішки подалі від місця, де зупинилися патрульні зі слідчо-оперативною групою. Відтак за допомогою дзеркала заднього огляду простежив, коли Скляр зайшов до «Фортисимо». Патрульна машина відразу поїхала, але поряд залишалася ще одна. Вона тут стояла до того, як прибув Скляр.

Йому не вельми хотілося надто довго стежити за слідаком. Рано чи пізно Скляр може його побачити і про все здогадатися. Чоловік і досі картав себе за малодухість, через яку з першого разу не вдалося вкоротити тому виродку віку. Він надто злякався, коли все пішло не за планом. І та невдала спроба все ускладнює, адже Скляр тепер куди обачніший. А уважним був завжди. Чоловік знав цю навичку поліцейських: бачити, що відбувається довкола. Навіть якщо думається, що коп чимось зайнятий і не дивиться навсібіч – то всього лише здається. Слідчі, оперативники та інші поліцейські прекрасно вміють користуватися периферійним зором. А в кафе чи барі ніколи не сідають спиною до входу. Вони завжди мусять його бачити. Це в них у крові.

Коли він стежив за Скляром, ховаючись за гаражами, поряд тинялися поліцейські. Хоч вони і були вдягнуті в штатське, та цей вид людей він міг розпізнати з-поміж тисячі. Йому пофартило, що вчасно побачив їх. Убити слідака – справа не з легких.

Проте важко – не означає неможливо.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 09:10

Як і очікував Скляр, крадійкою виявилася циганка. Тільки цього разу діяла без спільника. Подумки відзначив оперативність патрульних: зміна недавно почалася, а вони вже не лише прибули на виклик, а й устигли поспілкуватися з потерпілим. Цього разу ним виявився (о Боже!) італієць. Підозрювана діяла за відпрацьованою схемою: підсіла до одинокого іноземця і повела розмову.

– Вони випили, після того вирішили пройтися, а що сталося потім – він не пам’ятає, – повідомив Валентин.

Скляр упевнився: сталося так, як він і передбачав. Справа Гочмановського. Але про всяк випадок уточнив:

– Є відео з камер спостереження?

Патрульний показав на барну стійку:

– Власта займається цим. Мають зараз показати.

Єгор зиркнув на патрульну. Жінка прекрасно його бачила, та навмисно не дивилася в їхній бік. Перед тим, як попрямувати до патрульної, роздивився: до закладу починали прибувати відвідувачі – очевидно, за ранковою кавою. Усі спостерігали за тим, що відбувається. Звичайна поведінка людей, коли бачать копів. Єгор, нарешті, посунув до Власти, поряд із якою і знаходився постраждалий.

– Циганка та сама? – запитав у Власти після короткого привітання.

– Та сама, – сухо повідомила патрульна.

Бармени – молода дівчина і хлопець – із цікавістю та водночас деяким острахом спостерігали за роботою поліції. Однак Скляру було байдуже. Він уп’явся очима в чорно-білий екран. Іноземець сидів поряд. Власта представила його потерпілому. Як на те, виявилося, що італієць геть не знає української. «От блін! Чудово!» – зітхнув слідак. Потерпілий сяк-так володів англійською, зате Скляр не міг похвалитися гарним знанням цієї мови.

– Це та сама циганка. Тільки без спільника, – зробив остаточний висновок Валентин, який підійшов відразу за слідаком.

У руках патрульний тримав смартфон, у якому щось розглядав і порівнював із зображенням на відео. Єгор зацікавлено глянув на екран ґаджету.

– Фотороботи, – пояснив Валік, прогорнувши кілька сторінок туди-назад.

Скляр погодився. Такі орієнтування і в них висять. Очевидно, патрульний сфотографував їх, аби краще запам’ятати обличчя. Хоч можна було б і по базі подивитися в будь-який момент. Ну гаразд, пусте. То його справи, як організувати свою роботу. Єгор узяв до рук смартфон патрульного й уважніше роздивився циганку на фотороботі. Жодних сумнівів. Вона. Задля цікавості переглянув ще кілька фото інших злочинців. Так, це всі ті, на кого висять орієнтування і в них, у міськвідділі. Погляд зупинився на одному з фотороботів. Прогорнув на наступний. Думки переключилися на інше, і вже за мить слідак знову впіймав себе на тому, що не може зосередитися на роботі. Віддав телефон Валентину.

Опитавши свідків та завершивши вивчення місця події, слідчо-оперативна група, прихопивши потерпілого для написання заяви, повернулася на Пушкіна, у міськвідділ.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 10:55

– Що це? – зацікавився Валік, помітивши в руках Власти невідомі папери.

Він повернувся з туалету на заправці. Наразі вони знаходилися майже на виїзді з міста. Вбиральня тут така собі, проте не завжди маєш розкіш перебирати під час служби. Хоч і помив руки, та відразу потягнувся за антибактеріальним гелем для рук, який завжди мали в машині. Після кожного контакту із затриманими чи навіть із заявниками Власта з Валіком дезінфікували руки. Ніколи не знаєш, із ким маєш справу. Ця ж убиральня славилася тим, що тут часто тиняються повії, які працюють поряд, на виїзді з міста. І хоч їх неодноразово затримували, жінки завжди повертаються на так зване «робоче місце».

– Піднапрягла вчора Андрія, аби він мені знайшов якусь інформацію про фігурантів справи Вітторіно, – сумовито промовила, уважно перечитуючи. Уже вчетверте. Настрій її ще більше погіршився після ранкової зустрічі зі слідчим. – Вони заарештували Бойка, – нарешті, вирішила повідомити останні новини.

– То це він?

Валентин кинув назад до бардачка гель, добре потер руки, увімкнув двигун.

– Ну, підозрюють, що він, – Власта розповіла все, що відомо.

– Що ж ти тоді шукаєш у цих паперах, якщо вбивцю затримали?

Валік роздивлявся Власту. Вона лишалася сумною й уникала зустрітися з ним поглядом.

– Ой, сама не знаю, – зітхнула напарниця. Жінка вже зібралася відправити папери до фотороботів на заднє сидіння, як раптом замислилася.

– Що? – помітив Валік.

– Зачекай, мені дещо незрозуміло, – Власта поспіхом почала вишукувати щось серед листків А4. – Тут мала бути інформація… – Власта замовкла, зосередившись на пошуку.

Валік терпляче чекав: він не вельми був згоден з упертим бажанням Власти розкрити цю справу. А ще не погоджувався з тим, що Власта думала про Скляра: урешті-решт, він старший за званням, має набагато більше досвіду, ніж вона. Не те що йому байдуже до розслідування, але ж у них є свої обов’язки. Відтак у слідчих та оперів – свої. Тим часом напарниця знайшла потрібний листок і уважно перечитала. Поспіхом хапнула мобільний і набрала чийсь номер.

– По вулиці Дубенській, тридцять один скарга на домашнє насильство. Хто може перевірити? – почувся голос із рації.

– Гроза[21], плюс[22], – прийняв виклик Валентин.

– Не приймай! – самими лиш губами попрохала Власта, проте запізно.

Напарник запитально подивився на жінку, яка чомусь надзвичайно схвильовано чекала, доки хтось відповість на її дзвінок.

– Андрію, слухай, – жінка майже втратила надію, що однокласник відповість, коли, нарешті, почула його голос. – Тут я передивляюся дані мобільних дзвінків – є певна невідповідність. Принаймні з тим, що відомо мені. Ти переконаний, що нічого не пропустив і не переплутав у процесі пошуків? – Запала тиша, поки Власта уважно слухала відповідь. Валентин тим часом прямував на виклик. – Тобто помилки бути не може?

Знову неймовірно затягнута тиша, поки напарниця слухає відповідь. Хоч Валентин і не рвався розслідувати цю справу, та йому стало страшенно цікаво, що ж дізналася Власта. Відчував, що це таки щось важливе.

– Валіку, розбираємо цей виклик, а далі мусимо дещо перевірити, – попередила, зробивши відбій.

– Власто, ми тільки недавно виїхали на зміну, – спробував заперечити коп.

Та одного тільки погляду на Власту вистачило, щоб зрозуміти: зараз ніщо не змусить цю жінку змінити думку.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 11:43

«Та коли ти заберешся звідси?» – дратувалася подумки Власта.

Вони вже двадцять хвилин переконували колишнього співмешканця заявниці покинути її квартиру. Власта переймалася тим, що Андрій скоро має їхати до Чернівців. Мусили будь-що встигнути до нього, аби перевірити важливу інформацію. Патрульна кинула оком на Валентина і відразу втямила: він теж нервує. Звісно, якщо те, що вони підозрюють, виявиться правдою, можна вважати, справа Вітторіно набуває докорінного повороту.

– Ви зареєстровані в цьому помешканні? Покажіть ваш паспорт, будь ласка, – попрохав Валентин.

Наразі вони з Властою стояли при вході на кухню. Саме тут розмістився чоловік років тридцяти, вимагаючи свої права. Коридор та кухня у квартирі були тьмяно освітлені. Навіть світло крізь брудні вікна в кухні потрапляло, здавалося, неохоче. Брак освітлення пригнічував Власту.

– Не ношу із собою паспорт, – озвався.

– Пані, цей чоловік має реєстрацію у вашому помешканні? – звернулася патрульна до невисокої русявої жінки, так само років тридцяти. – Власта навіть не сумнівалася, що ця жінка зловживає алкоголем, хоч зараз і не напідпитку. Так само, як і її колишній співмешканець. Так само, як і її мати, котра вийшла на хвильку з кімнати і слізно вимагала, щоб патрульні примусили цього чоловіка піти звідси назавжди.

– Ні, він не зареєстрований. І ніколи не був, – додала заявниця.

Вона стояла позаду патрульних у домашньому халаті. На босу ногу взуті теплі капці. Патрульна уважно роздивилася крихітний коридор (квартира знаходилася в «брежнєвці»). Судячи з дитячого одягу, що купою висів на вішалці, ця жінка має двох маленьких дівчаток. Скоріше за все, молодших класів.

– Я маю право тут перебувати. Я батько, – відволік Власту від думок чоловік із кухні. – І я тут живу.

– Не живеш ти тут! – обурилася заявниця. – Він не живе тут, шо ви його слухаєте? – звернулася до патрульних.

– Пані, я вас дуже прошу, – якомога спокійніше звернулася до неї Власта, – давайте без скандалів. – Патрульна поправила бронік. Вона терпіти не могла їх носити, та на виклики про сімейне насильство вони зобов’язані їх одягати.

– Як же він сьогодні тут опинився, якщо не проживає тут? – поставив цілком логічне запитання патрульний.

– Та ми вночі повернулися потягом із Карпат. І вночі ти була довольна, хіба нє? – гукнув він до жінки.

– Давайте ви не будете нам тут розповідати подробиці вашого інтимного життя, – попрохала Власта.

– Я вас дуже прошу, заберіть його, – благально звернулася заявниця до копів. – Він мене так побив минулого разу, що в мене струс мозку був. А минулого року ніс мені зламав. Я зібрала всі його речі. Нехай іде, – кивнула головою в бік вхідних дверей.

Власта непомітно зиркнула на годинник. Важко зітхнула: Андрій просив не запізнюватися.

– Я нікуди звідси не піду. Я переживаю за дітей! – уперто стояв на своєму чоловік.

– Що з ними? Де вони? – суворо запитав Валентин.

– Діти в школі, – замість співмешканця відповіла жінка. – Усе з ними добре. Хай не вигадує! Це я маю боятися, коли він поряд із ними.

– На яких підставах ви боїтеся за дітей? Які причини? – поставив наступне запитання Валік.

– Вона погано їх виховує, погано на них впливає.

– Та хай не бреше! – знову втрутилася заявниця і знову на підвищених тонах.

– Заспокойтеся обоє! – зупинила відразу Власта можливу сварку. Відтак звернулася до чоловіка: – Якщо ви вважаєте, що до ваших дітей погано ставляться, зверніться до ювенальної поліції.

– Якої? – не второпав чоловік.

– Ювенальної, – повторив Валентин. – Це поліція, яка розглядає скарги, подібні вашій. А зараз дуже прошу, покиньте це приміщення. Інакше ми будемо змушені заарештувати вас. Якщо ви тут не зареєстровані, ваше перебування у квартирі проти волі господині – незаконне. – Валентин рішуче потягся до кайданків. – То що будемо робити? – строго запитав.

– До ювенальної поліції, кажете?

– Так, – спокійно відповів Валентин, та руку від браслетів не прибрав.

– Ну гаразд, – важко зітхнувши, відповів чоловік. Підвівся. Він удавав, що то його власне рішення піти звідси. Однак патрульні цілком розуміли, що чоловік злякався арешту.

Повільно вийшов до коридору і почав одягатися. Із-під лоба поглянув на співмешканку, потім на копів. У той же час патрульні ні на мить не зводили з нього очей, готові до будь-якого перебігу подій. У своїй роботі вони прекрасно розуміли, що від людей можна чекати будь-чого. Навіть від самих заявників. Повільно (що примушувало Власту просто божеволіти від нетерплячки) чоловік одягнувся.

– Де його речі, які ви зібрали? – звернувся Валік до заявниці.

– На сходовому майданчику, – змучено відповіла та.

Вхідні двері так і лишалися весь цей час відчиненими, тож патрульні відразу помітили два великих білих пакети. Чоловік так само знехотя вийшов. За ним попрямували патрульні. Не попрощавшись, заявниця відразу зачинила двері. Копи зітхнули з полегшенням. Чоловік, нарешті, спускався (ліфта тут не було, тож доводилося йти пішки), патрульні рушили за ним. Вийшовши з під’їзду, він детально розпитав про роботу ювенальної поліції. Власта з Валентином терпляче все пояснили, хоч прекрасно розуміли, що заяву туди даний суб’єкт не писатиме.

Урешті-решт, патрульні дісталися машини. Швидко сіли і рушили в напрямку будинку Андрія.

– Підозра на сто тридцяту, – озвалася рація. – Сто третій приймете? Машина рухається у вашому напрямку.

«Блін», – вилаялася Власта. Щойно вона натиснула на планшеті позначку «Виконано». Таким чином вони з Валентином дали знати, що вже вільні. І хоч як патрульна не була лиха на себе, по-іншому вчинити не могла.

– Плюс, – коротко відповів Валентин, зиркнувши на колегу.

– Що ж за день сьогодні такий? – утомлено мовила патрульна.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 12:20

Власта звірила номер машини із тим, що отримали при орієнтуванні.

– Той? – поцікавився Валентин.

– Той, – коротко відповіла напарниця.

– Він іще й примудрився перетнути подвійну суцільну! Ну ти бачила таке?

Щойно вони таки натрапили на машину, про яку їм повідомляли по рації. Власта засмучено кинула погляд на годинник. За півгодини Андрій їхатиме з міста. «Не встигнемо», – зрозуміла.

Валентин увімкнув гучномовець та попрохав водія зупинитися. Як на те, чоловік не послухався. Валентин повторив прохання, та водій лише додав швидкості.

– Точно п’яний, – здогадалася Власта.

Патрульний натиснув на газ і теж пришвидшив рух. Увімкнув сирену. Цього разу вже Власта через гучномовець наказала порушнику запинитися. Після цього патрульні повідомили колег про ситуацію, що склалася, просячи підкріплення. У той же час водій перевищив дозволену швидкість і тепер рухався в бік центру.

– Чудово! Якраз обід і година пік! А щоб тобі! – вилаялася Власта.

– Водій автомобіля марки Peugeot, номерний знак ВК сімдесят сім шістдесят п’ять ВО, наказуємо зупинитися, – проказала Власта через гучномовець. Не отримавши бажаного результату, повторила.

Валентин напружився: машин і справді в центрі чимало, так само, як і людей. Йому завжди ставало не по собі, коли доводилося переслідувати водія напідпитку серед білого дня. У такі моменти значно більший ризик серйозної ДТП за участю пішоходів чи інших учасників дорожньо-транспортного руху.

– Наші, – із полегшенням видихнув Валентин.

Вони саме під’їжджали до одного з головних перехресть міста. Із протилежного боку назустріч порушникові, теж з увімкненою сиреною, виїхала ще одна патрульна машина. А за мить із правого боку підскочила інша. Патрульні оточили втікача трикутником, і невідомому довелося зупинитися, аби не втаранитися в котрийсь із поліцейських Priusів.

Перехожі зацікавлено роздивлялися ситуацію. Багато хто вже встиг дістати смартфони і почати знімати. Копи вийшли з машин і попрямували до водія. Валентин обережно підійшов до порушника (ніколи не знаєш, чого чекати в таких випадках), проте майже відразу розслабився. Чоловік, що був за кермом, дивився на нього порожніми п’яними очиськами. Про таких завжди дивуєшся, як вони взагалі мають здатність кермувати. На прохання патрульних вийти з машини порушник спромігся лише хитнути головою на знак згоди. Та з місця не зрушив – не мав для цього достатньо сил.

Пізніше, під час перевірки алкотестером, порушник надув більше чотирьох проміле, що означало: перед тим, як сісти за кермо, улив у себе не менш як дві пляшки горілки чи інших міцних напоїв.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 15:30

– Бачив у Фейсбуці, упіймали якогось алкаша, який надув чотири з лишком проміле, – гигикнув у трубку Андрій. – То не ви випадково?

– Ми, – утомлено промовила Власта, а сама подумала про те, як швидко поширюються подібні новини.

Майже три години довелося оформляти порушника, і вони звільнилися лише кілька хвилин тому. Патрульна всміхнулася, рада чути голос приятеля. Андрій, як завжди, веселий, хоч жінка-коп прекрасно розуміла, що насправді він багато через що переймається. І триває це ще від юності. Часто саме зарубки дитинства та ранньої молодості не дають нам спокійно жити всю решту життя. Помилки чи просто невдачі, із нашої вини чи ні. У більшості є щось таке, про що вони пам’ятатимуть та шкодуватимуть завжди.

– Ти коли повернешся до Рівного? – запитала патрульна. Серце стислося: вона страшенно боялася дізнатися, що Андрій не збирається повертатися найближчим часом. Він бо ж фрілансер – працює за допомогою комп’ютера та Інтернету і може кататися всією країною, що час від часу і робить, навідуючи друзів.

– Та я провтикав, запізнився на маршрутку. Падло, поїхала прямо перед самим носом! – знову гигикнув.

– Ти? Провтикав? – не повірила власним вухам Власта. Валентин відразу нашорошився. – Як тобі це вдалося?

Не гаючи часу, Валік попрохав керівництва про перерву. Поки Власта закінчувала розмову, напарник спрямував машину в бік помешкання програміста.

– Він удома? – про всяк випадок уточнив.

– Удома, – підтвердила зраділа напарниця.

* * *

Вівторок, 29 січня 2019 року. 18:29

Єгор мало не впустив кружку з гарячою кавою – шостою за сьогодні, коли побачив на порозі свого кабінету Власту з Валентином. Він саме збирався на допит до Бойка, перед цим підкріпившись тонізуючим напоєм. Двоє його колег, одного з яких патрульна вже тут бачила, із цікавістю зиркнули на новоприбулих. Видно було, що вони вже збиралися по домівках: один саме вдягав куртку, інший одягнутим чекав колегу.

Власта, у свою чергу, ніколи б не прийшла до нього знову, зважаючи тим паче на той факт, що найбільше жадала обійти Скляра в розслідуванні. Хотілося першою розкрити злочин і поставити тим самим на місце задерикуватого поліцейського. То вийшов би справжній удар по амбіціях рудого. Та склалося інакше. Без повноважень, які має Єгор, вона б не змогла здійснити задумане.

Жінка сподівалася зустріти тут Кир’яха, однак надія не справдилася. Наразі на них із Валентином дивився Скляр, із палаючими від гніву очима, готовий ось-ось вилаятися і вигнати їх обох – Власта навіть не сумнівалася в цьому.

Але патрульна помилялася. Єгор не збирався їх виганяти. Він не зрадів їхньому візиту, та зрозумів, що просто так вони б сюди не приїхали. Утримавшись від спокуси їдкого коментаря під час привітання з патрульними, спокійно поцікавився, яким побитом вони тут.

«Цій жінці таки треба в оперативники», – укотре за останні дні подумав Єгор, коли побачив, яку саме інформацію йому привезли.

Скляр скасував допит Бойка, якомога швидше залагодив усі термінові справи, зібрався, знайшов службову машину і вже о пів на дев’яту виїхав до Борисполя.

* * *

Середа, 30 січня 2019 року. 02:50

Для годиться, Єгор побурчав із приводу того, який спосіб розслідування обрала патрульна (жінка не мала права залучати до розслідування свого приятеля, навіть незважаючи на те, що його допомогою неодноразово користувалася поліція Рівного). Але, глибоко в душі, чудово розумів, що на її місці вчинив би так само – порушив би невеличке правило, якби це дало змогу впіймати злочинців.

До міжнародного аеропорту Бориспіль дісталися порівняно швидко. Якщо взагалі можна говорити про швидкість, коли ти страшенно нервуєш і тобі не терпиться поставити крапку в розслідуванні вбивства, скоєного з особливою жорстокістю. Для Скляра це справа честі не лише тому, що, як учив батько, будь-яке вбивство має бути розкритим. А й тому, що неодмінно бажав довести на новому місці: він – справжній експерт.

На щастя (принаймні в цьому випадку), у роботі охоронців порядку не буває вихідних чи нічних перерв, вони працюють цілодобово. Тож, прибувши до аеропорту, Єгор із Кир’яхом відразу попрямували до служби охорони.

Працівники аеропорту Бориспіль підтвердили відому в поліції інформацію про те, що підозрюваний, фото якого показали, і справді перебував тут вісімнадцятого січня цього року. Цій інформації Скляр та Кир’ях зовсім не здивувалися. Тільки от подальші відомості, які їм надали (і які до цього часу всі вважали правдою) не збігалися з тим, що знайшов програміст Андрій Тіток.

Скляр перечитав папери, передані йому Властою. Коли оперативники першого разу спілкувалися з прикордонниками та охороною аеропорту, вони отримали ті свідчення, які бажав сам убивця. Факти видавалися незаперечними. Відтак далі ніхто не працював у цьому напрямку.

– Розумне падло, – вилаявся своїм хрипким голосом Кир’ях.

– Базилюк, – коротко відповів Скляр. – Одне слово: колишній працівник правоохоронних органів. Гарне алібі замутив. Але тепер не відкараскається.

Зараз слідчий та оперуповноважений і досі перебували в аеропорту і не мали наміру покидати його, доки не отримають підтвердження своєї нової версії. Або ж її спростування.

Вони вже кілька годин проглядали записи з камер відеоспостереження. Поряд сиділи двоє працівників охорони Бориспільського аеропорту. Із не менш зосередженими обличчями, ніж копи, які до них приїхали з іншого міста серед ночі для розслідування спланованого вбивства.

Слідчому від хвилювання стискало подих. Він зрозумів: ось-ось може знайти те, що допоможе кинути вбивцю та його спільників до в’язниці. Скляр відчував, як утомилися очі від напруги: надто боявся пропустити потрібні кадри. Хоч поряд і Кир’ях, котрому він останнім часом усе більше довіряє, та спрацьовувала звичка: у першу чергу, покладатися на самого себе. Якщо хочеш щось зробити добре – зроби це сам. Поряд стояло третє за ніч горнятко кави. І бозна яке за рахунком за минулу добу. Ще трішки – і час перебування без сну сягне в обох поліцейських рівно двадцяти чотирьох годин.

– Он він, – тепер і в Скляра голос зробився хрипким, як у Кир’яха. Щоправда, у нього – від браку сну.

Єгор міг і не казати цих слів. Кир’ях сам устиг побачити. Обоє збадьорилися. Очі світилися справжнім задоволенням. А ще – неймовірним єхидством: СПІЙМАЛИ.

* * *

Середа, 30 січня 2019 року. 13:15

До Рівного поліцейські дісталися окриленими, якими вже давно не почувалися. Аеропорт вони покинули шість годин тому, отримавши всю необхідну інформацію: повноцінні докази, які допоможуть ув’язнити не лише замовника, а й усіх виконавців.

І навіть диявол їм тепер не допоможе.

– Думаєш, вони ще в Рівному? – Кир’ях щойно в’їхав на територію міста. Він доволі стомився. Скляр через пошкоджену руку кермувати не міг, тож усю дорогу до столиці і назад довелося це робити оперу.

– Хтозна, – задумливо мовив. Він прекрасно зрозумів, що Кир’ях питав про виконавців. Замовник бо в Рівному і нікуди від них не дінеться. – Головне – ми тепер точно знаємо, хто є хто в цій справі.

Єгор зазирнув у вайбер. Таня досі не відповіла на його повідомлення. Що це? Зайнята чи знову ображається, що не приїхав додому? Але ж у нього така робота, хай йому! Укинув телефон назад до куртки.

* * *

Середа, 30 січня 2019 року. 19:15

Бойко відмовився співпрацювати зі слідством. Скільки разів не намагалися Скляр чи Кир’ях поспілкуватися з приятелем Мáрко Вітторіно, той так і не визнав свою вину. Само собою зрозуміло, чоловік не надав жодних відомостей про своїх спільників.

Спершу Єгор тим надзвичайно переймався. Тепер заспокоївся. І не просто так.

Коли Скляр та Кир’ях зайшли до кімнати для допитів, на них, окрім підозрюваного, уже чекав і його адвокат. Слідак скривився: такі люди ще й мають право на захист. Та розуміння цього не зіпсувало настрою: справа розкрита, докази беззаперечні. Усе, що може адвокат – стежити за тим, аби права (о Боже, він ще й має права!) підзахисного під час допиту не порушили, а на суді добиватися пом’якшення вироку. Після короткого офіційного привітання, роз’яснень процесуальних прав та обов’язків, порядку проведення допиту та попередження про визначену в законі відповідальність за свідомо неправдиві свідчення Скляр та Кир’ях перейшли до суті справи.

– Розкажіть, будь ласка, про причини скоєння злочину, – інтонація слідчого прозвучала більш сухо, ніж він сам очікував. Він завжди люто ненавидів, коли людей убивають просто так. А на його переконання, у світі немає жодної причини, яка б могла слугувати вбивству безневинної живої істоти. – Ви ж прекрасно розумієте, що немає сенсу мовчати, – зауважив слідак, коли так і не отримав відповіді.

– Тим паче, ми насправді все знаємо і без вас, – додав Кир’ях, указавши на стос документів, які принесли із собою.

Поліцейські взяли чимало даних: від інформації про знахідки на місці злочину до доказів, виявлених минулої ночі за допомогою прикордонників. І, звісно, серед них ті, які надав Андрій Тіток. Не без допомоги Власти. Скляр і досі не хотів зізнаватися навіть самому собі, та він таки справді почав поважати патрульну.

Підозрюваний мовчав. Чоловік уп’явся очима в стіл, не маючи жодного бажання співпрацювати зі слідством. Маленька, майже без меблів кімнатка (за винятком стільців для учасників допиту та невеликого стола між цими стільцями), як завжди, тьмяно освітлена, мала психологічно тиснути на затриманих. Цей допит винятком не став: підозрюваний хоч і мовчав, проте всім було очевидно, що він нервує. «Точніше, сердиться і дратується», – відзначив Єгор.

Стояла мертва тиша. Тільки з коридора долинали сторонні звуки – чиїсь голоси та кроки. Скляр із Кир’яхом терпляче чекали. Адвокат, жінка за п’ятдесят, спершу теж мовчки спостерігала. Та щойно вона вирішила дати пораду підзахисному, як він відразу заговорив, жестом показавши, що в нього все під контролем.

– Спершу поясніть мені, на якій підставі ви стверджуєте, що вбив я, – чоловік спрямував погляд на Скляра. – Я вже не перший, кого ви підозрюєте і до кого додому приходите з обшуком. На час убивства в мене є беззаперечне алібі. Ви це прекрасно знаєте.

«Опа! – Скляр аж повеселішав. – Це ж треба, який відкритий погляд! І не боїться!»

Двері прочинилися і до кімнати для допитів поважно зайшов Гочмановський. Проказав щось на вухо Кир’яху і швидко вийшов. Опер мовчки хитнув головою і знову зосередився на розмові з підозрюваним.

– У вас немає алібі, – коротко повідомив Кир’ях, що сидів поряд зі слідчим. Кир’ях підпер підборіддя лівою рукою і вороже розглядав підозрюваного. Відтак мовчки почав чекати, поки той, нарешті, визнає свою провину. Єгор теж чекав. Така поведінка поліції ще більше дратувала затриманого. Вона видавалася йому зухвалою.

– Поясніть, будь ласка, що ви маєте на увазі, – висунула прохання адвокат, яку найняв підозрюваний.

Жінка поправила окуляри. Зосереджені очі захисника вп’ялися в обох поліцейських. Усім своїм виглядом вона давала знати, що її підзахисний нічого не розповідатиме, поки їм чітко не пояснять, на якій підставі його заарештували. Кир’ях знав її. Точніше, неодноразово чув про неї. Колись вона працювала оперуповноваженим, пізніше вирішила покинути службу в поліції і стала спершу нотаріусом. Склавши кілька років тому іспит на адвоката, розпочала нову діяльність. Репутацію має чудову, береться за важкі справи. Переважно політичні чи вбивства. Опер зовсім не здивувався, дізнавшись, що саме вона чекатиме на них у кімнаті для допитів.

Кир’ях із Єгором перезирнулися.

З усіх присутніх тільки слідчий повністю зрозумів погляд колеги: самими очима й ледь помітною усмішкою той передав важливу інформацію, яку кілька хвилин тому отримав від Гочмановського: так.

* * *

Середа, 30 січня 2019 року. 19:37

– Ну гаразд, – погодився Скляр. Слідак розгорнув перед собою папку з документами. – Давайте спершу я розповім, як усе було. А ви підтвердите чи спростуєте, – кинув похмурий погляд з-під лоба на адвоката та її підзахисного.

На якусь мить у кімнаті знову стало тихо: слідчий почекав, чи немає ні в кого заперечень, відтак продовжив:

– Отож, ми маємо беззаперечні докази того, що пана Мáрко Вітторіно було вбито групою осіб. А саме: вами, вашою сестрою та таким собі Костянтином Базилюком, чиє місцезнаходження, до слова сказати, нам уже відомо. Замовником убивства є ви, пане.

Розповідаючи, Скляр не зводив очей з обличчя затриманого. Якби Єгор працював у поліції лише віднедавна, погляд арештанта міг би вибити з колії: сповнений ненависті, злості, готовності вбити тебе тут і зараз. Такі очі запам’ятовуються. Насправді затримані (особливо коли вони винні) усі так дивляться. Проте деякі роблять це з такою ненавистю, що у звичайної людини дрижаки б побігли поза шкірою. І в такі моменти ти чітко усвідомлюєш, що ця людина має бути ув’язнена, бо вона небезпечна для суспільства. Так само, наприклад, як і ті хлопці, яких вони з Ромкою впіймали за кілька місяців до переведення Єгора в Рівне. Так само, як і педофіл, якого Скляр упіймав і відправив у тюрму ще на початку своєї кар’єри. Так само, як іще кілька кримінальників, яких колись ловив слідак. Скільки б не було тобою затриманих людей за твою кар’єру, а саме такі люди запам’ятовуються на все життя.

Заарештований мовчки чекав, поки Скляр витримав чергову паузу. Він прекрасно усвідомлював, що його б не тримали тут, якби не мали достатніх підстав. І вже зараз починав розмірковувати, як уникнути покарання.

– Вісімнадцятого січня ви приїхали до Міжнародного аеропорту Бориспіль, – тим часом продовжив Єгор. – Це зафіксували камери відеоспостереження аеропорту. Та що там камери. Самі прикордонники це зафіксували, ви ж бо показували там свої документи. У співпраці з прикордонниками та службою охорони аеропорту нам удалося встановити, що, ви, пане Руслане, імітували свою відсутність на території України в день убивства. За два дні до вбивства ви о тринадцятій годині двадцять дев’ять хвилин пасажирським літаком «Київ – Мінськ» з аеропорту «Бориспіль», пред’явивши в пункті перетину кордону власний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, вилетіли до міста Мінська.

– Наступного дня, – продовжив Кир’ях, – на таксі та приватними автомобілями повернулися до Києва, перетнувши кордон України з Білоруссю, поза митним і прикордонним контролем. Уже після вбивства з аеропорту «Бориспіль», видаючи себе за іншого громадянина та пред’явивши підроблений паспорт, – Кир’ях піддивився у свій записник, – знову ж таки літаком «Київ – Мінськ» вилетіли до столиці Білорусі та того ж дня літаком «Мінськ – Київ» повернулися до Києва, пред’явивши в пункті пропуску «Бориспіль» власний закордонний паспорт.

Кир’ях зупинив розповідь, чекаючи на реакцію кузена Ілони Вітторіно. Та чоловік мовчав, лише так само дивився на Кир’яха. Оперу достатньо було лише миті, аби зрозуміти, що Шевчуку немає чим заперечити.

– Гарно ви «замітали» сліди, спершу заїхавши до «Жулян», потім до «Борисполя». Це ідея Базилюка? – Скляр зиркнув на затриманого: – Камери відеоспостережння зафіксували вас, коли ви з підробленими документами перетинали кордон, – про всяк випадок вирішив попередити Єгор, аби Шевчук не мав бажання заперечувати. Він із задоволенням спостерігав, як Шевчук приречено посміхнувся. Хоч гнів убивці нікуди не зник. Та куди він зникне, якщо ця річ у нього в крові? – Ви і справді чудово спланували своє алібі, пане Руслане. – Спілкуючись із затриманими, Єгор завжди використовував слово «пане» чи «пані» більш не для ввічливості, а для іронії. Бо які то, блядь, на фіг «пан» чи «пані»?

– Ми і справді повірили, що вас не було в країні, – додав Кир’ях. – Проте ви дещо не передбачили. Ви дали нам основний номер мобільного, яким постійно користуєтеся. Його ми і перевіряли на предмет того, де саме ви знаходилися в день убивства. Так, ми прискіпливіше вивчали ваше алібі перебування за кордоном, ніж ви собі могли уявити, – Кир’ях помітив подив Шевчука. – У вашої сестри надто серйозний мотив, щоб не перевірити вас ретельно, – пояснив причину. – Так ось, одного разу, кілька місяців тому, ви засвітили ще один зі своїх номерів. Буквально один раз. Ми вирішили його теж перевірити, – Кир’ях подумав, що Тіток справді крутий програміст – гарно понишпорив в історії життя підозрюваних. Але помітив, що вогник зневаги та власної непереможності, що до цього постійно горів у очах Шевчука, усе більше зникає. – І о диво! – не втримався від сарказму опер, на що Скляр усміхнувся. – Цей маловідомий номер несподівано почав приймати в січні дзвінки, і з нього також телефонували.

– Це не мій, – обірвав розповідь брат Ілони Вітторіно. – Я ту сімку загубив майже відразу, як придбав. Тому і не користувався стільки часу. – Прицмокнув і зручніше вмостився на стільці, вичікувально дивлячись на Скляра. Весь його вигляд промовляв: «Ну, що ти на це скажеш?»

– Сильно сумніваюся, що це збіг: дзвінки з і на цей номер на території Борисполя саме в дати, які нас так цікавлять.

– Збіг, – розвів руками Шевчук. На його обличчі з’явилася тріумфальна посмішка. Чоловік зиркнув на адвоката, але та не поділяла його радості. Лише зосереджено слухала.

– Ви неуважні, пане Шевчук, – хрипким голосом сказав Кир’ях. Цього разу він і справді застудився. Опера починало морозити, але це не мало для нього жодного значення. Він лише прочистив горло і продовжив: – Цієї ночі ми ретельніше перевірили камери запису в «Борисполі». Вас зафіксували камери спостереження, коли ви з підробленими документами поверталися до Мінська, аби вже звідти вилетіти зі своїми назад до України. І в Мінську в аеропорту вас теж камери зафіксували.

Посмішка враз зникла з обличчя підозрюваного.

– Поки ви тут, пане Руслане, ми отримали дозвіл на обшук вашого помешкання та робочого місця, – продовжив тим часом Скляр. Обличчя Шевчука геть спохмурніло. Тепер прийшла черга Скляра подумки тріумфувати. – І вже навіть провели його. У ході обшуку вашого робочого кабінету виявлено фотокопію паспорта Костянтина Базилюка. Скажете теж, що це збіг? Під час обшуку за місцем проживання вилучено ноутбуки, флеш-накопичувачі, у яких збереглися файли, що стосуються конфлікту між вашою сестрою та її покійним чоловіком.

Тепер затриманий не почувався настільки самовдоволеним, як було ще п’ять хвилин тому. Він глянув на адвоката, проте жінка мовчала. Вона прекрасно розуміла, що поліція має незаперечні докази. Тож говорити зараз абищо, не обдумавши, не варто. Панікувати – найгірше, що можна вчинити. Спершу захисник вирішила зрозуміти, що відомо слідству, і вже від цього відштовхуватися.

– Ну то що, далі ви самі чи мені продовжувати? – поцікавився Скляр.

– Продовжуйте, – Шевчук знову зручно вмостився на стільці, поклав долоні на стіл і зневажливо ковзав очима по обличчях слідака та опера.

Це зовсім не знітило ні слідчого, ні тим паче опера, які до такого давно вже звикли. Кир’ях пошкріб щетину і не зводив ворожого погляду з брата Ілони Вітторіно. Йому гризла голову думка, що в момент скоєння вбивства в будинку знаходилася п’ятирічна дитина.

– Також ми знайшли у вас у помешканні матерчаті рукавички і засоби маскування: накладні вуса та окуляри, грим. Це дозволило нам зрозуміти, що на камерах спостереження в «Епіцентрі» ми бачили саме вас, – продовжив Скляр. – Звісно, ми проведемо ще експертизу, але, дивлячись зараз на вас, я вже бачу схожість, пане Руслане.

– У процесі підготовки та планування вбивства, – продовжив далі Кир’ях, перед цим укотре прокашлявшись (горло справді починало дошкуляти), – ви разом із Базилюком вивчали обстановку на місці майбутнього злочину та вели стеження за потерпілим. Виправте мене, якщо я не правий, – попрохав опер затриманого, та Шевчук лише мовчки слухав і не мав жодного наміру щось говорити.

Точніше, він поки не міг узяти себе в руки та щось придумати. Надто несподіваним виявився арешт. Йому було відомо про затримання Бойка, тож він устиг зітхнути з полегшенням. Алібі його було і справді геніальним (дякуючи Базилюку, який використав усі свої знання та навички за роки служби в поліції; цей чоловік чудово знав, як і що зробити, щоб не бути пійманим, і свої гроші відпрацював як годиться).

Не дочекавшись від арештованого пояснень, Кир’ях повів далі:

– При зборі інформації про потерпілого вами був урахований той факт, що на його утриманні перебуває п’ятирічна донька, за якою у вихідні дні доглядає виключно батько. Що зобов’язувало останнього вдень знаходитися вдома, аби погодувати і покласти дитину спати. Тож саме цей період був обраний вами та вашими спільниками для вчинення злочину. На додачу, ви врахували та використали звичку жертви не зачиняти двері будинку вдень при знаходженні вдома.

При цьому на даній стадії підготовки та організації вбивства ви, як часткову винагороду за вбивство Мáрко Вітторіно, третього січня дві тисячі дев’ятнадцятого року в гіпермаркеті «Епіцентр» міста Рівного придбали та передали громадянину Базилюку спортивно-тренувальну гвинтівку «Kral Champion» Н-61275, вартістю п’ятнадцять тисяч шістсот шістдесят гривень, – поліцейський навіть не сумнівався, що таке дороге придбання пов’язане з даним замовним убивством. – Уже тоді ви були загримовані. Ми перевіряли камери гіпермаркету за цю дату.

– Таким чином, плануючи та організовуючи вбивство, ви заздалегідь визначили спосіб виконання злочину, його деталі та розподілили ролі кожного в спільній злочинній діяльності, – тепер продовжив розповідь Скляр. – Ви відвели громадянину Базилюку роль безпосереднього виконавця злочину, урахувавши володіння ним навичками поводження з вогнепальною зброєю, набутими в період проходження служби в правоохоронних органах. Це ж обумовило й обрання способу насильницьких дій – завдати потерпілому вогнепальних поранень. Із цією метою ви, організовуючи і сприяючи вбивству Вітторіно, у не встановлених слідством осіб придбали обріз мисливської рушниці ТОЗ-25 із саморобним глушником звуку при стрільбі та мисливські набої шістнадцятого калібру, – підгледів Єгор назву та цифри у своїх паперах.

– Усвідомлюючи, що ваша причетність до вбивства Мáрко Вітторіно буде перевірятися працівниками поліції, із метою забезпечення власного алібі, ви, у невстановлених слідством осіб, придбали бланк паспорта громадянина України серії СК № 1234567 на прізвище Зінчук. Уклеїли в нього власну фотокартку. Також підробили посвідчення водія ААВ132453 на прізвище Зінчук, уклеївши власну фотокартку (щоправда, із гримом), – Скляр відірвався від документів, щоб укотре подивитися на вбивцю. Знову продовжив:

– Діючи за ретельно розробленим планом, видаючи себе за Зінчука та пред’явивши підроблені паспорт і посвідчення водія на фірмі з прокату автомобілів, орендували автомобіль марки «ауді». При цьому повідомили в договорі оренди неправдивий маршрут поїздки в міста Луцьк та Львів. Орендоване авто ви тимчасово до поїздки передали громадянину Базилюку, – Єгор знову ненадовго зупинився, аби впевнитись, що Шевчук не має наміру щось додати чи заперечити.

– Створюючи собі алібі з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, імітуючи свою відсутність на території України в день убивства, ви нібито вилетіли до Мінська. Цю частину вашого плану ми вже вам розповідали, тож зупинятися не буду.

Таким чином, учинивши всі необхідні дії для підготовки та організації вбивства громадянина Мáрко Вітторіно (а саме: долучивши виконавця, забезпечивши фінансування, надавши транспортний засіб, знаряддя вчинення злочину, предмети маскування зовнішності, а також забезпечивши алібі), розпочали втілювати в життя безпосередньо план вбивства.

Двадцятого січня дві тисячі дев’ятнадцятого року близько дванадцятої години трьох хвилин по дорозі до міста ви разом із Базилюком на трасі з’їхали ґрунтовою дорогою в лісовий масив, де здійснили пробний постріл з обрізу мисливської рушниці патроном шістнадцятого калібру, спорядженим картеччю. Однак у результаті пострілу було порушено кріплення саморобного глушника звуку до зброї. Тому о тринадцятій годині дев’ятнадцять хвилин ви, не відмовляючись від вчинення злочину та усуваючи раптово виниклу перешкоду, змінили свою зовнішність (за допомогою окулярів, штучних вусів та бороди). Відтак у будівельному гіпермаркеті «Епіцентр К», розташованому в місті Рівному, вулиця Макарова, сімнадцять, придбали армований скотч, за допомогою якого зміцнили кріплення глушника звуку до зброї.

У подальшому ви, керуючи орендованим автомобілем, разом із Базилюком проїхали вулицею Грушевського в місті Рівному, оглянувши обстановку біля будинку номер двадцять сім, у якому проживав потерпілий. Близько двадцять першої години двадцяти хвилин припаркували автомобіль на вулиці Богдана Хмельницького біля дитячого садка і разом із громадянином Базилюком направилися до будинку жертви.

– Звідки ми це все знаємо? – перебив несподівано Кир’ях колегу, зауваживши, яким здивованим виглядає підозрюваний. – У машині, яку ви орендували знаходився прихований GPS-навігатор. Тож ми знаємо справді дуже і дуже багато, – запевнив Кир’ях.

Слідчий упевнено продовжив:

– Відтак ви, як організатор та пособник учинення умисного насильницького злочину, надаючи допомогу безпосередньому виконавцю насильницьких дій та будучи співучасником злочину, залишилися поблизу будинку жертви, звідки спостерігали за обстановкою навколо, із метою попередити співучасника в разі появи на місці події сторонніх осіб або виникнення будь-якої іншої непередбачуваної ситуації, яка потребувала б внесення змін у план учинення злочину. Ви діяли умисно, за попередньою змовою групи осіб, із метою вбивства Мáрко Вітторіно. Ви усвідомлювали протиправний характер своїх дій та їх кримінальну караність, передбачаючи наслідки у вигляді настання смерті людини та бажаючи настання саме таких наслідків. Усе було так, пане Руслане?

Заперечно хитнувши головою, адвокат дала підзахисному зрозуміти, що поки він може не відповідати. Тож Шевчук вирішив скористатися порадою. Така мовчанка вже починала дратувати і Скляра, і Кир’яха, проте нічого не вдієш. Скляр повів далі.

– Поки ви підстраховували, громадянин Базилюк з обрізом двоствольної мисливської рушниці ТОЗ-25, спорядженим двома набоями калібру шістнадцять міліметрів, проник на подвір’я будинку номер двадцять сім по вулиці Грушевського.

Скляр несподівано замовк, адже підходив до кульмінації своєї розповіді. Слідчий із підозрюваним подивилися один одному в очі. Єгор продовжив:

– Безперешкодно через незачинені вхідні двері Базилюк зайшов до будинку. Побачив Мáрко Вітторіно в коридорі і, виконуючи ваше замовлення, позбавив потерпілого життя. Громадяни Базилюк діяв за попередньою змовою групи осіб, переслідуючи корисливий мотив отримати грошову винагороду від вас, пане Руслане, за вбивство Вітторіно. Умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, їх кримінальну караність та наслідки у вигляді смерті людини, бажаючи настання саме таких наслідків, із близької відстані здійснив два постріли з указаної зброї в життєво важливі органи потерпілого. А саме: в ділянку передньої черевної стінки зліва та в тім’яно-скроневу ділянку голови справа, спричинивши два наскрізні кульові поранення черева та голови, які супроводжувалися множинними ушкодженнями брижі та петель кишківника, вогнепальним переломом крижового відділу хребта, грубою деструкцією кісток черепа та речовини головного мозку, із розвитком травматичного шоку, що, відповідно до висновку судово-медичної експертизи виявилося безпосередньою причиною його смерті.

– Переконавшись у настанні смерті Мáрко Вітторіно, – повільно проказав Кир’ях, – Базилюк залишив місце події, повернувся до вас. Разом ви вирушили до Києва. Із метою приховання знаряддя злочину ви з’їхали на праве узбіччя дороги, де розібравши зброю, викинули частини обрізу рушниці та дві гільзи в річку. Відпрацьовуючи власне алібі, з аеропорту «Бориспіль», видаючи себе за такого собі громадянина, – Кир’ях знову підглянув у свої папери, – Ковальчука Олександра Єфимовича та пред’явивши підроблений паспорт, літаком «Київ – Мінськ» вилетіли до міста Мінськ у Білорусь та наступного дня вранці літаком «Мінськ – Київ» повернулися в Україну, пред’явивши в пункті пропуску «Бориспіль» власний закордонний паспорт. Відтак у супроводі вашої сестри Ілони Вітторіно з Києва приїхали до Рівного.

Опер зупинив розповідь і подивився на Шевчука. Адвоката заарештованого для нього зараз навіть не існувало. Що вона може вдіяти проти всіх цих доказів?

– Ми завершили, пане Руслане, – повідомив Єгор. – Що скажете? Будете все це заперечувати чи, нарешті, погодитеся співпрацювати зі слідством?

– Насправді нема сенсу заперечувати. Усе, що ми зараз розповіли, нам відомо з достовірних джерел. На кожен факт у нас є доказ, – попередив Кир’ях.

– Це я вбив Мáрко, – ошелешив своїм зізнанням Шевчук. – Базилюк ні до чого, він ні про що не знав. Просто виконував роль мого водія.

– Ви думаєте, ми в це повіримо? – проказав Скляр.

– Моя сестра тут теж ні до чого, як і Базилюк. Вони ні про що не знали, – повторив Шевчук.

– Я розумію ваше бажання приховати злочин, скоєний групою осіб, – почав Кир’ях, – за це ж бо вам дадуть значно більше, ніж якби ви скоювали вбивство самостійно, – опер кинув погляд на адвоката.

У цей момент Кир’ях остаточно переконався, що це саме вона, ще перед допитом, устигла порадити Шевчуку заперечувати, що вбивство скоєно групою осіб, адже подібний злочин кваліфікується як особливо тяжкий. Вона прекрасно розуміла, що просто так його б не заарештовували. Тож у разі наявності в поліції незаперечних доказів вони вирішили даною брехнею вплинути на строк можливого покарання. Саме цей план вони разом і почали зараз втілювати в життя.

– Проте ми маємо незаперечні докази того, що Базилюк таки знав про злочин, – продовжив опер. – У ході обшуку його помешкання ми знайшли в нього рушницю «Kral Champion», чек із гіпермаркету «Епіцентр», що в місті Рівне та гарантійний талон на рушницю «Kral Champion» від третього січня цього року, чотири паспорти, два фотознімки підозрюваного, ідентичні тим, що на копії підробленого паспорта, і посвідчення водія. Більше того, у ноутбуці Базилюка знайшли файли з навігатора про знаходження його транспортного засобу в дні напередодні вбивства. Він намагався видалити їх з основних папок ноутбука, але файли збереглися в «кошику». На записах зафіксований неодноразовий рух автомобіля біля будинку потерпілого. – Кир’ях зробив невелику паузу, аби Шевчук, нарешті, збагнув, що не зможе відкараскатися і запитав: – То що, розповісте нам мотив скоєння злочину? Чи нам знову самим про все повідомляти?

– Це я вбив Мáрко, – уперто повторив Шевчук. – Я захищався.

– Он воно як, – зацікавився Єгор. – І як же вам загрожував потерпілий? – поклав лікті на стіл, узяв до рук ручку і покрутив її пальцями. Сьогодні він зняв (причому самостійно) пов’язку з лівої руки. Лиш частково перев’язав саму рану. Звісно, поранення давало про себе знати, проте порівняно несильно.

– Я вбив його необережно. Я захищався, – повторив Шевчук власну версію.

– Ну гаразд, припустимо, що саме так і було, – вирішив погодитися Скляр. – Але ж навіщо ви принесли із собою зброю? Звідки ви знали, що у вас виникне настільки серйозний конфлікт, що доведеться захищати своє життя?

– Все дуже просто, – спробував запевнити підозрюваний, – ми були не в дуже гарних стосунках. Ви маєте про це знати. Ми з Мáрко припинили спілкуватися, коли я дізнався, як він повівся з Ілоною.

– Ваша сестра, навпаки, запевняла, що попервах ви були на його боці, коли вона хотіла позбавити свого чоловіка батьківських прав. Що це? Ви з нею погано продумали свою казочку?

– Ілона не причетна до злочину, – майже прошипів від злості затриманий.

– У нас записи ваших дзвінків із того, другого номера. Який, ви думали, нікому невідомий. Коли ми з допомогою нього дізналися про ваше так майстерно продумане алібі, ми відправили запит у «Водафон», звідки отримали повний перелік дзвінків із нього, – порадував Кир’ях новою несподіванкою.

– Після того, як ви ним фактично ніколи не користувалися, – Єгор пильно вдивлявся в обличчя затриманого: слідак люто ненавидів убивць і зараз неабияк тріумфував, що, нарешті, впіймали справжнього злочинця, – ви вирішили вжити його для своїх підступних цілей. Відтак ми визначили, що із цього номера і на цей номер здійснювалися та отримувалися дзвінки з кількох номерів. Серед них є і вашої двоюрідної сестри. Її вже теж заарештували за підозрою в співучасті в злочині. Після вас ми допитаємо її також. Що стосується Базилюка, то серед усіх номерів (хоч вони у вас і не занесені в «Контакти») є і його номер.

– Із допомогою даних мобільного оператора «Київстар» ми встановили його місцеперебування, – похвалився опер. – На жаль, далеко від Рівного. Проте, дякувати Богу, не настільки далеко, аби вашого, так би мовити, поплічника неможливо було повернути в місто і покарати за скоєний злочин. У хвилини, коли ми тільки починали допит, наш колега, який заходив сюди ненадовго, повідомив про його затримання. Тож зовсім скоро він повернеться сюди. А за допомогою одорологічної експертизи ми зможемо точно встановити, хто з вас перебував у будинку Мáрко Вітторіно і, урешті-решт, натиснув на гачок, – резюмував Кир’ях.

Шевчук із нерозумінням глянув на опера. Відтак на свого адвоката. Її обличчя видавалося кам’яним і майже сірим. Інтуїтивно Шевчук зрозумів, що новина більш серйозна за своїми наслідками, ніж можна було б думати спочатку.

– Одорологічна експертиза[23], – вже навіть не приховуючи свого тріумфального погляду, почав пояснювати Єгор, – дозволить нам за запахом встановити, хто з вас перебував у будинку жертви. Ми вилучимо запахові сліди в будинку та ваші з Базилюком. Усе просто, як два по два, – розвів руками Єгор, широко посміхаючись.

* * *

Субота, 2 лютого 2019 року. 18:45

Скляр перечитував отримані від підозрюваних свідчення. Слідак прекрасно розумів, що вони і є справжніми злочинцями, проте за законом прямо називати їх убивцями не мав права. Презумпція невинності. Ти не винен, доки не доведена твоя вина. А довести можна лише в суді. Тож поки ці троє лише підозрювані.

На першому допиті Шевчук так і не відмовився від своєї заяви, що спільників не мав, а все вчинив сам. Поліцейські чудово розуміли, що заарештованому не уникнути покарання і він тільки тягне час, аби щось придумати. Або ж ця мовчанка – для того, аби не бовкнути зайвого. А далі в тихій, спокійній обстановці обговорити з адвокатом усі деталі й вирішити, як діяти.

Учора вранці вони провели допит Ілони Вітторіно. Жінка заперечувала будь-яку причетність до справи, стверджуючи, що брат усе придумав і втілив у життя самостійно. Єгор усвідомлював, що, передбачивши подібний розвиток подій (себто арешт когось одного з них), кузени заздалегідь домовилися заперечувати вчинення вбивства групою осіб.

І досі слідак відчував неприємний осад після розкриття злочину. Він хоч і знав від самого початку, що Ілона Вітторіно має найбільш резонний мотив, та жодного разу не хотів вірити, що це саме вона. Думка, що в неї незаперечне алібі, його неабияк тішила. Надто ця жінка йому сподобалася. Не як жінка, а як людина. І вкотре він переконався, що вірити нікому не можна. Така вже в нього робота – кожного разу в цьому переконуватися.

А ще він зрозумів, що так нашорошувало його з першого дня розслідування. І мучило постійно. Коли на місці злочину він відчув, що щось пропустив. Тоді зауваження Ілони Вітторіно йому видалося дещо дивним, та він не надав йому того значення, якого варто було: «Ну, а вам би сподобалося, якби ваша дівчина стала пропонувати колишньому хлопцеві поновити стосунки?» Чому саме «дівчина», а не дружина? Звідки вона знала, що в нього є дівчина чи що він не одружений? Ось що тоді його насторожило, та він не надав цьому важливого значення.

Слова «дівчина» чи «дружина» можна бовкнути навмання. Це насправді не є показником. І тільки сьогодні довідався (після допиту Базилюка), що, використавши свої зв’язки, колишній працівник правоохоронних органів відразу дізнався, хто саме розслідуватиме справу. А заразом і інформацію про самого Скляра. Убивці хотіли повністю контролювати процес, навіть після скоєння злочину. Тож Ілона Вітторіно тоді банально бовкнула зайвого.

Скляр тепер зрозумів, що видалося йому не так в очній ставці Віталіни Волошко та Ілони Вітторіно, коли він навмисне звів їх разом у день вивчення місця злочину. Не знаючи суті справи, він неправильно інтерпретував ситуацію. Ілона Вітторіно дивилася зневажливо на Волошко не просто тому, що та була коханкою її чоловіка. Ця жінка знала, що зовсім недавно позбавила Волошко можливості відкрити власну практику за допомогою Мáрко Вітторіно. То було відчуття тріумфу над ворогом. Хто б не зашарівся від такого погляду? Яким би стервом не була Віталіна Волошко, вона спасувала перед ще більшим стервом.

Одорологічна експертиза, щойно проведена, засвідчила, що вбивство скоїв саме Базилюк: із дверних ручок будинку потерпілого вилучені його запахові сліди. Поліція знову провела допити всіх трьох підозрюваних, і тепер ті не мали змоги заперечувати. Шевчук ще пробував якось захистити кузену, та згодом здався і в цьому. Сьогодні по обіді всі троє, урешті-решт, визнали свою вину.

Причина вбивства, як виявилося, не гроші. А дитина, на яку Ілона Вітторіно вперто не хотіла давати батьківських прав італійцю. А ще жінка зізналася, що чоловік їй не зраджував. Вони просто розійшлися, маючи проблеми в спільному проживанні.

На запитання поліції, що все-таки сталося з автівкою Ілони Вітторіно, убивцям довелося зізнатися: це також було частиною плану. Вони знали, що Бойка підозрюють, тож вирішили «допомогти» слідству, надавши підставного підозрюваного. Заздалегідь продумали, як зіпсувати машину і коли здійснити задумане, щоб мати менше ризиків для серйозного ДТП. Саме тому за кермом автівки Ілони Вітторіно сидів її брат. У минулому відомий гонщик, він без проблем зміг упоратися з керуванням, коли гальма перестали працювати. А ніч обрали для того, щоб на дорозі не було багато машин. У дерево вони мусили врізатися – імітація ДТП. І Бойка навмисне із собою взяли на боулінг. Базилюк пішов псувати машину саме в той час, коли Бойко вийшов до туалету. Тоді збіглося все: його відсутність під час гри в боулінг та поява невідомого біля автівки на камерах відеоспостереження.

План зловмисників полягав у тому, щоб проконтролювати всю ситуацію: не просто приховати власні сліди, а ще й «підсунути» поліції фальшивого вбивцю. Що вони і зробили. Тож вина приятеля Вітторіно тільки в тому, що той вирішив не віддавати весь борг, скориставшись смертю позичальника. Саме цим чоловік накликав на себе серйозні підозри. Артема Бойка відпустили відразу, коли опер зі слідчим довідалися, як усе відбувалося насправді. Тепер стало зрозуміло, чому Бойко так уперто відмовлявся співпрацювати зі слідством і визнати свою вину: він і справді не винен у вбивстві. Звісно, його зобов’яжуть віддати борг дочці вбитого. Або його фірму, як зазначено в розписці. Якщо, звісно, на нього хтось подасть до суду в цій справі. Але хто ж це тепер зробить?

Що буде з Крістіною, поки Єгорові невідомо. Після смерті батька дитина лишилася круглою сиротою. Скляр стиснув кулаки: це ж треба бути настільки пихатою і самозакоханою, щоб тільки через свою впертість зробити п’ятирічну дитину сиротою. Поки Єгор не знав, кому саме (сестрі чи брату) спало на думку позбавити Вітторіно життя. Та й, скоріше за все, ніколи не дізнається, як було насправді. Шевчук узяв це на себе. А ще Скляр тепер знав, чому Крістіна не віддала іграшку з розпискою Ілоні. Батько просив її віддати тільки тому, кому вона довірятиме. Тепер він повністю зрозумів дії малої. Вона не довіряла Ілоні. І почуття її не підвело.

Ковальчук із Волошко теж «чисті» у справі про вбивство іноземця. Серйозні підозри в поліції викликав їхній таємний роман. Так, це і справді зіграло проти них. Волошко пояснила в поліції, що прийшла до Вітторіно в той день буцімто через те, щоб повідомити про хворобу судді та перенесення справи. Звісно, вона збрехала. Адже не могла зізнатися, що насправді прийшла миритися з коханцем. Тоді б поліція мала підстави її підозрювати. Якби Скляр не відчув брехню в її розповіді (так само, як і в розповіді Ковальчука), усе б минулося без ускладнень. Але ж Єгор завжди підозрює всіх, хто так чи інакше пов’язаний із жертвою.

Хай там як, Ковальчука затримали за іншою статтею: підозра в замаху на працівника правоохоронних органів. Ще кілька днів тому (коли Скляр відпрацьовував половину пропущеного робочого дня) він, нарешті, отримав дозвіл на те, аби організувати для себе охорону. Непомітно для стороннього ока двоє колег вели постійне спостереження (хіба в «Бориспіль» не поїхали). Позавчора поліція помітила поблизу слідчого одного з фігурантів справи Вітторіно – Сергія Ковальчука. Те, що він стежить за слідчим, не викликало жодних сумнівів. Тож поліція заарештувала чоловіка.

На допиті директор кав’ярень убитого італійця зізнався, що і справді пильнував за слідчим. Та тільки для того, аби пересвідчитись, що той нічого не заподіє Віталіні Волошко. Надто вже він її кохав. Переймався, що після розкриття брехні про її перебування у Львові Волошко можуть теж заарештувати за підозрою у вбивстві. Затриманий заперечив свою причетність до замаху на життя слідака. Та хто ж зізнається?

Єгор скривився. Він прекрасно розумів, що чоловік бреше. Ковальчук належав до того типу людей, які не діють відкрито. Боягуз, який нападає з-за спини. Неадекват, який глибоко в душі розуміє, що така жінка, як Волошко, ніколи його не обере. Бо він не здатен їй дати того життя, якого вона прагне. Проте він не має сил і розуму визнати це. Розмахує кулаками, створюючи видимість, що захищає її. Одягається по-модному, щоб подобатися їй (хоч зарплатня не дозволяє). Дарує їй дорогі подарунки, беручи гроші в кредит. Підсвідомо розуміє, що вона його використовує, та не хоче собі в цьому зізнаватися. А ще глибоко в душі знає, що насправді її не кохає. Але охоплений манією мати цю жінку. І переконує себе, що це справжнє кохання.

Єгор спостерігав за ним на допиті і запитував себе: а чи не варто поставити Ковальчука на облік у психдиспансері? На перший погляд, він виглядає нормальним, та краще психіку цієї людини не лишати поза увагою.

Час покаже.

* * *

Субота, 2 лютого 2019 року. 21:45

Після роботи Скляр з опером відсвяткували в «Трьох слонах» вдале завершення справи. Єгор не пив багато: нарешті, помирився з Танею, тож не хотів нових проблем. І взагалі не було причин зловживати алкоголем – коли тобі по-справжньому добре, алкоголь не потрібен. Позбувшись важкої справи про вбивство, тепер зможе виділити час нареченій.

Кир’ях поспішив на останню маршрутку – опер проживав на окраїні міста. Не встигнути означало витрачати гроші на таксі. Єгор, як завжди, почимчикував пішки. Вітер під вечір заспокоївся і стало доволі приємно. У гарному гуморі Скляру спало на думку помиритися з Властою. Не можна сказати, що він докорінно змінив думку про патрульних, однак цій жінці він завдячує немало. Та й Валентин не такий уже і м’якотілий.

Позаду на шиї відчувся теплий подих. Єгор миттю озирнувся. Порожньо. Лише віддалік кілька перехожих. Із кожним кроком він усе більше віддалявся від людей (слідак звично попрямував скороченим шляхом. Коротка дорога, та, як на те, малолюдна). Про всяк випадок перевірив у кобурі пістолет. На місці.

– Єгоре!

Слідчий здригнувся від несподіванки. Але не від того, що в цьому порожньому місці, де нікого немає, почув, як хтось кличе його на ім’я. Цей голос він ніколи ні з чиїм не сплутає.

Ромка.

Стиснувши в руці зброю, пішов на звук. Він долинув з арки, що знаходилася по сусідству. Підсвітив мобільним. І, нарешті, побачив.

На землі непорушно лежало тіло. Серце в Єгора калатало немилосердно. Здавалося, воно зараз розірветься від страху. Він знову міцніше стиснув зброю. Проте не для того, аби в разі чого втримати – цей рух дозволяв не втрачати самовладання. Обережно, із пістолетом напоготові, підійшов до незнайомого, що лежав на землі. Досвід підказував – людина мертва. Швидко роздивився довкола, потім обережно, тримаючи під прицілом невідомого, підійшов і торкнувся плеча. Перевернув. Перевірив пульс на шиї. Так і є. Мертвий безхатько. Судячи з алкогольного смороду, напився і замерз. В арці намагався сховатися від морозного вітру, але не допомогло.

Єгор знову огледівся. Більш-менш заспокоївшись, сховав пістолет до кобури і почав набирати номер швидкої. Кинув ще раз погляд на тіло, і саме в цей момент безпритульний несподівано розплющив очі:

– Ти не завершив справу, – мрець усміхнувся самими лиш очима.

І той погляд не віщував нічого доброго.

* * *

Субота, 2 лютого 2019 року. 22:05

Скляр прокинувся у своєму кабінеті. Якийсь час ніяк не міг збагнути, де знаходиться і що відбувається. Тілом і досі ходили льодяні дрижаки. Моторошний сон не давав заспокоїтися.

Урешті-решт, Єгор остаточно усвідомив, що знову постраждав від кошмару, проте легше від цього не стало. Візит до «Трьох слонів» із Кир’яхом виявився теж частиною сну. Скляр потер утомлене обличчя. Правиця, на якій заснув, поклавши голову на стіл, затерпла. Спробував розім’яти. Спершу відчув неприємний біль, потім полегшення.

Ще кілька хвилин повертався до реальності. Уві сні він знову чув голос покійного приятеля. Та цього разу з’явилося нове обличчя. Поволі він почав усвідомлювати, що воно не чуже. Колись слідчий уже пересікався із цією людиною. І ніякий цей чоловік не безхатько.

Єгор прекрасно пам’ятав його. Кінець кінцем, Скляр усвідомив, про яку справу говорив Ромка. Виходить, вона і справді незавершена. І тепер він навіть не сумнівався, хто намагається його вбити.

Сергій Ковальчук, хоч і, скоріше за все, має проблеми із психікою, але каже правду.

Це не він бажає смерті Скляру.

* * *

Субота, 2 лютого 2019 року. 22:15

Різкий телефонний дзвінок відволік від роздумів: Кир’ях. Скляр не поспішав відповідати: він усе ще приходив до тями від сну, а найголовніше – від власного здогаду. Здається, усе так просто. Але ж хто б міг подумати.

Відчуття фатальності, яке огортало Скляра після нічних кошмарів, уперто не відступало. Так, немов щось має статися.

Нарешті, Єгор торкнувся зображення зеленої телефонної слухавки на своєму смартфоні. Якраз вчасно, бо Кир’ях уже збирався зробити відбій.

– Пам’ятаєш того патрульного, Валентина? Напарника Власти, – почув Єгор голос опера.

– Ну, – коротко відповів Скляр, усе ще намагаючись оговтатися від сну. Його і досі морозило.

– Виїхали на сварку сусідів у Тинному[24]. Перший виклик сьогодні.

Скляр нашорошив вуха. Йому зовсім не сподобалася інтонація Кир’яха. Єгор нічого не сказав, тільки слухав.

– Не знаю, що ці люди там не поділили, але, так зрозумів, зібралося їх чималенько. Патрульні викликали підкріплення, однак воно не встигло. Хтось із неадекватів схопив вила і продірявив хлопцеві живіт. Дорогою до лікарні помер від втрати крові. Власта каже, її напарник не наважився вистрелити в того мужика. Молодий, що скажеш, – зітхнув Кир’ях.

Скляр не дослухав. Не мав сил. Зробив відбій і повільно підвівся з крісла. Вийшов у коридор. Людей було мало: майже ніч. Де-не-де чулися голоси, та загалом стояла тиша. Зазвичай Єгор любив, коли так. Часто засиджувався допізна: усе одно Таня раніше дванадцятої ночі додому, як правило, не повертається. Пройшовся до орієнтувань, які висіли в кінці коридора. Роздивився. Можна було здогадатися і раніше. Принаймні запідозрити. Він бо ж неодноразово роздивлявся ці пики тут. Навіть на телефоні загиблого Валентина недавно бачив їх.

Вони з Ромкою розслідували цю справу. Уп’явся очима у двох молодиків, які б мали сидіти в тюрмі, проте нещодавно спромоглися втекти. Під час арешту один із них, у чорній шапці з крихітною емблемою Puma, насунутому на голову капюшоні, божився, що вб’є Скляра. Він мав той самий моторошний погляд, сповнений шаленої люті та ненависті, які на все життя запам’ятовуються. Такий, як у Руслана Шевчука. Такий, як у педофіла, якого колись теж заарештовував Єгор. Саме цей утікач сьогодні наснився Єгорові. Кир’ях був правий: його намагався вбити не професіонал. А хтось такий, як оцей злопам’ятний псих.

Тепер Єгор навіть не сумнівався, кого насправді потрібно ловити.

Примітки

1

GooglePay – система електронних платежів із мобільних пристроїв, розроблена компанією Google (працює під операційною системою Android).

2

На вулиці Пушкіна в Рівному знаходиться Рівненський міськвідділ УМВС України.

3

«Броня» – так патрульні називають бронежилет.

4

Якщо люди дивляться один одному в очі, першим відводить погляд той, хто психологічно слабший.

5

У патрульних на робочому планшеті стоїть програмка, за допомогою якої керівництвом контролюється їхня робота. На планшет їм скидають виклик. Спершу вони натискають «Прийнято», при прибутті на місце – «Прибув», після виконання – «Виконано».

6

Вільне патрулювання: поки немає конкретних викликів, патрульні їздять виділеною саме для них територією (квадратами), контролюючи безпеку в місті.

7

Дванадцята школа – зупинка; називається так, бо поряд знаходиться школа під номером дванадцять.

8

Мається на увазі емблема спортивної марки Puma.

9

Стаття 127 КК України: Катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю або фізичного чи морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких дій із метою спонукати потерпілого або іншу особу вчинити дії, що суперечать їхній волі, – карається позбавленням волі на строк від трьох до п’яти років.

10

Барига – так копи називають людину, яка торгує наркотиками.

11

Перераховані предмети використовують у своїй роботі бариги.

12

130-та стаття: Перебування за кермом у стані алкогольного сп’яніння.

13

Метамфітамін – наркотик, який через свою високу ціну рідко зустрічається в Україні.

14

«Водник» – так мешканці Рівного називають Національний університет водного господарства та природокористування.

15

Коли йдеться про вбивство на замовлення, розрізняють таких учасників: замовник (організатор), посередник, виконавці та приховувач. Посередник – той, кого наймає замовник, аби він знайшов виконавців убивства. Інколи замовник може виконувати функції посередника. Приховувач – людина, яка з тих чи інших причин приховує інформацію про майбутній або скоєний злочин.

16

«Екватор» – ТРЦ у Рівному, знаходиться за адресою: вул. Макарова, 23.

17

«Турбіна» – боулінг-клуб у ТРЦ «Екватор».

18

Sky Up – популярний дитячий центр у Рівному.

19

Зльоти – зустрічі байкерів із метою поспілкуватися, послухати рок, похизуватися мотоциклами. Часто відбуваються в певних давно для цього обраних точках.

20

Кожні дві години патрульні міняються за кермом.

21

«Гроза» – так називається кол-центр, який отримує виклик на лінію 102.

22

«Плюс» у патрульних означає «Інформація прийнята».

23

Криміналістична одорологія – у даному випадку мається на увазі інструментальна: за допомогою спеціальних приладів криміналісти отримують запахові сліди на місці злочину і мають змогу порівнювати їх із запахом підозрюваного. Дані прилади в Україні з’явилися порівняно недавно.

24

Тинне – мікрорайон у Рівному.

Content

Ксенія Циганчук
Кривавими слідами

Примітки