Винс Флин

Комбинаторът

Мич Рап #13

1.

Джелалабад, Афганистан

Четиримата мъртви мъже бяха проснати в дневната на тайната квартира. Мич Рап започна с лежащия най-отляво. Брадатото лице, тъмните безжизнени очи и голямата колкото десетцентова монета дупка по средата на челото не го изненадаха. Един куршум, чиста работа — точно както би го направил и самият Рап. Следващите двама телохранители изглеждаха по същия начин, със същите червени белези по средата на челото. Четвъртият афганистанец беше друг случай. Той беше прострелян в тила и сега една четвърт от лицето му представляваше зловещ кратер от разкъсана плът, кръв и парченца кости. Изходната рана показваше, че е застрелян с нещо доста по-голямо от 9-милиметрово оръжие — вероятно калибър 45, с куршуми с изместен център на тежестта, нанасящи максимални поражения. Нищо в тази кървава сцена не вдъхваше особено успокоение, но последната подробност навеждаше на извод, за който Рап не искаше и да си помисля.

Той пропъди обезпокоителната мисъл за секунда и се опита да си представи как е било извършено. Изглеждаше добре координирано нападение. Охранителната система бе дезактивирана; онлайн връзката на телефонната линия, камерите, фото- и термосензорите, дори тази на сензорите за натиск — всичко беше прекъснато. Даже резервната връзка чрез сателитната антена на покрива беше блокирана. Извършителите на нападението явно имаха знанията и уменията да го направят, без да задействат дори една аларма, на което моментално би реагирал ударният отряд от намиращата се на по-малко от километър военновъздушна база. Според специалистите в Лангли такъв успешен удар беше невъзможен. Четири години по-рано те се кълняха, че тайната квартира е неуязвима за каквато и да е атака от страна на талибаните или друга местна групировка. Тогава Рап им каза, че говорят глупости. В живота си не беше виждал абсолютно безопасна тайна квартира, поради простата причина че винаги се налагаше да влизат и излизат хора.

Като повечето тайни квартири на ЦРУ и тази имаше умишлено неугледен вид. Нямаше американско знаме на фасадата или напети морски пехотинци на пост пред главния вход. Това бе нелегално скривалище, откъдето се ръководеха най-нелицеприятните аспекти на войната. Лангли не желаеше да оставя никаква официална документация за движението на наркопласьорите, партизанските водачи, търговците на оръжие, местните политици, полицаите и афганистанските военни, с които се занимаваше.

Квартирата приличаше на обикновена двуетажна къща. Вътре бяха извършени доста преустройства, които я правеха уникална, но отвън изглеждаше мръсна и занемарена като всяка друга сграда в този квартал на Джелалабад. Бетонната ограда на двора бе импрегнирана със специална смола, за да не се пръсне на хиляди отломки и да не повреди къщата в случай на атентат с кола бомба. Обикновената на външен вид входна врата имаше вградена двусантиметрова стоманена пластина и бронирана каса. Всички прозорци бяха от куршумоустойчив плексиглас, а модерните охранителни камери и сензори — така скрити, че да не привличат вниманието на съседите. От Лангли бяха взели дори необичайната предохранителна мярка да купят къщите от двете страни и да настанят там семействата на охранителите. И всичко това, за да опазят един човек.

Джо Рикман беше най-хитрият и способен оперативен служител, с когото Рап беше работил. Познаваха се от шестнайсет години. Отначало Рап не знаеше какво да мисли за него. Рикман изглеждаше абсолютно безличен. Нямаше нито една характерна черта, с която да го запомниш. Метър и седемдесет и пет на ръст, той не беше нито висок, нито нисък. Сивкаво-кестенявата му коса беше в тон с тъмнокафявите му очи, а хилавата брадичка идеално допълваше невзрачните черти на кръгловатото му лице. В редките случаи, когато заговореше, гласът му бе лишен от емоция и монотонен — толкова, че би приспал и най-неспокойното бебе.

Безличните черти на Рикман му позволяваха да минава незабелязан и да не оставя отчетливи спомени у онези, с които се среща. Това беше идеалното прикритие. До голяма степен той дължеше успеха си на подценяването от страна на различни глупаци. Работеше за ЦРУ от двайсет и три години и се носеха слухове, че нито веднъж не е стъпвал в главното управление. Само няколко месеца по-рано Рап го бе попитал дали е вярно. Рикман се усмихна леко и отговори, че никой не го е канил.

Отначало Рап отдаде отговора му на излишна скромност. По-късно си даде сметка, че колегата му говори абсолютно сериозно. Рикман бе от онези хора, които можеш да изтърпиш само при изключително трудни условия — например война. През последните осем години той ръководеше тайните операции на САЩ в Афганистан. През ръцете му бяха минали над един милиард долара. Повечето от тези пари Рикман използваше за рушвети като средство за спечелване на различни хора за американската кауза; немалка част обаче отиваха за поръчкови убийства и куп други неприятни неща, свързани с работата. Началниците в Лангли не искаха да знаят какво прави Рикман. Искаха единствено резултати, а точно за това него много го биваше. Зад безличната му фасада се криеше хитър ум, идеално подхождащ на двуличния, неописуемо сложен свят на шпионажа.

Рап разбираше нотката на страх в гласа на началничката си, когато се чуха преди около два часа. Телохранителите от сутрешната смяна открили труповете и незабавно уведомили Джон Хъбард, шефа на джелалабадската служба на ЦРУ. Рикман бил изчезнал. Хъбард се обадил на началника си в Кабул и новината се разпространила като вълна по йерархичната стълбица. Рап отвърна на обаждането на директора на ЦРУ Айрини Кенеди, докато закусваше в големия стол на военновъздушната база „Баграм“. Бе пристигнал в страната едва миналата вечер за важна мисия, която сега се налагаше да прекъснат. Кенеди му предаде малкото информация, с която разполагаше, и нареди да вземе първия хеликоптер за Джелалабад. Рап се подчини без много въпроси. Тръгна с четирима от екипа си и още преди девет бяха в източния афганистански град. Хъбард ги посрещна с конвой от три джипа и веднага тръгнаха към тайната квартира.

Началниците в Лангли искаха да си върнат Рикман, но Рап имаше странното чувство, че предпочитат да видят шефа на тайните операции в черен найлонов чувал. Невъзможно беше да запазят отвличането му в тайна. Рикман знаеше твърде много и имаше твърде силно влияние. В Лангли сигурно вече бяха сформирали екип, който да работи денонощно, за да оцени възможните щети. Ако Рап не намереше колегата си достатъчно бързо, щеше да се наложи да прекратят редица скъпоструващи операции, иначе рискуваха навсякъде в Близкия изток, Югоизточна Азия и къде ли не другаде да започнат да се появяват мъртви агенти. Рано или късно Конгресът щеше да научи за провала и да поиска отговори. За много хора в Лангли единственото по-лошо от това Рикман да издаде оперативните тайни на ЦРУ, беше да свидетелства в Конгреса.

Рап имаше малко сложни отношения с Рикман. Уважаваше го, но този респект не бе възникнал отведнъж. Тъкмо разсъждаваше какво ще прави, ако му заповядат да ликвидира колегата си, когато високият и едър Хъбард се приближи.

— Кофти работа — измърмори мъжагата.

Рап кимна:

— По-лошо не може да бъде.

Хъбард поглади плешивото си теме.

— Как, по дяволите, ще го намерим?

— Все още не знам — отговори Рап. Наясно бе, че шансовете им за успех са нищожни, но все отнякъде трябваше да започнат. — Играта сериозно ще загрубее, Хъб, и ако мислиш, че няма да ти понесе, съветвам те да се върнеш в базата и да се заключиш в кабинета си.

Хъбард го изгледа изпитателно, сетне кимна:

— Не се притеснявай, че ще се размекна. Тук съм от две години. Видял съм всякакви извращения.

„Извращенията“ обикновено бяха дело на врага, но този път Рап и колегите му щяха да преминат границата на допустимото.

— Знам, че си виждал всякакви неща, Хъб, но повярвай ми, ако искаме да си го върнем, ще трябва да бъдем по-жестоки, отколкото си представяш. И ако в един момент решиш, че не издържаш, можеш да се оттеглиш, нямам нищо против. Искам обаче да ми обещаеш, че ще си държиш очите и устата затворени.

Хъбард се усмихна неловко:

— Мога да си заровя главата в пясъка, ако се наложи.

— Добре — отговори Рап, макар че имаше съмнения.

— Така… откъде искаш да започнем?

Рап погледна четирите трупа.

— От бодигардовете.

Хъбард обърна двуметровото си тяло към проснатите на пода мъже и измърмори:

— Мисля, че тия можем вече да ги отпишем.

Рап се вгледа в мъжа с обезобразеното лице. Най-близката до ума теория беше, че в нападението е замесен вътрешен човек. Всички телохранители обаче бяха закоравели воини от Северния съюз. Разбира се, можеше някой да е издал информация за охранителната система срещу подкуп, но това беше малко вероятно. Ако все пак някой от тях бе помогнал на врага, възможно беше талибаните, или който бе извършил нападението, да са го убили веднага след като са получили каквото искат. Проблемът беше в това, че Рап бе почти сигурен, че талибаните нямат нищо общо. Той посочи човека с обезобразеното лице:

— Заемете се с този. Искам да знам всичко за него… особено за семейството му. Здравословни проблеми на родителите, съпругата и децата му. Вземал ли е наркотици? Всичко, което успееш да научиш.

— Ами другите осем?

От Вашингтон беше тръгнал екип от специалисти по разпити, но щеше да пристигне най-рано след тринайсет часа.

— Ако разполагате с хора, можете да започвате с тях, но се съмнявам, че ако има съучастник, ще се мотае наоколо. Ти какво би направил, ако получиш купчина пари, за да предадеш другарите си и човек като Рик?

Малкото име на Рикман беше Джо, но всички го наричаха Рик.

— Бих си плюл на петите — съгласи се Хъбард.

— Именно. — Рап посочи човека, застрелян в тила с калибър 45. — Засега се съсредоточете върху този.

— Подозираш, че той е бил подкупен от талибаните?

Рап реши да не отговаря на въпроса за момента. Вместо това попита:

— Кой е местил труповете?

— Моля?

— Труповете. — Рап посочи четирите тела. — Не са били застреляни тук. Виж кръвта на пода. Довлечени са след убийството. — Кимна към стълбите. — Единият е смъкнат от горния етаж.

Хъбард сви рамене:

— Бяха подредени така, когато дойдохме.

— Другите телохранители ли са ги преместили?

— Не, доколкото знам. Искаш ли да попитам?

— След малко. — Рап погледна към входната врата, където стоеше един охранител, стиснал с две ръце автомат „Калашников“. — Съседите… дали са чули или видели нещо?

— Не, нищо.

— Някакви признаци за влизане с взлом?

— Досега не сме открили, но не се е налагало да разбиват, ако някой от тези тук им е помагал.

— Значи няма следи от взлом… четирима телохранители… четири куршума в главата… четири трупа. Не мислиш ли, че има нещо странно?

— Какво имаш предвид?

Рап посочи труповете един след друг.

— Деветмилиметров, деветмилиметров, деветмилиметров, 45-и калибър и се обзалагам, че е имало заглушители. Доста прецизно изпълнение. Добра дисциплина. Погледни стените.

Хъбард се завъртя на 360 градуса, за да огледа.

— Е, какво?

— Виждаш ли нещо?

— Не.

— Точно това имам предвид. Виждал ли си талибаните да действат по този начин? Четири изстрела, четири попадения и нито куршум повече. Талибаните не пестят оловото. Знаеш методите им. Щяха да се изсипят с три-четири камиона и да гръмнат трите сгради с гранатомет. Щяха да надупчат всичко с куршуми. Това тук е дело на професионалисти.

Хъбард се намуси, но кимна:

— Да… прав си. Брадатите щяха да сринат къщите до земята. Това прилича повече на работа на нашите момчета…

Хъбард продължи да приказва, но Рап не го слушаше. Идеята, че може да са замесени специалните части на САЩ, не му беше хрумнала, но в момента изобщо не му се мислеше за това. От момента, в който разбра за изчезването на Рикман, го разяждаше смътното опасение, че тук ще излезе нещо много сериозно. Рикман беше толкова добър в работата си, понеже предвиждаше пет, десет, дори двайсет хода на врага (пък и не само на врага). Много често Рап не разбираше какво е замислил колегата му, просто защото Рик беше много по-умен от него.

— Дали пък не са го направили ония гадове от ОРС? — измърмори Хъбард.

Рап се замисли за така наречените им съюзници от пакистанското разузнаване. Разбира се, и това беше възможно.

— Да не забравяме иранците, руснаците и китайците.

Имаше още една възможност, но Рап не посмя да я изрече.

— Аз залагам на ОРС — настоя Хъбард. — Това е напълно в техен стил.

Изведнъж Рап се сети за нещо:

— Къде е кучето? Големият лош ротвайлер, който ходеше неотлъчно с Рик?

— Аякс… умря преди месец.

Тази новина изненада Рап.

— От какво?

— Не знам. Но Рик много се разстрои. Кучето се разболя от нещо, той го заведе на ветеринар и се наложи да го приспят. Май спомена рак или нещо такова.

Един от хората на Рап слезе от горния етаж. Изглеждаше обезпокоен. Беше русокос, със сини очи и наближаваше петдесетте.

— Много лошо — измърмори.

— Моля те, кажи ми, че не говориш за сейфа — измърмори Рап, като погледна колегата си Скот Колман. — Кажи ми, че е непокътнат и всички пари, дискове и лаптопът са вътре.

Колман поклати глава:

— Всичко е изчезнало. Нищо не са оставили.

Въпреки че го очакваше, Рап все пак се беше надявал, че ще може да съобщи на началничката си поне една добра новина.

— Мамка му. Трябва да се обадя на Айрини, за да знае.

Посегна към телефона, но спря, защото чу шум от входната врата.

2.

Абдул Сирадж Захир се възхищаваше на отражението си в огледалото. На четирийсет и осем, той минаваше за старец в страната си. Дори за обикновен човек беше трудно да доживее до зряла възраст. В занаята на Захир предизвикателството бе още по-голямо. Той беше боец като баща си и неговия баща. Баща му и трима от по-големите му братя бяха покойници. Бащата и двама от братята му бяха убити от руснаците, а третият — от войниците на Северния съюз. Захир се беше поучил от грешките им. Афганистан бе жестоко място, където човек можеше да се довери само на хората от собственото си село. Извън този кръг приятелствата бяха сложна игра с постоянно променящи се правила.

Захир се беше научил, че за да останеш жив, трябва да си безмилостен и бдителен. Знаеше, че някои го наричат садист и параноик, но той се гордееше с това определение — колкото повече хора се страхуваха от него, толкова по-добре. В Афганистан управляваше страхът. Ако не успееше да накара хората да се страхуват от него, човек се превръщаше в мишена. Захир не искаше да свърши като баща си и братята си, затова подклаждаше страха. Не беше лесно, но той бе установил, че му се удава.

Дръпна надолу сивата си униформена куртка, щракна с пръсти и протегна ръце. Помощникът му дотича с лъскавия му черен кожен колан. Закопча го около широката талия на шефа си, нагласи го и се отдръпна, за да може той да се наслади на образа си. Захир се усмихна на отражението си. Оръжието му — 40-калибров „Смит и Уесън“ — все още не беше използвано. Фактът, че бе подарък от американците, му носеше още по-сладко удовлетворение. През последните десет години Захир се занимаваше главно с избиване на американци, а сега те му плащаха, за да бъде техен съюзник.

Той забеляза, че нещо не е наред с брадата му, и се наведе към огледалото, за да види по-ясно. С раздразнение забеляза няколко бели косъма, които бе пропуснал. Грабна шишенце черна боя от масичката и вкара в него тънка четчица. След няколко мацвания белите косми изчезнаха. Той с усмивка огледа безупречната си вече брада и постави ръце на кръста си. Изглеждаше отлично с тази униформа. Малко му стягаше на корема, но в Афганистан закръглените форми бяха признак за благоденствие.

Афганистан бе уникално място. Приличаше на опитно поле, в което оцеляват само най-приспособените. Природните дадености го правеха сурова страна; горещите лета, студените зими и планинският релеф бяха оформили един изключително издръжлив народ. Състоянието на почти постоянна война през последните трийсет години само засилваше действието на естествения подбор. Физическата сила вече не беше достатъчна, за да оцелееш. Трябваше да умеят да предвиждат постоянно променящите се съюзи, които оформяха и пренареждаха структурата на властта в изолираната от света държава. Налагаше се да угаждат на руснаците, американците и пакистанските си партньори, които подкрепяха лудите бойци уахабити от другата страна на Персийския залив, а това доведе талибаните и техните противници от Северния съюз и стана причина за дългата гражданска война. После дойдоха американците и техните съюзници и изметоха талибаните за броени месеци.

Още тогава, преди повече от десет години, Абдул Сирадж Захир успя да предвиди бъдещето и разбра, че талибаните ще се върнат. Мощните самолети и оръжия на американците го караха да се колебае на моменти, но той познаваше афганистанците и по-важно, убедените мюсюлмани, съставляващи основното ядро на талибаните. Те биха измрели до последния човек, но не биха се оставили на онези безбожници да ги победят. Захир знаеше също, че американците са твърде колебливи, за да преследват талибаните и да ги избият като кучета, както заслужаваха.

Затова той само насъскваше едните срещу другите и нито за миг не забравяше съдбата на баща си и братята си. Управляваше малкия си анклав югоизточно от Джелалабад и заставаше ту на едната, ту на другата страна колкото често се налагаше, за да оцелее. Захир нито обичаше, нито мразеше страната си. Той не разсъждаваше така. Живееше в тази част на света като повечето си сънародници — просто защото беше роден тук. Смяташе се за човек над средното интелектуално ниво, разбиращ много добре какво мотивира хората и по-важно, какво ги кара да се страхуват.

Въпреки способността му да предусеща промените във ветровете на властта, последната трансформация изненада дори него. След като беше убил безброй американци и откраднал парите им, глупаците дойдоха и му предложиха работа — легитимна работа. Не просто някоя торба пари срещу определена информация, както правеха в миналото. Предложиха му да стане началник на местната полиция. Разбира се, отначало заподозря капан, но после научи, че и други лъвове като него са получили постове в афганистанската полиция. Американците го наричаха „програма за реинтеграция“.

Захир бе на новата длъжност от шест седмици и джобовете му вече преливаха от подкупи от местните търговци. Талибаните, разбира се, го тревожеха. В крайна сметка те пак щяха да вземат властта, но това нямаше да стане в близките няколко години. Междувременно той можеше да продължава да играе двойната си игра. Щеше да работи за американците, да прибира парите им и в същото време да дава на талибаните информацията, от която имаха нужда.

Както винаги, най-важното бе да предвижда навреме ходовете на видимите и невидимите си врагове. Захир отдавна се беше заобиколил с предани до гроб хора. В най-близкото му обкръжение нямаше нито един човек, с когото да се познават от по-малко от десет години, и всичките бяха от неговото село. Бяха от неговото племе и в замяна на тяхната преданост той защитаваше семействата им. Никога не прекарваше повече от две нощи на едно и също място и въпреки новата си служба продължаваше да живее постарому. Една от причините бе, че имаше четири жени. Всичките се нуждаеха от внимание, но не беше само това. Той се ръководеше от една проверена истина: ако не успееха да го намерят, нямаше как да го убият. Нощите винаги бяха най-опасни. Тогава действаха наемните убийци на американците. Използваха преимуществата на оптичните си устройства, за да тормозят и убиват сънародниците му.

Захир от години не спеше нощем. Между полунощ и един час преди изгрев винаги беше буден. Това бе предпочитаното време за лов на американските кучета, затова той стоеше нащрек и в бойна готовност. После лягаше да поспи до обяд, а следобед и вечерта вършеше работата си.

Тази сутрин обаче беше различно. След няколко часа сън го събуди Памир, един от най-доверените му хора, за да му съобщи удивителна новина. По улиците се носел слух, че някой е отвлякъл един от най-страховитите американци. Господин Рикман беше много важен човек, направил мнозина от сънародниците на Захир изключително богати. За съжаление Рикман бе изхабил много време и пари в опити да го убие. На няколко пъти за малко да успее, но Захир винаги съумяваше да предвиди ходовете му. Сега, точно когато бе в позиция да получи от парите, които американецът толкова щедро раздаваше, някой го беше отвлякъл.

Цяла сутрин Захир не спираше да се ядосва, че не се е сетил първи за този план. С новото си влияние идеално можеше да проведе такава операция. Сега обаче, след като някой го беше изпреварил, трябваше да се нагоди към ситуацията. Ако бе научил нещо през последните трийсет години, то беше, че хаосът дава идеални възможности да се възползваш, особено ако си дързък и безжалостен.

В огледалото Захир видя да влиза Памир. Довереният му човек не носеше полицейска униформа. Той беше по-полезен, когато не се набиваше на очи.

— Какво научи?

Памир леко наклони глава и отговори:

— В къщата пристигнаха още американци. Тази сутрин са долетели от Кандахар и високият американец ги е закарал до квартирата.

— Хъбард ли?

— Да.

Захир изсумтя презрително. Местният представител на ЦРУ не можеше да се мери с него. Много лесно беше да го манипулираш.

— Сикълс там ли беше?

— Не.

Това изненада Захир. Със Сикълс беше приятно да се работи. Още повече че двамата с Рикман не се разбираха. Сикълс бе предупредил Захир да стои далеч от Рикман. Каза му, че с него няма да може да се разбере. Все пак Сикълс беше главният представител на ЦРУ в Кандахар.

— Тези нови американци… имаш ли представа кои са?

— Не — отвърна Памир, като поклати глава. — Бяха само шестима.

— Охрана?

— Три бронирани джипа: един нормален, един с картечница и един с гранатомет.

— Войници?

— Общо осем. Пазят в края на улицата.

Захир отново изсумтя. Нямаше да спрат полицейските коли. Той щеше да мине през тях. Обърна се към главния си заместник, Рашид:

— Готови ли са хората ни?

— Да.

— Добре. Всички по колите. Искам да демонстрирам сила.

— Ами аз какво да правя? — попита Памир.

— Продължавай да го търсиш и докладвай, щом научиш нещо важно.

Памир се поклони леко и излезе. Във външното помещение на кабинета си Захир със задоволство видя петнайсетина мъже, закопчаващи новите си бронирани жилетки и проверяващи оръжието си — всичко това осигурено от Съединените американски щати. „Какви глупаци!“ — помисли си Захир. През следващите няколко месеца американците щяха да получат няколко добри урока.

3.

Група мъже с униформи на афганистанската полиция се опитваха да се доберат до къщата. Рап раздразнено погледна един мъж с мазна черна брада, който спореше с момчетата на ЦРУ. Брадата очевидно беше боядисана. Беше сложил толкова много боя, че приличаше на актьор от немите филми, играещ пират. Отстрани Хъбард измърмори:

— Това не е добре.

— Кой е този? — попита Рап.

— Командир Абдул Сирадж Захир. Началник на местната полиция.

— Какъв го играе?

— Допреди шест месеца беше бунтовник. Всъщност по-скоро престъпен бос. Изнудваше и отвличаше из целия район между Джелалабад и границата. Сега с новата програма за реинтеграция гениите от Кабул решиха, че той е най-подходящ да оглави местната полиция.

Рап знаеше това име. Захир и хората му бяха отговорни за цял куп бомбени атентати в областта.

— И той ли получаваше подкупи от Рик?

— Все още преговаряха. — Хъбард махна на охраната при вратата и каза: — Няма проблем. Пуснете го.

С очевидно неудоволствие на лицето Захир мина между агентите на ЦРУ и се приближи към Хъбард, Рап и Колман. Обърна се към Хъбард и изсипа куп ругатни, изразяващи мнението му за него и за всички други американци по принцип.

Рап се отдръпна леко назад и се втренчи изпитателно в странния мъж, който толкова грубо бе нахълтал в тайната квартира. Надутото държане и заканите не бяха неочаквани, но имаше нещо необичайно — фактът, че Хъбард позволяваше на това нищожество да му държи такъв тон. Рап си напомни, че началникът на управлението в Джелалабад не се радваше на лукса да действа самостоятелно като него. Той се отчиташе пред шефа си в Кабул, Дарън Сикълс, който се интересуваше повече от външното впечатление, отколкото от резултатите. Сикълс трябваше да работи съвместно с куп други американски агенции и отдели, измислили абсурдната програма за реинтеграция. Сред редовите служители в Службата за секретно разузнаване се ширеше мнението, че шефът на кабулското представителство не ги подкрепя достатъчно. Рап бе готов да се обзаложи, че Сикълс е главният виновник за този нездравословен и непродуктивен стил на работа.

След като свърши с ругатните по адрес на Хъбард, Захир се обърна към Рап и Колман и попита:

— Какви, по дяволите, са тия двамата? Защо никой не ми съобщи за убийствата?

Винаги готов да отвърне на нападението, Рап се наежи и пристъпи напред, за да постави полицейския началник в обсега на юмруците си. Въпреки че изглеждаше над петдесетте, афганистанецът вероятно бе на неговата възраст. За разлика от Рап обаче, Захир беше пълен и в лоша физическа форма. Имаше шкембе и тази смешна, боядисана с вакса за обувки брада.

Хъбард си отвори устата да отговори, но Рап го спря, като хвана ръката му. После се обърна към афганистанеца:

— Кой съм аз, не ти влиза в работата. Колкото до това, защо не сме ти се обадили, отговорът е очевиден. Ти си престъпник и мръсник.

Лицето на Захир почервеня от гняв и той започна да заеква.

Хъбард вдигна ръка и се намеси:

— Началник… моят колега искаше да каже, че бяхме много заети тази сутрин и тъкмо смятахме да ви се обадим.

Рап изсъска, без да отмества очи от афганистанеца:

— Млъкни, Хъб! Изобщо не съм искал да кажа такова нещо. Исках да кажа на това долно лайно, че знам много добре кой е и ако има поне малко мозък в главата си, ще се пръждоса веднага, преди да съм го застрелял.

— Как смееш да ми говориш така?!

Захир направи крачка назад и посегна към големия кожен кобур на колана си.

С плавно движение Рап извади пистолета си, „Глок 19“, от десния вътрешен джоб на якето. Захир още се мъчеше да разкопчае капачето на кобура си. Вдигна очи и се втренчи в дулото на американеца, насочено към лицето му.

— Слушай сега много внимателно — спокойно изрече Рап. — И не искам да чуя нито дума от теб, докато не свърша.

Колман също бе извадил пистолета си, голям 45-калибров „Хеклер и Кох“, и се премести, за да хване на мерник двамата афганистански полицаи, които стояха при входната врата. Предпазителят беше освободен и той им каза на пущунски да държат ръцете си така, че да ги вижда.

Рап допря пистолета точно под носа на Захир.

— Ето какво трябва да знаеш. Аз не съм някой от лигльовците в Държавния департамент или второразреден генерал, който си мисли, че най-добрият начин да израсне в кариерата е, като целува скапания ти задник и се махне час по-скоро оттук, та някой друг да се занимава с отрепките като теб. Аз съм човекът, когото викат, когато ножът опре до кокала. Аз съм този, когото изпращат, за да постигне реални резултати, защото знаят, че не играя по правилата. Знам всичко за теб. Знам, че си убил много наши войници и си измъчвал и отвличал свои сънародници за собствена изгода. Ти си терорист и боклук, от онези, които ми доставя удоволствие да убивам. Обикновено не се замислям за хората, които трябва да ликвидирам, но ти попадаш в специална категория. Убеден съм, че ще направя голяма услуга на човечеството, като прекратя безполезния ти живот. Освен това съм в лошо настроение. Толкова лошо, че може би единственото, което би могло да ме развесели, е да пратя един куршум в главата ти.

Рап се вгледа за момент в лицето на Захир, после леко наклони глава, сякаш му хрумна друг начин да се справи с него.

— В интерес на справедливостта, може и да ти дам шанс да ме убедиш в противното.

Гърдите на Захир се повдигаха и спускаха учестено, сякаш не можеше да си поеме въздух. Мърдаше трескаво очи ту към Хъбард, ту към лудия, държащ пистолет, насочен в лицето му. Беше виждал много убийци и умееше да различи блъфирането от истинското намерение да се убива. Този тук очевидно говореше сериозно. Единственият начин за спасение, който му хрумна, бе да спомене човека, който го беше вербувал да се откаже от престъпния живот.

— Господин Сикълс е мой добър приятел — запелтечи Захир. — Много добър приятел. Той е много важен човек. Страшно ще се ядоса, ако разбере за това.

Значи предположението на Рап беше правилно. Началникът на представителството в Кабул бе дал властта на този мръсник.

— Дарън Сикълс — изсумтя презрително Рап — само си въобразява, че е важен, но всъщност е кръгла нула.

— Той е главният шеф на ЦРУ в моята страна!

— Той е кретен и фактът, че ти е дал полицейска униформа, го доказва. Затова измисли по-убедителен начин да ме умилостивиш.

Захир облиза пресъхналите си устни и напъна мозъка си да измисли нещо друго, с което да накара този американец да преосмисли заканата си. След дълго неловко мълчание не му хрумна нищо, затова той се усмихна престорено и се отдръпна една крачка назад, като измънка:

— Май по-добре да си тръгвам, а?

Рап сграбчи реверите на униформата му.

— Това не е решение. Или ще ми докажеш, че можеш да ми бъдеш полезен, или ще ти пръсна мозъка.

В очите на Захир се изписа надежда.

— Полезен ли?

— Да.

— Мога да бъда много полезен.

— Целият съм в слух.

— Познавам много хора… знам много неща. Мога да ти намеря всичко, което искаш. — За да не изневери на природата си, Захир добави: — Срещу подходящата цена, разбира се.

— Подходящата цена — измърмори Рап, развеселен от забележката. — Сега да ти обясня как ще действаме, и то само ако ми докажеш, че заслужаваш да живееш. Няма да ти платя нито цент. Единственото, което ще получиш от мен в замяна на услугите си, ще бъде животът ти. Мисля, че той е достатъчно важен за теб.

— Да, важен е. Но аз не съм богат човек.

— Спри да говориш за пари. Ставаш скучен, а ако ме отегчиш прекалено, прекратявам преговорите и те изпращам на оня свят.

— Кажи какво искаш от мен. Ще направя всичко.

Рап се замисли за Рикман. Истината беше, че много малко хора знаеха с какво точно се занимава. Кенеди и неколцина други в общи линии бяха в течение на оперативните му задачи, но по отношение на подробностите Рик ги държеше в неведение. Захир би могъл да разбули някои от тези тайни.

— Познаваш ли човека, който живее тук?

— Господин Рикман… много добре го познавам. Да. Той ми е добър приятел.

— Да не се отплесваме. Защо реши да дойдеш тази сутрин?

— Просто минавах и видях хората на господин Хъбард. Изглеждаше, че нещо не е наред, затова спрях да проверя какво става.

— Приличам ли ти на глупак, Абдул?

— Не — побърза да отговори Захир. — Не съм казал такова нещо.

— Тогава ми кажи истинската причина да дойдеш.

Захир се размърда нервно. Очевидно се мъчеше да измисли как да скрие истината. Търпението на Рап почти се изчерпи, затова той вдигна пистолета и почука с него афганистанеца по главата.

— Знам, че лъжата ти е втора природа — отбеляза, като поклати глава, сякаш предупреждаваше непослушно дете. — Съветвам те да го преодолееш. Някой ден ще те убият заради това.

Захир потърка главата си с дясната ръка.

— Чух слухове.

— Какви слухове?

— Че нещо се е случило с господин Рикман.

— Какво по-точно?

— Че се е случило нещо много лошо. Че са го отвлекли.

— Откъде го чу?

Да предоставя информация, без да получава нищо в замяна, беше много несвойствено за Захир, затова той излъга:

— Един от хората ми видял господин Хъбард да тръгва разтревожен от базата. Завъртях няколко телефона и разбрах, че нещо става в къщата на господин Рикман.

— Значи си се притеснил за господин Рикман.

— Да.

— Затова ли дойде да се правиш на глупак и да заплашваш хората?

— Не, бях загрижен.

Рап погледна часовника си. Беше десет и осем минути, а списъкът със задачите му постоянно се увеличаваше. Захир, колкото и голям мръсник да беше, можеше да бъде полезен. Рап бързо взе решение:

— Ето какво ще направим. Ти ще работиш за мен. Ще откриеш кой е отвлякъл господин Рикман. Имаш четирийсет и осем часа да ми дадеш информацията, която ми трябва. Ако не успееш, ще те убия.

Захир отново направи опит да се отдръпне назад. Имаше нужда от пространство, за да се съсредоточи, а не можеше да мисли, докато някой държи пистолет пред лицето му. Американецът просто пристъпи напред. Захир погледна към Хъбард с умоляващи очи, но тъй като не получи съдействие, прибягна към онова, което знаеше най-добре:

— Колко ще ми платиш?

Рап се изсмя мрачно:

— Няма да ти платя нищо. Всъщност ще направя точно обратното. Ако разбера, че ме лъжеш, ще разпратя снимката ти на всеки гадняр в този град и от другата страна на границата и ще обявя петстотин хиляди долара награда за главата ти. Ако мислиш, че можеш да избягаш в планината, ще те обявя за денонощно засичане със системата „Придейтър“. Ако се обадиш по телефона или се покажеш на открито само за секунда, ще ти пратя ракета „Хелфайър“ и ще те взривя на парчета.

За Захир заплахата звучеше съвсем реално. Беше се отървал от не един свой враг, като издаваше местоположението и телефонните им номера на ЦРУ. Самонасочващите се ракети бяха много ефикасни. След кратко размишление той осъзна, че поне за момента няма друг избор, освен да се подчини. Затова бавно кимна и каза:

— Ще видя какво мога да направя.

— Ако искаш да живееш, ще направиш повече. — Рап смъкна пистолета и добави: — Дай ми телефона си.

Захир послушно бръкна в джобчето на синьо-сивата си униформа, извади телефона и го даде на Рап, който го връчи на Хъбард.

— Качи се горе и го дай на Сид. Кажи й, че искам обичайното и да съобщи на нашите приятели в Щатите да го поставят на засичане. Кажи й също, че ми трябва дубликат. — След като Хъбард излезе, Рап отново се обърна към Захир. — Ще подслушваме всичко, което говориш, и ако не съм доволен от усилията ти, сделката пропада.

— Как пропада?

— Означава, че сделката се разтурва и ти умираш.

— Ами ако сделката не ми харесва?

Рап вдигна пистолета и го насочи отново към лицето на афганистанеца.

— Тогава решението е просто. — Посочи труповете на пода. — Ще ти пръсна мозъка и ще свършиш като тия четиримата.

— Не ми даваш възможност за избор.

— А когато ти отвличаш хора за подкуп, даваш ли им избор?

Захир не отговори.

— Знам, че това не ти харесва, Абдул, и причината е съвсем проста. Ти си рекетьор. Свикнал си да тормозиш хората. Заплашваш тях и семействата им с насилие, за да получиш каквото искаш. Сега аз те заплашвам и това не ти харесва, но на мен изобщо не ми дреме. Единственото важно за мен е да разбереш и да приемеш сделката. Какво е решението ти?

Пред дулото на пистолета Захир знаеше, че има само един изход — да се съгласи. По-късно, когато се махне далеч от този луд, щеше да измисли как да развали сделката.

— Нямам избор — оплака се той.

— Добре. Бих ти стиснал ръката, но знам, че това няма никакво значение; знам, че смяташ да ме прецакаш при първа възможност. Затова ето какво ще направим. — Рап извади телефона си, натисна няколко иконки и го вдигна, за да снима афганистанеца. — Усмивка. Това е за обявата, която ще изпратя, с обещание за петстотин хиляди долара награда за главата ти.

— Ама нали каза…

— Спокойно, знам какво съм казал. Ако изпълниш каквото искам, всичко ще е наред. Дори бих могъл да дам петстотинте хиляди на теб. Но ако само заподозра, че ме мамиш, свършено е с теб. И без това имаш достатъчно врагове. Ако обявя награда за главата ти, ще се наредят на опашка, за да приберат парите. По дяволите, така сигурно ще ни излезе по-евтино, отколкото да изхабим цяла ракета, за да те убием.

Хъбард пак влезе и върна телефона на Захир. Подаде на Рап друг апарат.

— Така ще поддържаме връзка. Ще мога да те следя и с двата телефона, но по този ще говорим. — Рап подаде апарата на Захир. — Ще ти се обадя след два часа и ако не ми вдигнеш, мъртъв си. Ако ми вдигнеш и кажеш, че не си открил нищо, мъртъв си. Разбираш ли?

Захир неохотно пъхна телефона в джоба си и кимна:

— Как да те наричам?

— Хари. — Това беше само един от псевдонимите на Рап. — Сега се махай и разбери какво се е случило с Джо Рикман.

4.

Бетесда, Мериленд, САЩ

Джоел Уилсън нетърпеливо барабанеше с пръсти по бедрото си, докато колата обикаляше тъмните улици на спящия квартал. До разсъмване оставаха няколко часа и идеята да се разкарва до къщата на шефа си посред нощ изобщо не му харесваше, но от лош опит бе научил, че трябва да се отчита за всичко пред тромавия стар глупак. Това много дразнеше Уилсън, чиято неизчерпаема енергия бе несъвместима с мудния стил на Самюъл Харгрейв, заместник-директора по националната сигурност на ФБР. За незапознатите тази длъжност не означава почти нищо, но важността й значително бе нараснала след атентатите от 11 септември. Харгрейв отговаряше за антитероризма, контраразузнаването и Дирекцията по разузнаване и оръжия за масово поразяване и беше пряко подчинен на началника на ФБР. Стараеше се да не се набива на очи и изискваше същото от подчинените си — още един проблем за Уилсън.

За Уилсън Харгрейв беше изкопаемо от Студената война, което вече не е способно да се справя с многобройните опасности на този динамичен свят. Напомняше му изкуфял университетски професор. Беше досадник, който обичаше да се вторачва в най-малките грешки, но в същото време изпускаше големите проблеми. Обожаваше да изтъква дори най-дребния недостатък. Това беше най-запеченият своенравен глупак, за когото Уилсън някога бе работил. Ако можеше сега дъртакът да пукне от инфаркт, Уилсън щеше да работи много по-спокойно за избавянето на родината си от многобройните заплахи, надвиснали над нея.

Уилсън вярваше, че неговата работа е най-трудната и отговорна в цялото Бюро. Беше заместник-директор по контраразузнаването, което означаваше, че не ЦРУ, а той е на топа на устата. Защо ли? Много просто. Най-голямата опасност за държавата бяха чуждите разузнавателни служби и терористичните организации, стремящи се да уязвят и отслабят Америка. Работата на Уилсън беше да спре врага и неговите съучастници сред американците.

Харгрейв беше всичко, което един шеф не биваше да бъде. Той спираше всяко решение и операция, които подчиненият му се опитваше да осъществява. В гнева и безсилието си Уилсън бе достигнал дотам, че да изключи Харгрейв от вземането на решения, но това му спечели само упреци от самия директор на ФБР. Това беше най-големият провал в иначе блестящата му двайсет и една годишна кариера в Бюрото и моментът не можеше да бъде по-неподходящ. Прекият началник на Уилсън, директорът на Отдела по контраразузнаване, бе излязъл в четиримесечен отпуск след тежка гръбначна операция. Поканиха Уилсън да го замества. Това бе една от най-желаните длъжности във ФБР и той прие без колебание. Пое работата, сякаш ръководеше отдела от години, и не след дълго влезе в конфликт с Харгрейв.

Оттогава Уилсън проучваше всяка възможност да го заобиколи в йерархията, но постоянно срещаше спънки. Стигна се дотам, че самият директор да го предупреди:

— Федералното бюро за разследване има строго определена йерархична структура и за това има основателни причини.

Уилсън не споделяше това мнение, но не беше толкова глупав, че да ядоса отново директора. Затова продължи да информира Харгрейв за всяко свое решение, дори за най-незначителните. Имаше чувството, че дъртакът подозира намеренията му, но не издава нищо. Новините от тази вечер обаче може би щяха да го изкарат от равновесие.

Засега обаче Уилсън трябваше да играе този абсурден театър. Затова се возеше по красивата озеленена улица в Чеви Чейс, вместо да се качва с останалите от екипа си на борда на служебния самолет „Гълфстрийм 550“ за екскурзия до другия край на земното кълбо. Колата намали и Уилсън забеляза, че шофьорът търси адреса.

— Тук отляво. Бялата колониална къща със зелените капаци — посочи той. После измърмори: — Скучна… като собственика.

— Моля? — попита младежът зад волана.

— О, нищо, нищо.

Кал Патерсън беше трета година в Бюрото и се смяташе за късметлия, че е един от най-младите агенти в отдела за контраразузнаване. Харесваше работата си, но шефът му го изнервяше. Той плавно завъртя кормилото и бавно вкара форда в тясната алея пред къщата.

— Имате ли някаква задача за мен, докато говорите с директора, началник?

— Провери какво прави екипът. Искам всички на самолета да са снаряжени, когато пристигна. Трябваше да сме излетели преди час.

— Ще ви уведомя.

Уилсън слезе, затвори вратата на колата и тръгна по оградената с тухли алея. Надникна през прозореца на трапезарията и забеляза бледа светлина, идваща от друго помещение отзад, вероятно от кухнята. Верандата беше малка — колкото да се поберат двама души. Уилсън посегна към звънеца, но спря. Може би в този час не беше уместно. Той почука два пъти на зелената врата. След дълго чакане ключалката изщрака. Вратата се открехна и в процепа се показа високото чело на Самюъл Харгрейв. Старецът кимна леко, отвори вратата и махна на Уилсън да влезе.

Харгрейв затвори вратата и тръгна по коридора. Уилсън огледа черните кожени чехли, карираното долнище на пижамата и тъмносиния халат. Дъртакът изглеждаше като излязъл от старовремски филм. Уилсън се замисли какво ли е да си надживял с петдесет години времето си, но преди да се задълбочи прекалено в тези размишления, Харгрейв го попита дали ще иска кафе.

— Не, благодаря. Вече пих, а ми предстои дълъг полет.

Харгрейв го изгледа за момент, сякаш се опитваше да открие закодирано послание в думите му. Сипа си чаша кафе и седна при масичката. Отпи глътка и попита:

— Дълъг полет… къде отиваш?

— В Афганистан.

— Афганистан? Това е голяма страна. Къде по-точно?

— В Джелалабад.

— Джелалабад — измърмори Харгрейв. — Това е прецедент.

— Прецедент? — Уилсън се намръщи. — Не ви разбрах, господин директор.

Харгрейв му беше казвал сто пъти да го нарича „Сам“, но Уилсън упорито отказваше. Началникът знаеше, че е въпрос на подчинение, но нямаше намерение да се занимава с такива дреболии сега. Все пак това бе още една причина да наблюдава по-отблизо действащия директор на контраразузнаването. Ако Уилсън играеше такива игрички с прекия си началник, какво ли беше с колегите и подчинените му? Доколко бе готов да следва закона? От личен опит Харгрейв знаеше, че такива дреболии могат да доведат до сериозни проблеми за Бюрото.

— През всички години на кариерата ми са ме вдигали от леглото по най-различни причини, но досега никой не го е правил, за да ми каже, че заминава за Джелалабад. — Харгрейв остави чашата и потърка очите си. — Май наистина сме на път да се превърнем в глобална полицейска служба.

„Добро утро, тъпако — помисли си Уилсън. — Къде спа през последните десет години?“

— Защо в Джелалабад?

— Джо Рикман.

Уилсън имаше по-важни цели, но Рикман беше достатъчен повод засега.

Името бе познато на Харгрейв. Носеха се слухове, че тайният агент се е превърнал във фикс идея за Уилсън. Началникът на контраразузнаването изглеждаше нервен, затова по-възрастният мъж избра внимателно думите си:

— Какво е направил Рикман?

— Преди три часа получихме сигнал, че е бил отвлечен от тайна квартира в Джелалабад.

Харгрейв замълча за момент. През ума му минаха всички възможни последствия от попадането на човек като Джо Рикман в ръцете на врага. Новината сигурно сериозно бе разтревожила хората в Лангли.

— Знаеш ли кой го е отвлякъл?

— Не, но времето на изчезването му ми изглежда подозрително.

— Подозрително ли? — изненада се Харгрейв.

— Разследвам го от два месеца.

И не само Рикман — но нямаше нужда Харгрейв да знае за другите.

— Моля? — попита старецът, сякаш не чу добре.

— От близо година получавам обезпокоителна информация за Рикман. Сигнали, че източва големи суми от фонда за тайни операции и се е сближил прекалено много с редица престъпни елементи.

Харгрейв затвори очи за секунда, после вдигна ръка.

— Знаеш всичко това от близо година, а ми казваш чак сега?

— Нямаше основание да ви казвам, господин директор. Все пак бяха само слухове. Ако трябваше да ви съобщавам всеки слух, който минава през службата, щеше да се налага да тичам по десет пъти на ден до кабинета ви.

Харгрейв усети напрежение в слепоочията си и си спомни предупреждението на лекарите да не се ядосва.

— Господин Рикман е уникален случай — изрече бавно. — Всичко свързано с него и дейността му е от интерес на най-високо ниво, затова не приемам обяснението ти. Много съм разочарован, че си решил да го запазиш в тайна от мен. — Харгрейв поклати глава. — Това не се случва за първи път. Самият директор ти обясни какво се очаква от теб.

Уилсън бе предвидил, че разговорът ще се развие по този начин, и беше подготвен.

— Съжалявам, господин директор, но има непредвидени обстоятелства.

— Така ли?

— Да.

— Слушам внимателно.

Уилсън нарочно се престори на смутен. Искаше да подчертае, че говори съвсем сериозно.

— Първоначално сигналът дойде от важен човек, който не желае името му да бъде свързвано с това.

Харгрейв бе започнал кариерата си във ФБР; после, на четирийсет, беше избран в Съда за контрол на американските разузнавателни служби. Знаеше как се играе тази игра.

— И този човек е…?

— Съжалявам, господин директор, не мога да ви кажа.

Уилсън се опита да си придаде стоически вид, въпреки че с голямо задоволство видя как бледото лице на Харгрейв пламва от гняв.

— Това е недопустимо. Преди по-малко от месец бяхме при директор Милър и той специално ти нареди да ме държиш в течение на всяко разследване, което извършва отделът ти. Не може нищо да криеш. — Харгрейв поклати глава. — Директорът ще бъде много разочарован. Не съм убеден, че ще хванеш полета за Джелалабад.

Уилсън очакваше това развитие на разговора и имаше готов отговор:

— Господин директор, не е имало никакво разследване, само някои обезпокоителни обвинения от човек на много висок пост. Реших да не ви съобщавам, защото, честно казано, темата не е от вашата компетенция. Не исках да отдавам прекалено голямо значение на тези сигнали, докато не проверя дали са верни.

Харгрейв се замисли още няколко секунди над чутото, после настоя:

— Отново те питам. Кой човек на важен пост е направил тези обвинения?

— Предпочитам да не казвам, господин директор.

— Сигурен съм, но правилата са други. Аз съм твой началник и ако искаш да летиш до другия край на света и да харчиш държавни пари, за да разследваш свой колега от друга федерална агенция, ще трябва да ме запознаеш с всички факти.

Уилсън кръстоса крака и демонстративно погледна кръглия часовник на стената. Въздъхна и каза:

— Става дума за един сенатор, господине, и за да ми съобщи информацията, ме накара да се закълна, че няма да замесвам името му.

— Колко удобно.

— Не си измислям — настоя Уилсън обидено.

— Това няма значение. Ако искаш да хванеш самолета, ще ми кажеш името на този сенатор.

— Дал съм дума, господин директор.

— Започвам да губя търпение, Джоел. Тук не сме ученически лагер, това е ФБР. Имаме правила и закони, които сме длъжни да спазваме. Твоите обещания към някакъв политик не важат при нас. Ще ми кажеш ли всичко, което знаеш, или да се обадя на летището и да отменя полета ти, а след четири часа, когато се видя с директора на закуска, да му разкажа за последните ти подвизи? След като свършим, той ще ме попита какво мисля за бъдещето ти като изпълняващ длъжността директор на контраразузнаването. — Харгрейв замълча и се втренчи в подчинения си. — Предвид на отказа ти да изпълниш една обикновена заповед, съмнявам се, че препоръките ми ще бъдат много добри.

Уилсън от самото начало знаеше, че тази сценка ще се разиграе така, но за да бъде по-убедителен, трябваше да следва сценария си. Затова измънка:

— Карл Ферис.

Харгрейв едва не се задави.

— Искаш да ми кажеш, че си започнал разследване въз основа на сигнал от един от най-големите мошеници в Американския сенат?

Уилсън се престори на наивен:

— Нямам лично мнение за човека, господин директор. Когато един американски сенатор поиска лична среща с мен, аз го приемам сериозно.

— Мили боже! Глупак такъв! — задъхано възкликна Харгрейв. — Не мога да повярвам дори за секунда, че си толкова наивен.

Стана и закрачи напред-назад. Трескаво се опитваше да измисли начин да замаже скандала, преди да излезе наяве. Карл Ферис умееше майсторски да манипулира медиите с лъжите, които разпространяваше.

Уилсън подаде следващата примамка:

— Той ми каза, че му имате зъб.

— Моля?

— Сенатор Ферис ми каза, че не го харесвате. Не уточни защо, но спомена, че е свързано с времето, когато сте били в Съда за контрол на разузнаването.

Харгрейв спря и се обърна към подчинения си:

— Конфликтът, за който намеква, е затворена страница и не искам да го обсъждам сега. Мога само да кажа, че сенаторът не се държа добре.

— Не искам да се намесвам в личните ви дрязги. Това не ми влиза в работата.

— Няма лични дрязги. Проблемът, за който говорим, е това, че не си ме уведомил за действията си, а сега се каниш да заминеш с някой от ударните ми отряди и да се набуташ в много деликатна ситуация. — Харгрейв стисна облегалката на един стол и добави: — Нека те попитам нещо. Помисли ли изобщо как ще реагират приятелите ни от ЦРУ, когато разберат, че си пъхаш носа в техните работи?

— Лично аз изобщо не се интересувам какво мислят онези неандерталци от Лангли.

Харгрейв беше наблюдавал този вид поведение при други свои служители и знаеше колко пагубно може да бъде.

— Ние сме от една страна на барикадата — напомни лаконично.

— Моята работа е да се уверя, че всички наистина са на нашата страна.

— Какво означава това?

— В моя отдел никой не е застрахован от подозрения. Мое задължение е да не позволявам на врага да проникне в апарата за национална сигурност, а най-лесният начин това да стане е, ако враговете ни вербуват някого от нашите да се обърне срещу нас.

— Какво намекваш?

— Не намеквам нищо. Факт е, че Джо Рикман е един от най-компрометираните шпиони на страната. Той е жив пример за всякакви възможни нарушения до степен на абсурд. Ако е бил отвлечен, наш дълг е да предложим на Лангли всяка възможна помощ, ако не за друго, за да намалим възможните вреди. Ние трябва да сме координиращата агенция, защото ЦРУ ще признае само част от рисковете. Трябва да оценим пълния мащаб на последствията за нас.

Колкото и да не му се искаше, Харгрейв трябваше да признае, че Уилсън е прав. След шест месеца щеше да изглежда много зле, ако е накарал началника на контраразузнаването да не предприема нищо.

— Разбирам основанията ти, но искам да действаш предпазливо.

— Ще отида и ще предложа помощ при издирването на Рикман, ще се грижа всичко да става съгласно закона и ще се допитвам до вас, ако реша да променя насоката на разследването.

— Това исках да чуя.

Уилсън се усмихна. Засега нямаше нужда да споделя другите си опасения. Сенатор Ферис вече го беше предупредил, че Харгрейв и без това няма да му повярва. Уилсън се изправи.

— Благодаря, господин директор. Сега, ако ме извините, трябва да тръгвам.

— Още нещо, Джоел. Искам да ми докладваш всеки ден. Трябва да знам какви ги вършиш там.

Харгрейв изпрати подчинения си до вратата и изчака, докато колата се отдалечи. Беше сигурен, че Уилсън няма да го информира и не отива в Афганистан само за да помага на ЦРУ да търси Рикман. Предвид обстоятелствата обаче трябваше да го пусне. Рикман беше ценен кадър и ФБР трябваше да се увери, че националните интереси са защитени. Въпреки това Харгрейв не можеше да се отърси от усещането, че има още нещо — нещо, което Уилсън крие от него.

5.

Джелалабад, Афганистан

Хъбард очевидно бе развълнуван. Отиде при прозореца, за да види как Захир и хората му си тръгват. Рап не му обърна внимание и за няколко минути обсъди с Колман по-нататъшните им действия. Точно свършиха, когато Хъбард се приближи. Той примигна няколко пъти и попита:

— Съзнаваш ли какво направи току-що?

— Мисля, че да — спокойно отговори Рап.

— Не съм сигурен. Този човек е луд. — Хъбард посочи към вратата, сякаш Захир още стоеше там. — Аз трябва да работя с него. Какво, по дяволите, си мислиш?

— Не можеш да подкупиш такъв човек. Накрая пак ще те прецака. При всяка възможност. Единственият начин да се справиш с такива като Захир е, като ги накараш да треперят за живота си.

— Дарън ще полудее, щом разбере. Цяла година изгуби, докато го убеди да работи за нас.

При споменаването на малкото име на Сикълс Рап кипна.

— Дарън е идиот.

— Идиот или не, той ми е началник и най-старшият представител на Управлението в Афганистан.

— Добре, свърши ли с мрънкането? — измърмори Рап повече като предупреждение, отколкото като въпрос.

— Не… не съм свършил. Изобщо не съм свършил. Ти ще стоиш тук една-две седмици и ще си се прибереш в Щатите, а аз ще остана да работя с този тип. Изобщо не познаваш Захир. Той е безскрупулен мръсник. Най-вероятно ще ме убие.

— Тогава убий го ти първи — изръмжа Рап.

Хъбард го погледна, сякаш е полудял.

— Дарън го покровителства… не мога да го убия.

— Аз ще се оправя с Дарън. Междувременно искам да си тренираш гръбнака. Как само го остави да нахълта и да ти приказва! Какво ти става бе? Ти работиш в шибаното ЦРУ, Хъб, не в Държавния департамент! Започни да се държиш подобаващо, или си търси друга работа. Дявол да го вземе… имаш наемници, бивши талибани, бойците от Северния съюз, бивши съюзници… всичките се навъртат и чакат да изпадне някой долар. Можеше да отидеш при Рик, да му дадеш десет-двайсет бона и да намериш петнайсет главорези, които да застрелят мръсника някоя сутрин, когато излиза от дома си.

— Не е толкова лесно.

— Така ли? — Рап стисна гневно зъби и опря пръст в гърдите на Хъбард. — В такъв случай този тип трябва да е Супермен, защото аз не помня колко боклуци като Захир съм очистил. За това не ти трябва висше образование.

— Дарън ще полудее — измънка в оправдание Хъбард.

— Казах ти, че аз ще се оправя с Дарън. — Рап нямаше търпение да стисне за гушата онзи книжен плъх. — Сега обаче искам да разпиташ всичките си информатори. Разрови кочината и разбери какво се е случило с Рик, а ако се натъкнеш на Захир и той си позволи дори само те изгледа накриво, веднага ми се обади. Разбрахме ли се?

Хъбард кимна бавно; съзнаваше, че не е разумно да продължава да спори.

— Добре, ще се заема.

— Хубаво. И запомни, че трябва да действаме бързо.

Рап чу някой да вика името му от горния етаж. Погледна нагоре, после към Хъбард. Потупа го по рамото и добави:

— Не забравяй кой си, Хъб. Не позволявай да те правят на глупак… особено през следващите четирийсет и осем часа. Ако не върнем Рик, Захир ще бъде най-малкият ни проблем.

Хъбард тръгна към вратата. Колман стоеше до Рап с 45-калибровия си „Хеклер и Кох“ в ръка. След като колегата им излезе, той измърмори:

— Не съм сигурен, че е подходящ за тази работа.

Рап също не беше сигурен в това, но не можеше да се сърди на Хъбард.

— Ако Дарън Сикълс ми беше шеф, бог знае какво щеше да стане с мен — отбеляза той.

— Ако Дарън Сикълс ти беше шеф, щеше да го убиеш — отговори Колман, без да отмества сините си очи от вратата. — Дявол да го вземе, Стан ти беше шеф и ти за малко не го очисти, а той е яко копеле. Сикълс е мека китка.

Рап се замисли за Стан Хърли — човека, който го беше обучил. Хърли беше един от най-коравите мъже, които познаваше — и гадно копеле. Оттогава бяха минали двайсет години. В последно време влиянието на възрастта започваше да си проличава при Хърли. Умът му все така работеше безупречно, но силите го напускаха.

— Вече не правят такива като Стан.

Колман се усмихна:

— Да, така е. Но и ти не падаш по-долу.

Рап се престори на обиден:

— Да не би да намекваш, че съм чудат инатлив старец, който пие и пуши прекалено, но все още преследва жените като двайсетгодишен хлапак?

— Приличате си повече, отколкото си готов да признаеш. Ако той беше тук, двамата щяхте да се сбиете кой първи да забучи пистолета си в муцуната на онзи терорист.

— Да, и той щеше да спечели — изсмя се Рап. — После щяхме да отлетим за Кабул и да повторим сценката със Сикълс.

— Е, денят още не е свършил. Мисля, че шансът да разкажеш играта на Сикълс днес е петдесет на петдесет.

Рап изруга наум. „Още едно излишно занимание“ — помисли си. Отгоре отново някой го извика и той отиде до основата на стълбите, като заобиколи мъртвите бодигардове. Погледна нагоре и попита:

— Какво има?

На горната площадка се показа лицето на красива брюнетка.

— Ела. Трябва да видиш нещо.

Рап се заизкачва, като стъпваше близо до стената, за да не настъпи кървавата диря. Сидни Хайек беше най-новият член в екипа му, включена по идея на Кенеди. Рап не беше особено доволен по ред причини. Първата беше доста ясна — в този занаят хората не печелеха лесно доверието му. Нямаше място за грешки, а залозите бяха толкова високи, че той предпочиташе да действа с по-малко хора, отколкото да вземе новобранец, заради когото всички може да загинат. Втората причина за безпокойство също бе очевидна — Хайек идваше от ФБР.

— Какво има? — попита Рап, когато се качи.

Както и останалите в екипа, Хайек носеше маслиненозелено работно яке с джобове, пълни с различни инструменти. По нареждане на Рап бе облякла бронираната си жилетка отдолу, за да не привлича внимание. Носеше също дънки, туристически обувки „Меръл“ и синя шапка на „Детройт Тайгърс“ с фенерче и микрокамера от двете страни на козирката. Погледна го с бадемовите си очи и попита:

— Скот каза ли ти за сейфа?

— Да. Някакъв признак, че е разбит?

— Не. Изглежда, че самият господин Рикман го е отворил.

Рап се намръщи:

— Да не правим прибързани заключения.

Хайек сви рамене:

— Не го познавам, но предполагам, че е бил единственият човек в радиус от две хиляди километра, който е знаел шифъра.

Всъщност в радиус от над десет хиляди километра, помисли си Рап, но не я поправи. Хайек беше от Детройт, единствена дъщеря на арменци, емигрирали от Ливан. Говореше свободно арабски и нещо по-важно, можеше да се разходи по улицата на всеки близкоизточен град, без да направи впечатление на никого. В отговор на обвинението й Рап каза:

— Той единствен е знаел шифъра.

— Е, сейфът е бил отворен с шифъра. Няма следи от бърникане в заключващия механизъм и доколкото мога да преценя, не е отворен насилствено.

— Сигурна ли си?

— Доколкото мога да съм сигурна след по-малко от един час оглед.

Рап се опита да си представи как е станало.

— Значи са го принудили с оръжие да отвори сейфа.

— Не познавам този човек, затова не мога да преценя.

След седемчасова съвместна работа Рап започваше да разбира стила й на действие. По-важно беше онова, което премълчаваше, отколкото което казваше.

— Явно имаш някакви съмнения.

— Винаги имам съмнения.

— Сподели.

— Има неща, които не пасват.

— Какви?

Тя се поколеба за момент, после каза:

— Ела да ти покажа. — Излязоха в коридора. — Внимавай къде стъпваш.

Рап погледна в краката си и заобиколи голяма локва кръв. Тогава забеляза няколко петна на стената.

— Какво е това?

— Всяко нещо с времето си. Искам първо да ти покажа кабинета.

Хайек влезе в стаята и отиде зад бюрото. Нямаше прозорци, стените и таванът бяха облицовани с шумоизолиращи плоскости, а подът — с каучукови плочки. Зад бюрото бе отворена тясна шумоизолирана врата. Зад нея се виждаше отвореният сейф.

— Какво трябва да видя? — попита Рап.

— Нищо.

Хайек изключи лампата на бюрото и включи ултравиолетовата крушка на шапката си. Насочи я към пода пред сейфа и започна да я движи наляво-надясно, докато претърси целия под.

— Няма кръв. Нито капка.

— Все още не разбирам — призна Рап.

— Ела насам.

Тя пресече стаята и излезе в коридора. Изгаси лампите там. Ултравиолетовото фенерче освети различни кървави петна.

— Тук има много кръв. Сега, не познавам Рикман, но съм чувала, че е сериозен човек.

— В какъв смисъл?

— Доколкото те познавам, някой трябва да те размаже от бой, преди дори да си помислиш, че може да отвориш сейфа.

Рап кимна.

— В кабинета му няма кръв.

— Насилието може да е започнало навсякъде… в кухнята.

Хайек поклати глава:

— В кабинета пак щеше да има кръв, дори да са само петънца. Обаче няма никаква.

Рап бавно започна да се досеща за теорията й.

— Какво друго си открила?

— Тази бъркотия. — Хайек посочи кръвта на стената. — Предполагам, че е на някого от убитите долу.

— Онзи с липсващото лице?

— Да. — Тя се приближи до стената и посочи едно пихтиесто парче. — Взех проби от всичко и ще ги изследвам, когато се върнем в Щатите, но съм 99 процента сигурна, че това е парче мозък с малко кръв и парченца кост. Отговаря на раната в главата на Неидентифициран труп номер четири на долния етаж.

— И с какво трябва да ме заинтересува това?

— Виж как са разпръснати петната. — Хайек вдигна ръка, сякаш държеше пистолет. — Телохранителят трябва да е гледал натам, към стълбите. Убиецът го е застрелял в гърба. Куршумът е преминал през главата му, излязъл е, опръскал е стената с мозък и човекът е паднал по очи. Ето откъде е дошла тази голяма локва кръв.

Рап се вгледа в кървавото петно на стената. Всичко съвпадаше.

— Съгласен съм. Какъв е изводът ти?

— Трима от бодигардовете са застреляни в лицето. Това е логично. Опитвали са се да отблъснат нападателите. Изправили са се срещу опасността. Този обаче е застрелян в тила. Не изглежда логично. Би трябвало да е застрелян на площадката, когато извършителите са се качили по стълбите.

Рап вече разбираше. Ядоса се, че не се е досетил по-рано.

— Добре ли огледа труповете долу?

— Достатъчно добре.

— Измери ли входните рани?

— Не точно, но съм почти сигурна, че първите трима мъже са застреляни с деветмилиметров. — Хайек вдигна найлоново пликче с три месингови гилзи. — Намерих ги на пода.

— Ами четвъртият убит?

Тя поклати глава:

— Огледах навсякъде в коридора и по стълбите, но не намерих гилза.

— Някакво предположение за калибъра?

— Предполагам… 45-и, с кух връх. Със сигурност не е същият калибър, с който са убити другите трима.

Рап премисли цялата информация, досещаше се какво означава това, но още не искаше да повярва. Отново погледна към кабинета. Нямаше признаци за борба. Нито една вещ не беше разместена. В коридора всичко беше в кръв. Той погледна петното с вид на сюрреалистична картина.

— Предполагам, че куршумът се е забил в стената.

— Да… ще го изчоплим, но исках първо да те попитам. Не знам какъв е този екип, който ще идва от Лангли… не искам да им се бъркам.

Рап можеше да се справи с този проблем.

— Извади куршума колкото можеш по-скоро. Има ли друго, което трябва да знам?

Хайек се поколеба, но отговори:

— Не.

— Изплюй камъчето.

— Не, няма нищо. — Тя поклати глава. — Ще знам повече, когато вържем петната от кръв с телата. Мисля, че ще получим доста добра картина кой къде е стоял, когато е станало нападението.

— Отлично се справяш, Сид. Засега обаче не казвай на друг. Докато не сме сигурни, не искам да се появят всякакви налудничави теории. Ако някой много любопитства, прати го при мен. Разбрахме ли се?

Кенеди й беше наредила да й докладва възможно най-пълна информация. Сега Хайек съзнаваше, че е попаднала между чука и наковалнята, но тъкмо бе започнала да печели доверието на Рап, затова отговори:

— Разбрано.

— Хубаво. Опаковай нещата и бъди готова за тръгване в десет.

— За къде бързаме?

— За среща в Кабул. С цялото кралско воинство.

— Май мразиш тези срещи.

— Мразя всякакви срещи, особено тези. — Рап си представи как Сикълс води заседанието без него. Не можеше да си обясни защо такъв човек работи в Управлението. — Искам да се погрижа този кретен да не забърка още по-голяма каша, отколкото е в момента.

6.

Американското посолство в Кабул, Афганистан

— Никога не съм чувала за този човек — заяви жената с нескрито раздразнение. — За какъв се мисли, по дяволите?

Полковник Хънтър Пул дръпна за последно от цигарата си, хвърли я на чакъла и я смачка с черната си кубинка.

— Не знам много за него — призна той.

— Но все пак си чувал нещо?

Пул знаеше, че трябва да внимава. Ариана Винтър беше енергична жена с единствения огромен недостатък, че си въобразяваше, че може с настъпателност и нахалство да постигне всяка победа, а от това, което му бе известно за Рап, не изглеждаше разумно да се влиза в директен конфликт с него. Полковникът сви рамене:

— Шпионин е. Те не си публикуват досиетата във вестника.

Винтър го изгледа скептично с пъстрите си очи.

— Нещо премълчаваш, Хънтър.

— Е, чувал съм разни неща… неща, които не се срещат в официалните доклади. — Пул запали нова цигара и добави: — В някои кръгове му се носи лоша слава.

— Лоша в какъв смисъл? — поинтересува се Винтър и също дръпна от тънката си ментолова цигара.

Срещите им все повече зачестяваха. Посолството беше претъпкано и пушенето в помещенията бе строго забранено за американците, въпреки че в страната практически всеки пушеше. Освен това трябваше да внимават кой ги вижда заедно. Затова се срещаха в този ъгъл на комплекса до складираните многоцветни транспортни контейнери. Това бе затънтено място, където от време на време минаваше някой работник или войник, за да вземе нещо за попълване на запасите. Големите клечки от посолството обаче никога не идваха тук, а Пул и Винтър определено спадаха към големите клечки.

Полковникът се облегна на един ръждивокафяв контейнер и се замисли за различните слухове, които беше чувал за Мич Рап. И двамата бяха около четирийсетте. Но за разлика от Рап Пул имаше безупречна биография. Беше завършил с отличие военното училище в Уест Пойнт, изкара рейнджърския курс, после премина през обучение във Военния колеж за командири и щабни офицери и Управленския факултет „Дж. Ф. Кенеди“ към университета „Харвард“. В Първата война в Персийския залив служи като взводен командир, а при започването на Иракската кампания вече командваше рота „Алфа“ на Втори елитен батальон. С елитните войски участва в три кампании — две в Афганистан и една в Ирак. По време на втората в Афганистан, когато служеше в разузнаването на Съвместното специално оперативно командване (ССОК), бе чул да разказват за някакъв таен агент от ЦРУ, който успял да проникне в ареста на военновъздушната база в Баграм, като се представил за полковник от Службата за специални разследвания на ВВС.

Седмица по-рано на бойното поле били заловени двама важни представители на талибанското командване, които до момента отказвали да говорят. За по-малко от час Рап ги накарал да изпеят всичко за подготвяна терористична операция на територията на САЩ. Слуховете за начина, по който го е постигнал, бяха различни, но всички се въртяха около някаква тактика в стила на Оруел, която всяваше смесица от уважение и страх сред хората в ССОК. За Рап се говореха и други неща, повечето от втора и трета ръка. Ако се вярваше на тези истории, той бе способен на крайна жестокост, лишен от страх за собствения си живот и без никакъв респект към политическите и законовите ограничения, с които трябваше да се съобразяват хората в униформа.

Пул винаги действаше по устав, както би правил всеки умен възпитаник на „Уест Пойнт“, и сега очакваше да получи първата си генералска звезда — дългогодишната му мечта, но в никакъв случай не крайната цел в кариерата му. Чувстваше, че има необходимите качества. Заветната му цел беше председателският пост на Обединеното командване на началник-щабовете, а после, ако нещата потръгнат добре, защо не и Овалният кабинет? Съвсем доскоро полковникът трудно би разбрал човек като Рап. Пул бе човек на правилата, но Винтър му отвори очите за действителността във Вашингтон. Тя му показа, че понякога правилата са безсмислени препятствия, Рап изглежда, бе изградил цялата си кариера и репутация върху същата философия. Колкото и да се изкушаваше да пренебрегне някое и друго правило обаче, Пул трябваше да внимава. Американската армия беше съвсем различно поле на действие. Една грешка в очите на някой генерал можеше да му коства кариерата.

Точно страхът да не допусне такава грешка накара полковника да смекчи онова, което знаеше за Рап:

— Трудно е да отсееш фактите от измислиците, но ако вярваме дори само на половината от онова, което се чува за него, той е изключително безскрупулен тип.

„Такъв, който може да провали кариерата ми“ — добави мислено.

— Мамка му! — Винтър запрати цигарата си в стената на контейнера и на земята се посипаха искри. — Само това ни оставаше сега, някой варварин от ЦРУ да прецака всичко. Целият ми труд ще отиде напразно.

Винтър мислеше за кариерата си в Държавния департамент и всички жертви, които бе направила, за да се изкачи по йерархичната стълбица в борба с хитрите си и коварни колеги дипломати. Беше приела ужасния пост в Афганистан по множество сложни причини и една много проста — това щеше да я издигне в кариерата. Винтър мразеше Афганистан. Страната изповядваше някаква древна женомразка философия, която трябваше да е отмряла преди сто години. Беше пълна с побъркани религиозни фанатици, уважаващи жените по-малко, отколкото кучетата си.

Колкото и да й беше неприятно, че пасмина брадати изроди тероризират безнаказано жените и американското правителство не предприема нищо, шефът на Винтър й бе дал ясно да разбере, че имат други приоритети. С наближаването на предизборната кампания от Белия дом се беше получило нареждане да ускорят изтеглянето на военните. Администрацията бе готова на всичко, за да задоволи независимите гласоподаватели. От няколко години Винтър се опитваше да прокарва политиката за реинтеграция. Първоначалният термин беше „амнистия“, но това не се прие добре, затова тя го смени с по-благозвучно название. След като анализираха обществените настроения и платиха 125 000 на една рекламна агенция, измислиха „реинтеграция“. Думата звучеше по-стерилно, но по-важното бе, че щеше да прокара пътя й към напускането на тази страна и към успеха.

Това беше един от малкото случаи в кариерата на Винтър, в които гениалните й идеи я отвеждаха до нещо, което не иска. Преди близо година заместник държавният секретар я извика в бляскавия си кабинет за една много важна среща. Започна доста добре. Министърът й каза, че президентът е харесал идеята. Винтър грейна от гордост като дете, което най-сетне е получило полагащото му се одобрение от някой далечен роднина. Имаше обаче и лоша новина. Президентът искаше тя лично да оглави кампанията, да развие идеята си и да се погрижи да бъде приложена на практика.

— Президентът иска да заминете за Кабул и да следите изпълнението. Ще докладвате директно на мен. Даваме ви много власт. Ще наредим на посланика да ви съдейства във всичко, а Белият дом е готов да окаже силно влияние върху Пентагона и ЦРУ, за да ви подкрепят. На практика вие ще командвате всички действия в Афганистан.

Винтър спря да слуша; цялото й съзнание се съсредоточи върху мисълта как ще живее в Кабул като върху опасна яма на иначе гладко шосе. Тя многократно бе пътувала до Афганистан и мразеше това място. Сега обаче получаваше голям шанс да израсне в кариерата. Даде си сметка, че почти веднага след като изтече едно- или двугодишното й пребиваване в онзи ад, ще може да поиска всеки пост, който си пожелае. Съпругът й не беше очарован, че е взела решение, без да го попита, но нямаше смелост да я спре. Освен това подрастващият й син я подлудяваше. В къщата имаше твърде много тестостерон. Винтър разсъждаваше, че може би ще й се отрази добре, ако си почине малко от двамата мъже в живота си, и дори това да разбиеше брака й, беше готова да го приеме. След седемнайсет години семеен живот една промяна може би нямаше да й се отрази зле.

— Той е само едно колелце в голямата машина — опита се да я успокои Пул.

Винтър беше изключително интелигентна и енергична жена, но не обичаше да се раздвоява между различни приоритети, а в момента Пул изглеждаше по-заинтересуван от това, което тя криеше под полата.

Той постави ръка на рамото й и добави:

— Едно обаждане до държавния секретар, и можеш да го изпратиш в Антарктида.

Започна да масажира рамото й. Винтър се замисли над идеята му, но скоро осъзна, че полковникът малко прекалява с физическата близост.

— Какво правиш?

— Опитвам се да ти помогна да се отпуснеш. Мислите ти се замъгляват, когато изпаднеш в това състояние.

— Твоите пък се замъгляват, когато започнеш да мислиш с члена си. Този поглед в очите ти ми е познат. Не се тревожиш за душевното ми състояние, а мислиш за секс. — Пул се усмихна игриво и Винтър се сопна: — Ето, само от шест месеца се познаваме, а вече мога да те чета като книга. Няма да се чукаме тук като кучета сред контейнерите. Веднъж се случи, но беше в момент на слабост. Повече няма да имаш тази възможност.

— Хайде де! — изстена Пул, като я придърпа към себе си. — Копнея за теб.

— Преди два дни ме чука. Много бързо закопня пак.

— Обикновено не съм такъв човек, но ти ме подлудяваш.

Той я целуна и в същото време я сграбчи с две ръце отзад. Винтър го отблъсна.

— След десет минути имаме заседание. Настрой се за сериозни неща. Захир заплашва да вземе хората си и да се оттегли пак в планината. Ако го направи, това ще предизвика лавинообразен ефект и целият напредък, който сме постигнали през последната година, ще пропадне. И всичко това, защото са отвлекли някакъв шпионин. — Тя се замисли за последните странни събития. — Чух също, че наемникът, който се опитва да ни провали, също ще дойде. Трябва да отстояваме твърдо позицията си.

Пул премести ръката й между краката си.

— Като заговори за твърди неща…

Тя едва се сдържа да не го зашлеви.

— Престани! Трябва да се съсредоточим. Дарън е бесен. Казва, че Рап има сериозни душевни проблеми. Знаеш ли какво ще направят във Вашингтон, ако научат, че сме се провалили.

Пул най-сетне разбра, че няма да правят секс сега, и въздъхна дълбоко:

— Правиш от мухата слон. Все още нищо не е провалено. Реинтеграцията върви по план. Ако нещо забуксува, ще обвиним Рап. Ще хвърлим вината върху ЦРУ и ще си измием ръцете.

— Това не ме устройва. Аз никога не се провалям. — Винтър се посочи с пръст в гърдите, за да наблегне на думите си. Очите й засвяткаха гневно. — Няма да се върна във Вашингтон като некадърничка!

Пул въздъхна. Явно скандалът беше неизбежен. Той се замисли дали има начин да намали силата на предстоящия сблъсък. Винтър очакваше от него стопроцентова подкрепа, но Пул беше убеден, че е глупаво да се опитват да обуздаят Рап по такъв открит начин. От опит знаеше, че когато отиваш на битка с непознат враг, трябва да преодолееш честолюбието си и да предвидиш възможност за тактическо отстъпление. Смяташе да използва точно тази стратегия. По-късно Винтър щеше да му вдигне скандал, но въпреки страхотния секс той вече не смяташе да търпи упреците й. Може би ситуацията му даваше възможност да уравновеси отношенията им и да я направи по-сговорчива.

— Ще те подкрепя, но те предупреждавам, че с хора като Рап не е хубаво да влизаш в открит двубой.

— Аз също не съм жена, с която е хубаво да влизаш в открит двубой. И няма да има двубой. Просто ще му скъсам топките и ще го пратя да си събира багажа. Точка.

Колкото и да му се искаше да й вярва, Пул не споделяше увереността й.

— Ариана, знам, че не мога да те разубедя, но не ми казвай после, че не съм те предупредил.

Без да изчака отговора й, той се обърна и тръгна към главната сграда.

7.

Главната квартира на пакистанското разузнаване ОРС, Исламабад, Пакистан

Надим Ашан вървеше скован от страх по широкия коридор. След двайсет и девет годишна служба за пакистанското разузнаване той бе свикнал да преодолява всякакви подводни камъни, но точно това препятствие го тревожеше повече от всяко друго по причини, които не желаеше да споделя с никого в сградата. Ашан бе опитен мореплавател в опасните води на Обединените разузнавателни служби, или ОРС, и като си даваше сметка за това, тревогата му още повече се засилваше. Организацията не беше някаква монолита бюрократична машина, в която близки съмишленици планират и осъществяват разузнавателните дейности в Пакистан. ОРС беше силно разединена институция, съставена от професионални шпиони и военни, различаващи се силно в представите си кое е най-добро за страната им.

Основната разделителна линия преминаваше между привържениците на светската власт и религиозните фанатици, като във всеки лагер имаше различни групички. Хората със светски убеждения по принцип бяха за модернизация и стабилност. Те от години предупреждаваха, че подкрепата на разузнаването за талибаните в Афганистан и „Лашкар е тайба“ в индийски Кашмир ще им докара много проблеми. Религиозните фанатици виждаха в талибаните съюзник, който може да се използва за поддържане на нестабилността в Афганистан, а националистическото крило в групата отказваше да оттегли помощта за терористите в Кашмир. Омразата им към Индия беше толкова дълбока, че сляпо подкрепяха онези диваци, които умишлено избиваха цивилни в усилията си да отделят провинцията като самостоятелна държава.

Хардлайнерите станаха за резил след терористичната атака в Мумбай, при която бяха убити 195 души, а световноизвестният хотел „Тадж“ — сринат. Международният отзвук бе оглушителен. Като шеф на дирекция „Анализи и международни отношения“ Ашан го чу най-ясно. Дори преди атаките в Ню Йорк и Вашингтон той работеше в близко сътрудничество с ЦРУ и МИ-5. След нападенията много по-ясно разбра опасността от подкрепата за онези бесни псета джихадистите. Дори президентът Мушараф си даде сметка за това и когато подкрепи Съединените щати във Войната срещу тероризма, мръсниците го набелязаха за мишена и седем пъти се опитаха да го убият, докато стоеше начело на пакистанската държава. Само за пет от тези покушения бе съобщено в медиите. Наложи се Ашан и колегите му да прикрият другите две заради връзки на заговорниците с хора от разузнаването.

Тези инциденти поставяха ОРС в неловко положение, но никой от тях не можеше да се сравнява с разкритията след акцията на американците за ликвидиране на най-известния терорист в света. Оказа се, че години наред Бин Ладен се е укривал в Пакистан. Ашан веднага се досети, че е имал подкрепата на елементи от ОРС. Със сигурност имаше дадени подкупи, но основната мотивация несъмнено бе идеологическа. Колкото и да отричаха официалните пакистански власти, в армията и разузнавателните служби имаше множество поддръжници и съмишленици на талибаните и „Ал Кайда“.

Сега Ашан отиваше да се види точно с един такъв. Генерал-лейтенант Ахтар Дурани оглавяваше Външната дирекция на ОРС. Двамата с Ашан ръководеха две от трите основни подразделения на разузнавателната служба. Имаха огромно влияние и бяха пряко подчинени на генералния директор на ОРС. Ашан успяваше да лавира между светски настроените и религиозните фанатици в зависимост от ситуацията, но Дурани стоеше твърдо зад хардлайнерите. Прагматизмът на Ашан произтичаше от един очевиден факт — Пакистан бе предимно ислямска страна.

Ашан мина покрай специално подбраните войници, охраняващи кабинета, и край секретаря на колегата си, който само му кимна за поздрав. В просторния комплекс на ОРС дирекция „Международни отношения“ бе разположена доста далеч от Външната, но въпреки това двамата директори се виждаха доста често. Почти всеки ден Ашан правеше дългата разходка до кабинета на Дурани. За разлика от повечето пакистански мъже на неговата възраст той много се грижеше за здравето си. Никой от родителите му не беше доживял до шейсет. Баща му почина от инфаркт, а майка му — от рак на белия дроб. И двамата бяха заклети пушачи. Ашан ненавиждаше цигарите и се стараеше да се храни правилно и да ходи пеша всеки ден. Смяташе да доживее поне до осемдесет.

Тежката врата на кабинета бе затворена. Той погледна секретаря, който провери лампичката на телефона си и каза:

— Сам е.

Ашан почука и влезе. Големият правоъгълен кабинет беше пълен със сивкав дим. Без да се колебае, Ашан натисна ключа до вратата и вентилаторът на отдушника забръмча. Още преди четири години бе настоял да инсталират вентилационната система, защото не понасяше да седи в опушеното помещение. Понечи да упрекне приятеля си, че не я е включил, но си замълча. Дурани така или иначе вдишваше канцерогенния дим. Отдушникът нямаше да му помогне.

— Надим, каква приятна изненада! — посрещна го Дурани, като се облегна назад в черното кожено кресло.

Носеше военна униформа, да не би някой да забрави високия му чин. Ашан, който бе служил само четири години в авиацията, носеше син костюм и жълта вратовръзка.

— Бях наблизо и реших да се отбия.

— Пак ли спортуваш? — Дурани се усмихна и вдигна цигарата си. — Предупредил съм те. Ако продължаваш, това ще те убие.

— Знам, знам. Ако пушех като теб и останалите в страната, щях да съм много по-здрав.

— И може би щеше да се забавляваш повече — добави Дурани, като се усмихна под рунтавия си черен мустак, който изглеждаше задължителна част от униформата на всеки пакистански офицер.

— Имам достатъчно забавления.

Ашан мина между бюрото на приятеля си и двете кресла отпред и седна на трето, разположено до прозореца, гледащ към едно от многото вътрешни дворчета в комплекса. Това бе още нещо, което беше поръчал специално за себе си. Двете кресла пред бюрото бяха твърде ниски — нарочно сложени, та посетителите да гледат към Дурани от ниско. Ашан не беше сигурен, но подозираше, че тази подредба е остатък от колониалния период, когато страната е била управлявана от британски офицери.

— Какво те води в моето малко владение тази сутрин? Отново ли имаш нужда Външната дирекция да ти спасява задника с мръсните си трикове?

— Точно тези мръсни трикове най-често застрашават задника ми — повече на сериозно, отколкото на шега отговори Ашан.

— О, стига — засмя се Дурани. — Всички имаме роля, която играем.

Ашан не беше в настроение за игри. Твърде добре познаваше приятеля си. Наясно беше със способностите и слабостите му и ако той бе забъркал себе си или хората си в онази лудост в Джелалабад, това застрашаваше всички.

— Моля се на Бог никой от Външната дирекция да не е замесен в онова, което се е случило отвъд границата снощи.

— За коя граница говориш?

Ашан прокара ръка по гладко избръснатото си лице и се опита да разбере дали недоумението на стария му приятел е искрено или престорено. Дурани играеше толкова умело, че беше трудно да се прецени. Ашан реши да бъде директен:

— Северната граница.

— Аха… господин Рикман. Много неприятно. Изненадвам се, че си научил.

Ашан беше свикнал с постоянните намеци за некадърността на хората в дирекцията му.

— Все пак сме специалисти по международни отношения.

— Как научи?

— От посолството. Тази сутрин изпратиха телеграма. — Това беше само половината истина. Ашан бе говорил лично с представителя на ЦРУ. — Американците са много разтревожени.

— Разбираемо е. На тяхно място и аз не бих искал да изгубя човек като Рикман.

Ашан погледна през прозореца. Усещаше, че приятелят му играе някаква игра, но не можеше да бъде сигурен. Двамата се бяха запознали преди трийсет и пет години, когато той учеше в Оксфорд, а Дурани — в Кралската военна академия в Сандхърст. Тогава Дурани бе като отворена книга — прозрачен в мотивите и плановете си. Ашан ценеше честния му и прям характер. ОРС обаче бързо го превърна в двуличен шпионин и пропастта между тях се задълбочи.

— Ахтар, искам да те попитам нещо.

Дурани се усмихна добронамерено, подканвайки го да продължи.

— Въпросът няма да ти хареса.

— Всеки ден ми задават въпроси, които не харесвам. Това е част от работата ми.

Ашан го изчака да запали нова цигара и попита непринудено:

— Ти или някой от хората ти имате ли някаква информация за отвличането на Рикман?

Дурани не отговори веднага, защото трябваше да дръпне силно от цигарата, за да не загасне. Само глупаците палеха повторно цигарите си. Той поклати глава, докато издишаше, и отбеляза:

— Това е доста общ въпрос. Нещо по-конкретно?

— Беше ли ти известно, че той е мишената?

— Лично не ми беше известно.

— А на хората ти?

Дурани изсумтя небрежно:

— Защо им е на хората ми да се забъркват в такава рискована работа?

Ашан можеше да посочи десетина причини. Мислеше да не спори, но нещо го накара да притисне приятеля си повече, отколкото си бе позволявал досега:

— Може би трябва да ми кажеш, защото и двамата знаем, че твоите хора решиха да скрият Бин Ладен. В задния ни двор, държа да отбележа.

— Беше решено да не обсъждаме този въпрос — изръмжа Дурани, като го погледна сериозно.

Да, така бе решено. След унизителната акция на американските специални части лично президентът и генералният директор възложиха на Ашан да разследва възможното участие на ОРС в укриването на Бин Ладен. Един генерал пък трябваше да разследва ролята на армията. Генералът представи жалък доклад, напълно оневиняващ военните. Докладът на Ашан беше съвсем друга работа. Участието на шестима висши разузнавачи, петима офицери от армията и няколко техни подчинени бе доказано, а имаше и още. Преди да завърши разследването, директорът се намеси, иззе всички доказателства и ги унищожи.

Ашан побесня, но му казаха, че е за доброто на Пакистан. Директорът му обясни, че американците били проникнали в разследването и сега разполагали с информация, с която можели да изнудват Пакистан. Ашан знаеше, че това са пълни глупости. Разследването бе на път да го заведе до някои много влиятелни хора. Щеше да разобличи висши пакистански държавници, участвали в укриването на най-омразния терорист на света. Вместо да си изчистят къщата и да признаят грешките, президентът и министрите му решиха да потулят всичко. Нито един човек не беше наказан и тъй като уволняването на замесените можеше да събуди подозрения, те запазиха постовете си. Ашан се вбесяваше от тази история, но нямаше какво да направи… освен едно. Той много тихо и внимателно изпрати цялата информация на американците.

— Да, беше решено да не обсъждаме тези неща, но ние винаги сме се гордели, че сме реалисти, и тъй като сме в твоя кабинет, за който и двамата знаем, че е обезопасен, не виждам нищо лошо в това да изтъкна, че някои от хората ти действат безразсъдно.

— Не бъди толкова самодоволен. Твоята дирекция също беше замесена.

— Да — съгласи се Ашан. — Чрез един безотговорен глупак, но аз направих всичко, за да му вгорча живота. Пратих го в подземието да дигитализира стари досиета. В твоята дирекция имаше петима замесени. Какво стана с тях?

— Как ще управлявам дирекцията си, е моя работа.

Ашан прие сопнатия отговор като признание, че лицемерните боклуци все още са на старите си длъжности.

— Така, след като установихме, че в прекрасната ни организация има елементи, готови да участват в авантюристично начинание като отвличането на Джо Рикман, как предлагаш да се уверим, че никой от хората ни няма пръст в това?

— Предлагам да не правим нищо.

— Нищо ли?

— Ако разследваме такова нещо, това ще привлече вниманието на американците. Не виждам основание да излагам дирекцията си на обвинения, след като съм сигурен, че хората ми нямат нищо общо с отвличането. Афганистан е сурово място и американците се убедиха в това. Трябваше отдавна да се приберат вкъщи.

Ашан не скри раздразнението си:

— Защо продължаваш да се отнасяш към американците като към врагове?

Дурани смачка цигарата си в големия меден пепелник и скръсти ръце пред тясната си зелена униформена риза.

— Афганистан е наша играчка. Британците дълго време си мислеха, че могат да го контролират, руснаците се опитаха да го завладеят, после американците с цялата си арогантност си въобразиха, че ще направят каквото англичаните и руснаците не са постигнали. Въобразиха си, че могат да обуздаят диваците и да вземат онова, което се полага на нас.

Ашан поклати глава. Беше слушал вече тази песен.

— Пак удобно пропускаш, че „Ал Кайда“ ги нападна.

— Можехме да се справим с „Ал Кайда“ вместо тях. Трябваше само да ни помолят. Не беше необходимо да завладяват съседите ни. Виж какви бели направиха.

Ашан понечи да каже нещо, но замълча. Само си губеше времето. Бяха водили този разговор многократно. Дурани обожаваше да се преструва на невежа и да ругае американците, въпреки че с удоволствие приемаше парите им. Носеха се слухове, че през войната е прибрал в джоба си милиони долари, част от които несъмнено бяха дошли директно от Рикман. Ашан на няколко пъти бе на косъм да изрече това обвинение, но винаги се сдържаше навреме. Дурани не беше единственият, който вземаше пари. Повечето началници в ОРС получаваха някакви облаги от американците, включително Ашан. Проблемът при Дурани беше в това, че той вземаше парите, а после правеше всичко, за да подкопава законните цели на съюзниците.

— Какви бели били направили! И сигурно си мислиш, че ние нямаме никаква вина за тази бъркотия… след като финансирахме муджахидините, после талибаните и дори „Ал Кайда“.

— Афганистан е в хаос, но това е наша грижа. Мисля, че е време американците да си ходят.

— А ти какво си мислиш, че правят? Нали целта на тази програма за реинтеграция е точно да улесни изтеглянето им!

— И да затвърдят мрежата си от платени шпиони, които да манипулират страната според техните интереси. — Дурани поклати глава. — Това е неприемливо.

— Разбираемо е след всичко, което ги сполетя.

— Дали ще позволят да се месим във вътрешните работи на страните в тяхната сфера на влияние? Със сигурност не. Вече не са добре дошли тук. Трябва да си ходят у дома.

Всичките им разговори на тази тема преминаваха така. Нямаше смисъл да продължават.

— Какво ще правим с Рикман?

Дурани сви рамене:

— Поредната жертва на войната. Всички замесени страни изгубиха хиляди войници. Рикман е просто още един труп.

— Точно тук грешиш! Джо Рикман не е поредният труп. Той е един от най-ценните агенти на ЦРУ и те няма да стоят със скръстени ръце, докато някой го измъчва. Този човек знае твърде много тайни… ценни тайни.

— Преувеличаваш значението му, но дори да си прав, няма как да го намерим.

— Преувеличавам, така ли? — Ашан се изправи и застана от другата страна на бюрото. Погледна приятеля си в очите и добави: — Знаеш ли кого са изпратили да търси Рикман?

— Нямам представа.

— Старият ни приятел Мич Рап!

Дурани отмести очи и преглътна трудно. След кратко мълчание каза:

— Ще му предложим пълно съдействие.

Не звучеше особено ентусиазиран.

— Ахтар, приятели сме отдавна. Не искам да реагираш… недей да приказваш глупости. Поне веднъж ме чуй. Мич Рап е изключително опасен човек. Фактът, че са го изпратили, доказва колко важен е Рикман за американците. На Рап не му дреме за дипломацията и политиката. Той е човек, на чийто път не трябва да се изпречваш. Ще убие всеки, който има нещо общо с отвличането. Предложи му съдействие и ако откриеш, че някой от хората ти е помогнал на талибаните за…

— Нямаме никаква представа кой е отвлякъл Рикман — сопна се Дурани.

— Прав си — побърза да го успокои Ашан, — но можем да предполагаме и ако са замесени обичайните заподозрени, то със сигурност има някаква връзка с ОРС. Трябва да пуснем хората си да разучат. После ще дадем събраната информация на американците. Знам, че ти е неприятно, но само така ще се проявим като истински съюзник.

Дурани го погледна, сякаш е отхапал суров лимон.

— Повръща ми се от тези американци и тяхната арогантност. Това не е мой проблем. Да си търсят сами Рикман.

— Хубаво, инат такъв — измърмори Ашан, като се отдръпна назад. — Рап вече те предупреди какво ще направи с теб, ако пак му забиеш нож в гърба. — Тръгна към вратата. — Прилича ли ти на човек, който не изпълнява заплахите си?

— Не ме е страх от Мич Рап.

Ашан постави ръка на дръжката на вратата. Чувстваше искрена тъга. Приятелят му се беше превърнал в упорит стар глупак, който си мислеше, че на американците им липсва решителност, за да играят тази мръсна игра с най-безскрупулните методи. По отношение на средностатистическия американец имаше право, но Рап не беше средностатистически.

Ашан отвори вратата и каза, без да се обръща:

— Ако не те е страх от Мич Рап, трябва да идеш да ти прегледат главата.

8.

Кабул, Афганистан

Рап погледна през люка на бронетранспортьора „Кугар“. Пътят от летището до посолството беше кратък, нямаше три километра. Инженерният корпус се беше справил добре с разширяването на булевард „Масуд“, елиминирайки повечето стеснения. Имаше камери на всеки ъгъл, а пресният асфалт предотвратяваше опитите за заравяне на бомби покрай пътя. Паркирането по булеварда беше забранено, а тротоарите — изчистени от боклуци, улични сергии и почти всичко, в което можеше да се скрие взривно устройство. Въпреки всички тези предпазни мерки Рап беше неспокоен.

За разлика от повечето хора, които се чувстваха сигурни в бронираните машини, той ги смяташе за големи подвижни ковчези. Със същия успех можеха да ги изрисуват с разноцветни мишени за терористите. Рап предпочиташе транспорт, който не бие толкова на очи. Службата за секретно разузнаване в Лангли купуваше стари модели коли и ги поддържаше в отлично състояние в частни автосервизи. Понякога слагаха бронирани стъкла и други подобрения, но в Афганистан ключът към оцеляването беше да сменяш често колата и да не се набиваш на очи.

Когато стигнаха голямото кръгово пред посолството, сърцето на Рап се сви. Наближиха главния вход, а това бе любимото място за атака на ненормалниците. Изведнъж бронетранспортьорът спря. Те бяха в последната в конвоя от три машини. Рап погледна раздразнено Колман и попита:

— Защо спряхме?

Колман сви рамене:

— Може би за проверка на документите.

— Искаш да кажеш, че тези малоумници не са ни легитимирали предварително?

— Нямам представа — усмихна се Колман, развеселен от нервността на шефа си.

Рап натисна копчето за отваряне на задната врата.

— Нямам намерение да стоя и да чакам да ме гръмнат.

Стъпалата се спуснаха и той бързо слезе, преди още да достигнат земята. Колман се засмя и натисна копчето за затваряне. Момчетата от авиацията, които караха бронетранспортьора, изръмжаха недоволно отпред срещу глупака, който е застрашил сигурността на машината. Колман им махна небрежно и се извини.

Отвън Рап се изпречи срещу ефрейтор от морската пехота, който сигурно нямаше още двайсет. Момчето кимна с разбиране и отбеляза:

— И на мен не ми харесват тези неща.

Рап се огледа бързо и осъзна, че младежът е част от охранителен отряд, разположен на трийсетина метра от главния вход на посолството. Стояха в полукръг на десет метра един от друг — рехав кордон, имащ за цел да осигури безопасен периметър около машините, докато проверят документите. Бронираните стени около посолството бяха устойчиви на коли бомби, но посетителите бяха уязвими през краткия си престой пред входа. Охраната се състоеше от две четиричленни стрелкови отделения.

„Некадърници“ — помисли си Рап. Този малоброен отряд трябваше да забави атаката, ако някое побъркано копеле решеше да се забие във вратата с натъпкана с експлозиви кола. Нито автоматите M4, нито леките картечници M249 SAW щяха да спрат нападението. Само тежките 50-калиброви картечници при вратата можеха да пробият мотора на вражеския автомобил.

— Как те натресоха на тази педерастка работа? — попита Рап, като все още оглеждаше района.

Момчето посочи двете нашивки на ръкава си:

— Най-младшият винаги е най-прецакан и както обича да ми напомня сержантът, в армията няма демокрация. Затова изпълнявам каквото ми кажат.

Рап кимна — разбира се, така трябваше да бъде.

— Късмет тогава.

Той тръгна към вратичката до голямата стоманена порта. Пресрещна го сержант с тъмна бойна униформа и бронирана жилетка. Рап извади фалшив документ за самоличност от Държавния департамент.

Сержантът погледна картата и каза:

— Изчакайте.

Отиде до най-близката кабина на охраната и пъхна документа в металната кутия. След малко се върна с него и пропуск за Рап.

— Носите ли оръжие, господин Кокс?

Макар че носеше два пистолета и нож, Рап поклати глава и отговори:

— Не.

Последва сержанта до вратичката и влезе. От другата страна го чакаше познато лице. Той нито се зарадва, нито се смути, че вижда Майк Неш.

— Айрини праща подкрепления, а? — отбеляза.

Неш бе работил в екипа на Рап близо пет години, но наскоро го бяха повишили като заместник-директор на Центъра за борба с тероризма в Лангли.

— Аз съм само първата вълна — отговори той. — Вдигнала е на крак тайните агенти в целия район.

Рап се намръщи. Нямаше нито време, нито търпение да се разправя с всичките тези хора. Бързо си даде сметка, че няма и да се наложи. Неш беше дошъл за това. Все пак и Рап трябваше да участва в разпределението на задачите, защото иначе щяха само да си пречат.

— Какво ще правим с толкова много хора?

Неш сви рамене:

— Ще ги пуснем да ровят наоколо, докато намерят нещо по-конкретно.

При нормални обстоятелства Рап би бил твърдо против привличането на прекалено внимание, но ситуацията беше по-особена. Усиленото ровене беше добро начало.

— Някакви заповеди? — попита той, знаейки, че ще има.

— Да.

Неш кимна към оградената с дървета алея в знак да го последва. Двамата мъже толкова си приличаха, че можеше да ги помислиш за братя. Рап беше с пет години по-възрастен и с пет сантиметра по-висок. Косата му беше черна, прошарена на места; тази на Неш — тъмнокестенява. Приликата беше в изсечените черти на лицето и еднаквия стил на държане. Когато се отдалечиха достатъчно от главния вход, Неш спря под един висок кипарис.

— Какво е положението в Джелалабад?

— Четирима мъртви бодигардове, празен сейф, липсващ лаптоп и бог знае какво още. Истинска катастрофа.

— Някакви следи?

— Не. — Рап поклати глава. — Обаче срещнах един мръсник на име Захир. Бил е терорист, но сега се пише приятел.

Тонът на Рап подсказваше, че това последното изобщо не може да го заблуди.

— Абдул Сирадж Захир. Знам го. Предупреждавах и Рик, и Сикълс да не се забъркват с него, но не ме послушаха.

— Мръсникът се изтърси в тайната квартира и се опита да командва.

— Сигурен съм, че си използвал всичките си дипломатически умения.

— Правилно се досещаш. Нахвърли се върху Хъбард и когато търпението ми се изчерпа, заврях пистолета си в лицето му и го заплаших, че ще му пръсна мозъка.

Неш се засмя. За момент помисли да предупреди Рап колко опасен може да бъде Захир, но нямаше нужда. Мич много добре познаваше тия типове.

— Не си постъпил много деликатно.

— Виж какво… и аз искам да излезем фино и остроумно от ситуацията, но нямаме време. Ако не намерим Рик в близките няколко дни, всичко ще се срине.

Неш кимна:

— Айрини също мисли така. Всички знаем какви ще са последствията и какво трябва да се направи.

Рап се съмняваше, че големите клечки във Вашингтон са на едно мнение.

— Слушай, гледал съм вече този филм. Говорят всякакви глупости, правят се на големи смелчаги и искат резултати. После ние идваме, започваме да разбиваме врати и глави, а след година, когато изтече някаква информация, шефовете се преструват на изненадани и искат да ни обесят на мачтата.

— Съгласен съм, но поне този път Айрини каза, че Министерството на отбраната, Държавният департамент и Белият дом са с нас.

— Да, сега така говорят. Обаче казвам ти… щом стане напечено, ще жертват задниците ни и окото им няма да мигне.

— Може би си прав, но какво можем да направим? Да действаме по правилата и да гледаме как всичко се разпада пред очите ни или да обърнем дебелия край и да измъкнем Рик, преди да продаде семейните ценности?

— Знам какво трябва да направим и съм готов да го направя, но не можеш да ме убедиш, че онези палячовци във Вашингтон ще ни подкрепят дори за секунда.

Неш също не вярваше на колегите си бюрократи, още по-малко на политиците, но те имаха по-голямо влияние, отколкото Рап предполагаше.

— Знаеш ли, че Рик на практика е бил касиерът на тази програма за реинтеграция?

Рап се изненада:

— Мислех, че Държавният департамент движи тази тъпа кампания.

— Те бяха водещата агенция, но нямаха ресурса или по-скоро куража да се занимават с тази пасмина главорези, затова президентът помолил Айрини да съдейства.

— И тя се съгласи?

— Да. Затова сега има малко по-голямо влияние над тях, защото всички са в кюпа. Може би ще ни окажат повече съдействие.

— Не очаквам чудеса.

— Знам. Точно затова трябва да поговорим. Заседанието, на което отиваме сега… Айрини не иска да привличаш вниманието.

— Защо?

— Опитва се да убеди министъра на отбраната и държавния секретар да укротят хората си. Белият дом също помага и тя е уверена, че ще ги накара да си затворят очите и запушат ушите за следващите седемдесет и два часа.

— Това ме устройва.

Неш настоя:

— Айрини не иска да влизаш в никакви спорове.

— С кого? — изсумтя Рап.

— С никого.

— Дори с този тъпанар Сикълс?

— Аз имам задачата да се оправя с него.

— Така ли? — Рап вдигна вежди. — В такъв случай го дръж далеч от мен.

Неш знаеше от самото начало, че разговорът няма да е лесен, а увъртането още повече усложняваше нещата.

— Слушай… всички знаем, че си прав по този въпрос. Само че ти си известен като лошо момче.

Рап чу как първият бронетранспортьор минава през вратата. Поклати раздразнено глава и се сопна:

— Хайде изплюй камъчето. Тази сутрин не съм в много търпеливо настроение.

— Ти никога не си в търпеливо настроение. Затова ще ти го кажа бавно… Слушай ме добре. На заседанието ще има една жена… Ариана Винтър… Чувал ли си за нея?

— Не.

— От Държавния департамент е… Идеята за реинтеграцията е нейна. Изглежда, че е доста бойна мацка… Има много връзки и не се страхува да кръстоса шпаги с някого.

— Чудесно.

— Да… Айрини мисли, че може да имаш проблем с нея.

— Защо тогава решихте да ме вкарате в една стая с тази жена?

— Повярвай ми, Айрини много се колеба.

— Не мога ли просто да пропусна?

— Обмислихме тази възможност, но Айрини иска всички да осъзнаят сериозността на положението и да разберат кой командва операцията, докато Белият дом не реши друго.

— Тогава не виждам проблем.

— Айрини не е толкова сигурна. Не иска нищо да те разсейва, а се опасява, че тази Винтър ще направи точно това.

Ето такива неща изкарваха Рап от кожата. При нормални обстоятелства не би дал и пукнат цент какво си мисли някаква писарушка от Държавния департамент; но сега, в разгара на едно от най-тежките бедствия за Централното разузнавателно управление, нервите му бяха толкова обтегнати, че и най-малкият дразнител можеше да го накара да избухне. Той размаха пръст срещу Неш и тъкмо щеше да изсипе цял куп ругатни, когато Колман се приближи.

— Майк, как беше полетът? — поинтересува се новодошлият и подаде ръка на Неш.

— Добре. — Неш се здрависа с него и посочи с палец към Рап. — Тъкмо се опитвам да успокоя нашия приятел.

— Само си губиш времето. Къде е Стан? Трябва да говоря с него.

Без определена причина при споменаването на човека, който бе обучил Рап, на лицето на Неш се изписа тревога. Рап веднага забеляза.

— Какво е станало?

— Няма да дойде.

— Защо?

Неш сведе поглед към земята за няколко секунди, преди да отговори:

— Получи лоши новини, след като заминахте.

— Какви лоши новини? — попита Рап.

— Рак.

— По дяволите! На белия дроб ли?

Стан Хърли бе заклет пушач от четирийсет години.

Неш кимна:

— Четвърти стадий. Дават му шест месеца. Може би малко повече… може би по-малко.

Рап се почувства така, сякаш цялата му енергия го напусна. Сякаш просто изтече от главата му през краката в земята. Познанството му с Хърли бе изпълнено с противоречия и въпреки че започна доста зле, през последните две десетилетия сприхавото старче се беше превърнало в безценен наставник. Често той бе единственият човек, на когото Рап се доверяваше. Хърли беше единственият, който го разбираше истински. Рап се обърна и се отдалечи от Неш и Колман. Нямаше предвид някакво определено място, на което да отиде, просто искаше да остане сам, за да се справи с тъгата, която го обзе изведнъж.

9.

Вниманието на наемния убиец беше съсредоточено върху петнайсетинчовия екран на лаптопа. На вратата на хотелската му стая висеше табелка „Не безпокой“, да не би някоя камериерка да го завари, докато прави нещо подозрително. Дори да го завареше обаче, нямаше да види нищо обезпокоително. Отдавна бяха отминали времената на обемистата шпионска апаратура: триножници за големите фотоапарати с още по-големи обективи, видеокамери и големи параболични микрофони, тежки куфари с монитори и аудиотехника. Сега всичко това се събираше в безжично устройство, не по-голямо от кутийка за носни кърпички. Той лично бе помогнал за създаването му в изобилното си свободно време. Американците много биха се зарадвали, ако в ръцете им попаднеше нещо толкова леснопреносимо и ефикасно.

Самото наблюдение беше доста по-сложна работа, отколкото си представя обикновеният човек. Статичните цели, като посолствата, често провеждаха контраразузнаване. Да стоиш на прозореца на хотелска стая срещу някое голямо посолство с бинокъл пред очите и снимачна техника от двете ти страни, беше сигурна гаранция, че съвсем скоро някой ще нахълта и ще ти нахлузи торба на главата. Това, което следваше, със сигурност щеше да бъде много неприятно. Наемният убиец го беше изпитал на гърба си само веднъж и години наред се опитваше да изтрие спомените от онази ужасна седмица, когато бе гост на Руската служба за външно разузнаване. Нямаше желание отново да става обект на такова варварство и макар да не можеха да се мерят по жестокост с руснаците, американците бяха доказали, че са в състояние да бъдат достатъчно сурови към враг, който отказва да им съдейства.

Новата апаратура за следене се състоеше от две камери и един дистанционен микрофон. И двете камери имаха изключително висока разделителна способност, но наемният убиец бе настроил едната на широкоъгълно заснемане, за да следи по-голям район. Цялата екипировка се събираше в сива кутийка с размер на пакетче кърпички. Беше монтирана на малък триножник с моторче за дистанционно въртене и фокусиране. Управляваше се с джойстик и мишката на лаптопа. Вместо да стои на прозореца и да рискува да го видят, той седеше на леглото с лекия компютър в скута си.

Радваше се, че отново е в играта. Наемният убиец не се беше оттеглил напълно от занаята, но значително бе намалил броя на поръчките, които приемаше. Все още пътуваше много — най-вече за да управлява разхвърляните си по целия свят финанси, но освен това си беше създал идеалната работа за прикритие на пътуванията си. Сега беше консултант по сигурността. След толкова много години, прекарани в убиване на различни хора, преходът стана лесно. Задачата му се състоеше в следене на клиента, но вместо да го убие, му посочваше уязвимите места и мерките, които трябва да вземе. Заплащането беше добро и работата го удовлетворяваше до известна степен, но в крайна сметка му носеше разочарование. Да преследваш човек, без да го убиеш накрая, беше малко като да ти правят свирка, без да се изпразниш — вълнуващо, но като цяло разочароващо.

Сегашната му поръчка обаче бе необичайна от самото начало. Наеха го през законна консултантска фирма за работа в Абу Даби. Той получаваше доста поръчки от Обединените арабски емирства, затова не му направи впечатление. Седмица по-късно пристигна в хотел „Джумейра“ и час след като се настани, получи в апартамента си пакет със смартфон и много неясни обяснения в какво се състои задачата му и колко ще му платят. Клиентите му бяха изключително предпазливи, което му хареса. Харесваше му и да му предлагат големи парични суми. Финансите му бяха в доста добро състояние, но 3 милиона долара щяха да му се отразят още по-добре. Единственото, което не му харесваше, бе това, че липсваше ясно описание на мишената. Това обаче не беше необичайно. Най-сериозните клиенти обикновено те караха да преодолееш няколко препятствия, за да преценят дали си сериозен, и чак след това разкриваха самоличността на мишената.

Заплащането в комбинация с предизвикателството да убие висш американски служител в Афганистан беше твърде примамливо, за да откаже. Затова, в съгласие с инструкциите, наемният убиец включи смартфона, натисна иконата за текстови съобщения и написа отговора си в текстовия прозорец. Това стана преди две седмици. След това той прелетя над трийсет хиляди километра и получи един милион долара с три различни банкови превода. Предишния ден пристигна в грандхотел „Кабул“ и търпеливо зачака следващи инструкции.

Преди пет минути получи съобщение, че мишената приближава с военен конвой от три бронетранспортьора. Първата машина се появи и наемникът изтръпна от нетърпение да види кой е мишената. През последните две седмици много размишлява кой може да бъде. Обичаше предизвикателствата, затова се надяваше да е посланикът или някой генерал, пък и ако съдеше по заплащането, можеше да се окаже точно така. Бе направил проверка обаче и знаеше, че посланикът вече е в посолството, затова можеше да го изключи.

Както очакваше, машините спряха пред главния вход на сградата. След няколко секунди задният люк на последната се отвори. Някой надникна отвътре, после бързо слезе по стълбичката. Наемният убиец присви очи; с бързи движения на пръстите завъртя камерата и я фокусира върху мъжа отвън. Космите на врата му настръхнаха от възбуда и страх. Задачата му нямаше да бъде просто сложна — щеше да бъде много опасна.

През годините повечето му мишени бяха бизнесмени или държавни функционери, прекалено корумпирани или прекалено неподкупни — обикновено мъже около петдесетте или шейсетте, отпуснати и със сетива, затъпени от разврат, наркотици, алкохол и разгулен живот. Телохранителите им често бяха изгубили форма. Човекът, когото сега виждаше на екрана, далеч не беше излязъл от форма и макар и не в първа младост, беше може би едно от най-опасните животни на планетата. От последния път, когато пътищата им се бяха пресекли, изминаха много години, но подробностите от тази среща, в която наемният убиец едва не се прости с живота, се бяха запечатали неизличимо в съзнанието му. В движенията на Мич Рап все още се виждаше рядко срещаната смесица от атлетичност, грация и заплаха. Той спря до един войник и му каза нещо, като постоянно се оглеждаше за възможни опасности.

Първата среща на наемния убиец с Рап беше при обстоятелства, странно напомнящи сегашните. Дори тогава у него заработи дълбоко вроденият животински инстинкт, предупреждаващ го, че с този човек шега не бива. Предизвикателството обаче бе твърде голямо, за да му устои, и наемният убиец извади голям късмет, че остана жив. Логиката му подсказваше, че Рап е тук, за да охранява вероятната мишена. Убиецът претегли в главата си различните възможности. Някой среден функционер на ЦРУ нямаше да струва 3 милиона долара, пък и Рап нямаше да си губи времето да охранява такъв човек. Възможно беше да става въпрос за високопоставен афганистанец, но и в този случай цената бе твърде висока. Наемникът веднага се сети за една жена. Айрини Кенеди беше директор на ЦРУ и много близка с Рап. Това изглеждаше най-логично.

Сигурно мишената беше Айрини Кенеди, директорката на ЦРУ. Наемният убиец внезапно осъзна, че може би е допуснал грешка. ЦРУ не беше организация, с която е здравословно да се забъркваш, именно защото имаше хора като Рап, готови да те преследват до края на света, за да ти потърсят сметка. Цената изглеждаше малко ниска за човек като Кенеди.

Убиецът се замисли за възможните решения. Ако мишената наистина беше Кенеди, най-разумно би било да си събере нещата и да се махне от Кабул още с първия самолет. Нямаше значение къде ще отиде, само да е възможно по-далеч оттук. Парите му трябваха, но не си струваха риска. В присъствието на Рап шансът за успех намаляваше наполовина, а имаше и други проблеми, които още повече усложняваха положението. Пет минути бяха достатъчни, за да събере нещата си. Той взе смартфона, оставен от поръчителя. С едно просто текстово съобщение щеше да узнае кой е мишената. Уговорката беше такава, че научи ли самоличността на жертвата, убиецът не можеше да се откаже от поръчката. Той се изкушаваше да избяга, но по-силно беше любопитството да разбере кого са го изпратили да убие. И написа съобщение: „Конвоят дойде. На позиция съм“.

Натисна иконата за изпращане и се облегна назад, наблюдавайки как Рап влиза в двора на посолството. Досега клиентът спазваше точно договорките. Беше странна игра, но имаше известна логика. Подробностите се разкриваха постепенно. Първо се споразумяха по общите условия, но самоличността на мишената щеше да бъде разкрита едва след като убиецът пристигне в страната и заеме позиция за действие.

Минаха пет минути, после десет. Обхвана го несвойствено безпокойство. Той отиде в банята и чу звука на телефона, докато миеше ръцете си. Когато се върна в спалнята, отвори текстовото съобщение. Имаше прикрепен файл и убиецът натисна иконката за отваряне. След частица от секундата на екрана се появи снимка на Мич Рап. Наемният убиец изпусна телефона на леглото и несъзнателно понечи да вдигне щорите, но се спря навреме.

— Дявол да го вземе… — измърмори.

Обля го студена пот. Опита да се успокои и да събере мислите си. Трябваше да има начин да се измъкне от тази ситуация. Три милиона долара не бяха достатъчни за убийството на човек като Рап. И десет милиона бяха малко, но дори да стигаха, имаше много други фактори. Убиецът прокара пръсти през тъмнокестенявата си коса и отиде в банята. Погледна се в огледалото и се запита как се е набутал в тази абсурдна ситуация. Заради парите, разбира се, и заради възбудата от преследването. Обикновеният живот беше адски скучен, но по-добре отегчен, отколкото мъртъв.

— Какво е това съвпадение? — попита на глас.

Въпросът насочи мислите му към мистичното и той се съсредоточи върху една могъща хилядолетна дума. Карма, разбира се. Само с това можеше да се обясни съвпадението. Със сигурност онова, което Рап беше сторил преди толкова години, го бе довело тук сега. Той имаше дълг и сега бе дошло времето да го изплати. С абсолютна увереност наемният убиец разбра какво трябва да направи. Върна се в стаята, препрати прикачения файл на лаптопа и там отвори досието на Рап. Беше невероятно подробно. Толкова подробно, че убиецът започна да се тревожи кой го е наел. Малко организации можеха да съберат такава информация.

Той отвори екрана с кадрите от камерата. Рап говореше с някого в двора на посолството. Резултат беше несигурен, но удоволствието щеше да бъде много по-голямо, отколкото от простото получаване на трите милиона. На лицето на убиеца се изписа нетърпелива усмивка. Това щеше да бъде може би най-удовлетворителната поръчка в кариерата му. Най-трудното, разбира се, беше да се доближи достатъчно до мишената, без да събуди подозренията й. Ако се издадеше пред Рап, щеше да умре, без да получи шанс за възмездие.

10.

Заседателната зала се намираше отстрани на един от вътрешните коридори на шестия етаж на посолството. Това бе територия на Държавния департамент, което не се харесваше на Неш. Кенеди обаче искаше от него да положи усилие и да убеди тези хора в сериозността на положението. Ако не успееше с добро, тя му предложи да пусне Рап да се развихри. Самата идея, че той може да контролира Рап, беше смехотворна. Неш изтъкна това пред началничката си, но тя упорстваше на своето. Не му обясни защо се налага да действат толкова предпазливо, но като директор на ЦРУ, Кенеди невинаги се чувстваше длъжна да обяснява мотивите за всяка своя заповед на подчинените си. Тя работеше в среда, непонятна на Неш, с хора и организации, на които той, за щастие, не беше длъжен да се отчита. Предвид и на факта, че беше най-умният началник, с когото някога бе работил, той реши да изпълнява, без да пита.

Това беше във Вашингтон. Сега в Афганистан Неш отново се питаше дали стратегията й е разумна. Да кажеш, че Рап не е подходящ за тази работа, не беше съвсем справедливо. По-скоро всички останали не бяха подготвени за войната срещу тероризма. Рап беше по-енергичен и мотивиран от всеки друг, когото Неш познаваше. Нетърпеливостта беше следствие от тази енергичност и дълбокото познаване на врага. Докато другите обсъждаха проблемите от всеки възможен ъгъл, като често спореха за дреболии, Рап анализираше всяка ситуация с удивителна бързина и за секунди решаваше как и дали изобщо да действа. Обикновено решаваше да действа. Разбираше, че има по-голяма вероятност да постигнеш желаните резултати с решителни действия, отколкото ако чакаш първо хода на врага. За Неш щеше да е голям успех, ако съумееше да проведе заседанието, без Рап да нокаутира Сикълс.

Дарън Сикълс, началникът на ЦРУ в Кабул, го беше уверил, че стаята е обезопасена. Неш се престори на удовлетворен, после, следвайки задължителните правила, накара един от хората си тихомълком да провери помещението за подслушвателни устройства. Сикълс научи за това малко преди началото на заседанието и заяви, че е обиден. Следвайки нарежданията на Кенеди, Неш се извини с половин уста, като каза нещо от рода, че допълнителните мерки за сигурност никога не са излишни. След тази драма смяташе да докладва за поведението на Сикълс. Кенеди постоянно наблягаше колко е важно да се осигури абсолютна сигурност срещу подслушване. Никой нямаше право да се обижда, ако друг е решил да се увери в безопасността на помещението. Поведението на Сикълс беше инфантилно.

Неш обаче започваше да свиква. Когато постъпи в Центъра за борба с тероризма към ЦРУ, той бе сравнително млад, на трийсет и девет, и дразнеше много свои колеги с доста по-голям опит от него. Опитваше се да не им обръща внимание, но с някои от тях трябваше да внимава и Сикълс току-що бе влязъл в този списък.

Неш спря при асансьора и с изненада видя Рап, застанал сам в коридора.

— Току-що изгубих сто долара.

— Защо?

— Бях се обзаложил, че няма да дойдеш.

Рап остана безразличен към шегата.

— Хайде да отиваме. Колкото по-скоро свърши тази глупост, толкова по-скоро ще се върна към важните неща.

Обърна се и тръгна по коридора.

— Видя ли се с Дарън? — попита Неш.

Рап поклати глава.

— Нали знаеш, че е… обиден?

Рап спря и се обърна рязко; за момент изглеждаше, сякаш ще избухне, но се овладя.

— Исках само да те предупредя — оправда се Неш.

— Повярвай ми, много добре знам какво е положението и не ми дреме за Дарън Сикълс, обиден или не.

— Мич, това е заповед на Айрини. Аз лично предпочитам да не идваш на срещата, но тя настоя. Нямам представа защо. Но ако мислиш, че няма да можеш да се овладееш, по-добре не идвай.

Очите на Рап проблеснаха толкова гневно, че Неш леко отстъпи назад.

— Нека едно да е ясно — заяви приятелят му. — Знам, че имаш нова, удобна длъжност и хубав кабинет в Лангли, но ти не си ми шеф. Ти си само говорител на Айрини и мен лично изобщо не ме интересува какво мислиш. Ако Айрини иска да присъствам, ще се проявя като добър войник. Ще изпълня заповедта й, но нямам нужда от твоите съвети или от мнението на Дарън Сикълс или някой друг.

Неш беше свикнал със сприхавия характер на Рап, но сега усети още нещо. Откакто се познаваха, двамата бяха влизали в достатъчно разгорещени спорове, но този път имаше някаква враждебност — сякаш Рап смяташе, че са в противникови лагери. Неш въздъхна:

— Ти никога не си изпълнявал заповеди и съм сигурен, че няма да започнеш сега.

— Това шега ли беше? Наистина не съм в настроение за глупостите ти. Ще играя по вашите правила, но те предупреждавам, че ако този кретен Сикълс не се държи добре, ще го размажа.

— Не допускай Дарън да те изкара от кожата. Много се е стреснал, защото тази каша се случи на негова територия. Сигурно е уплашен до смърт, че това ще сложи край на кариерата му.

— Аха… Аз също съм разтревожен. Джо Рикман е изчезнал и ако не го намерим навреме, ще завалят трупове от тук до Исламабад, Техеран и бог знае още къде. Добри хора, които рискуват живота си за нас, ще умрат. Освен това току-що разбрах, че човекът, който ме е обучил и с когото работя повече от двайсет и пет години, умира от рак. Затова извинявай, ако не съм в настроение да се занимавам с тези мекотели и дребните им интриги.

— Хубаво. Аз също не съм очарован от срещата, но трябва да работим с тези хора. Ти сам каза… Документите на Рик са изчезнали. Тези хора са единствената ни надежда. Нуждаем се от информацията, която имат. Трябва да разберем с кого се е срещал Рик. В това отвличане е замесен вътрешен човек.

Рап кимна бавно:

— Знам, имаме нужда от тези боклуци, но това не означава, че трябва да им целуваме задниците.

— Напротив, означава. Поне в началото.

Рап измърмори нещо и тръгна по коридора. Неш го последва на няколко крачки отзад. Питаше се дали новината за болестта на Хърли не се е отразила на приятеля му по-тежко, отколкото беше очаквал. Наистина, със стареца бяха работили заедно години наред, но и двамата бяха емоционални колкото гранитен блок. Неш влезе след Рап в заседателната зала и затвори вратата след себе си. Отляво в другия край на масата стояха Сикълс, Ариана Винтър и друг мъж, вероятно военното аташе. Неш бе забелязал униформата му по време на полета насам. Не се сещаше за името му, но си спомняше, че е завършил „Уест Пойнт“. Залата беше стандартно обзаведена. Имаше килим на сиви и черни шарки, подходящи за замаскиране на мръсните петна, и масивна кафява маса с плот, имитиращ истинско дърво, заемаща по-голямата част от помещението. По средата на масата бе поставен поднос с кафеварка, сметана, изкуствен подсладител, захар, сламки, шест чаши и няколко бутилки вода. Имаше десет въртящи се стола, разположени по четири откъм дългите страни и по един откъм късите.

Винтър направи жест към Сикълс, сякаш му даваше знак да замълчи, после се усмихна на двамата новодошли:

— Добър ден. Предполагам, че вие сте господин Рап и господин Неш.

Рап не каза нищо, затова Неш отговори от името на двамата:

— Да, ние сме. А вие сигурно сте Ариана Винтър.

— Да. Заповядайте, седнете.

Винтър беше по-красива, отколкото на снимката върху служебната карта, закачена на ревера й. Неш погледна мъжа до нея и забеляза орела по средата на гърдите му и табелката с името му отдясно. Пресегна се през масата и се представи:

— Майк Неш. Приятно ми е да се запознаем, господин полковник.

Пул стисна ръката му.

— От Отдела за борба с тероризма, нали?

— Да.

Пул погледна Рап и му подаде ръка:

— Полковник Пул, военно аташе. Господин Рап, нали?

Рап кимна, пое ръката му, но не каза нищо. След силно ръкостискане седна на един стол.

— Нещо за пиене? — предложи Винтър.

Все така мълчаливо, Рап поклати глава.

— Кафе, моля — отговори Неш.

Винтър взе кафеварката и му сипа една чаша, като отбеляза:

— Доколкото мога да преценя, сигурно го пиете чисто.

— Точно така. — Неш се усмихна. — Благодаря.

Взе чашата и я постави пред себе си. Винтър покани Сикълс и Пул да седнат, след което се настани пред Неш и Рап. Сикълс седна от дясната й страна, Пул — отляво. Тя погледна Рап и каза с любезен тон:

— Господин Рап, с вас не се познаваме. Какво точно работите в ЦРУ?

— В Службата за секретно разузнаване.

— На каква длъжност?

— На пряко подчинение на директор Кенеди.

— Ясно.

Винтър постави длани върху масата. Погледа съсредоточено пръстите си няколко секунди, после съвсем небрежно попита:

— За глупачка ли ме мислите, господин Рап?

Рап не се хвана на въдицата. Мълчаливо се обърна към Неш и го погледна, сякаш казваше: „Ти си на ход. Действай“.

Неш се покашля:

— Ариана, не съм убеден, че разбираме въпроса ви.

— Не говоря с вас — сряза го тя и очите й проблеснаха гневно за момент. — Говорех на господин Рап. И така, господин Рап, зададох ви ясен въпрос. За глупачка ли ме мислите?

— Не ви познавам.

— Не ме познавате, а? Само това ли ще кажете?

— Не съм ви виждал досега и до тази сутрин не бях чувал нищо за вас, затова не съм подготвен да отговоря на въпроса ви. Може да сте гениална, може да сте малоумна, за момента още не мога да преценя. Но продължавайте да говорите и след няколко минути ще ви кажа мнението си.

Винтър си пое дълбоко въздух.

— Мислите ли, че президентът е умен човек?

Рап се замисли за момент. Човекът имаше своите достойнства и слабости, но като цяло не беше глупак.

— Да, мисля, че президентът е интелигентен човек.

— Е, президентът ме е натоварил да командвам тази адска дупка, защото е сметнал, че съм най-подходящият човек за тази работа. С екипа ми положихме огромни усилия да приложим на практика плана на президента и нещата вървяха съвсем гладко, докато вие не се появихте тази сутрин и не завряхте пистолет в лицето на един от съюзниците ни. — Любезната фасада на Винтър постепенно разкриваше напиращия отвътре гняв. — Знам, че се мислите за голям герой, но искам да разберете нещо. Тук командвам аз и ако направите нещо, което не ми харесва, ще ви изритам с първия самолет за Щатите.

Вместо да отговори, Рап се обърна към Неш и каза:

— Мисля, че е по-добре ти да обясниш.

— Ариана, ситуацията е безпрецедентна. Никой не оспорва постигнатото от вас, но трябва да разберете…

— Не трябва да разбирам нищо — изкрещя тя, като замахна с длан като каратистка. — Аз живея тук. Познавам ситуацията. Вие двамата не знаете нищо. — Посочи заканително с пръст първо към Неш, после към Рап. — Няма да позволя да ми идвате тук и да провалите едногодишния ми труд само защото сте притеснени, че някой е отвлякъл един от тайните ви агенти. Това по никакъв начин няма да стане. Затова нека да се изясним. Не искам никой от вас двамата да отиде дори да се изпикае, без да ми поиска разрешение. Не искам да се срещате с никого, свързан с реинтеграцията, освен ако аз не разреша. Ясно ли е?

Рап вдигна ръка като ученик, искащ разрешение от учителя да каже нещо.

— Какво? — изсумтя Винтър.

— Вече мога да отговоря на въпроса ви… Мисля, че сте малоумна. И може би имате скрити психични проблеми, но за да кажа със сигурност, трябва да прекарам повече време с вас, което няма да стане. Но иначе съм абсолютно сигурен, че сте глупачка.

— Не се подигравайте с мен! — изкрещя Винтър, почервеняла от гняв. — Няма да ви предупреждавам повече. Вие двамата нямате думата тук. Аз командвам! Достатъчно е само едно обаждане, и ще ви натоваря на следващия транспортен полет за Америка… дори ще се погрижа да е някоя от онези големи машини с перките, в които се чувстваш като в електрическа мелачка.

— С-130. Вибрациите ме приспиват.

— Не ме интересува, дори да ви възбуждат! Един грешен ход, и двамата отлитате.

— Чуйте, ние сме от един отбор — намеси се Неш.

— Аз не съм от вашия отбор — категорично заяви Винтър.

Рап насочи вниманието си към местния представител на ЦРУ. Фактът, че бе избрал да седне от другата страна на масата, беше красноречив.

— Ти даде ли си труда да й обясниш кои сме?

Сикълс се покашля нервно:

— Дадох й официалната информация.

— Само това ли?

— Общо взето…

Неш опря глава на дланите си и зачака неизбежното. Този път не можеше да упрекне Рап. Тази жена определено си го просеше.

Рап знаеше, че Сикълс крие нещо. Щяха да обсъдят този въпрос по-късно насаме, когато смяташе да напомни по много убедителен начин на колегата си на кого трябва да служи. Сега обаче основният проблем беше Винтър. Той я погледна през масата с почти черните си очи и попита:

— Харесвате ли работата си?

— Чакайте да отгатна… Сега сигурно ще ме засипете със смущаващи въпроси и ще се опитате да ме сплашите. Не си губете времето. Не можете да ме уплашите. Аз съм неприкосновена. Аз съм главната пълномощничка на президента в Афганистан. Тук командвам аз.

— Няколко генерали и един посланик вероятно няма да се съгласят с това, но нямам време за спорове. Ако вие командвате, още по-добре. Искаме да ни предоставите цялата информация за съвместната ви работа с Джо Рикман.

— Няма да стане. Това е секретна информация.

Рап поклати невярващо глава.

— Вие осъзнавате ли, че ние сме от ЦРУ? Нашата работа е да се занимаваме със секретна информация.

— Не и с моята секретна информация.

След като кимна няколко пъти, Рап се изправи.

— Значи няма да ни сътрудничите, така ли?

— Казах вече как стоят нещата. Вие двамата няма да предприемате нищо без мое позволение. Ще видя как ще се държите и тогава ще си помисля колко да ви съдействам.

Рап се обърна към Сикълс:

— Обяснил ли си й колко е сериозна ситуацията?

— Тя е запозната със ситуацията и с твоята репутация. Трудихме се дълго и усърдно за реинтеграцията и на никого от двама ни не харесва как нахълтваш и започваш да унищожаваш постигнатото.

Рап се втренчи мълчаливо в Сикълс. Не можеше да повярва, че чува такова нещо. Вдигна ръка, щракна с пръсти и посочи с палец към вратата:

— Хайде, достатъчно. Изчезвай. Ще дойда да говорим в кабинета ти, след като свърша тук.

— Нямаш право да…

— Дарън! — изкрещя Рап. — Затваряй си устата! Имам право да правя каквото искам. Имам пълномощно от Секретната служба и се кълна, че ако не изчезнеш до пет минути, ще се простиш с пенсията. На задника ти и без това му е достатъчно напечено. Отвлякоха проклетия Джо Рикман под носа ти. Осъзнаваш ли колко е сериозно това?

— Аз…

— Не ми се оправдавай. Просто се махай. Ще говорим после в кабинета ти. Из-чез-вай!

Сикълс се беше опитал да се свърже с Кенеди три пъти тази сутрин, но тя не му вдигаше — може би Рап казваше истината. Стана и излезе, без да каже нито дума повече.

След като вратата се затвори, Рап се обърна към Пул:

— Ако предпочитате да излезете, няма да ви се разсърдя.

— Ще остана.

— Хубаво. — Рап отново погледна Винтър. — Може да си мислите, че имате много добри връзки… може да се мислите за много влиятелна и в някои кръгове това може да е вярно. Но не и тук.

— О, нима?

— Да… Нека ви обясня как стоят нещата. Ние сме момчетата, които изпращат, когато положението стане неспасяемо. Хайде, обадете се на началничката си, след като свършим. Тя ще потвърди. И съм сигурен, че ще ви каже да направите каквото искаме от вас и да не ни се пречкате.

Винтър поклати глава:

— Държавният секретар ми има пълно доверие. След като й разкажа какво сте направили с комендант Захир тази сутрин, вие ще сте този, който ще моли да не му отрежат пенсията.

— Чудесно, обадете й се. Само да не кажете, че не съм ви предупредил. Тази реинтеграция е пълна пародия и всеки, който заема някакъв смислен пост във Вашингтон, го знае. Това е прах в очите на обществеността, за да можем да обявим, че сме победили, и да се оттеглим с чест. Отвличането на Джо Рикман е сериозен проблем и те го знаят. Главата му е пълна с безброй мръсни тайни, които могат да поставят в неловко положение началничката ви и много други големи клечки във Вашингтон. Те не обичат да стават за резил, затова вашият малък цирк ще трябва да остане на заден план, докато си свърша работата. На мен не ми дреме дали във вестниците ще излязат статии, злепоставящи шефката ви или другиго, но страшно ми дреме за всички агенти, работещи за нас, които има опасност да загубят живота си, ако не намерим Рик, и то бързо.

— Нямате представа с кого си имате работа, господин Рап!

— Напротив, имам много добра представа. Вие сте разглезена кучка, която е свикнала да получава всичко в живота на тепсия. — Рап посочи венчалната й халка. — Съпругът ви е нещастен човек. Мъж под чехъл. Сигурно редовно му слагате рога. А ако съдя по себичното ви поведение тази сутрин, подозирам, че го правите с господин полковника. Искам да разберете, че изобщо не ми дреме коя сте, но за вас е много важно да разберете кой съм аз и да осъзнаете, че съм едно от най-гадните копелета, които можете да срещнете. Затова ме изпраща президентът. Защото иска резултати и знае, че няма да се стресна от хора като вас. Затова хайде, обадете се на началничката си и на когото друг искате и след като те потвърдят това, което току-що ви казах, ще ми предадете цялата документация, свързана с Джо Рикман и всички отрепки, с които сте го накарали да сключи сделка. А ако не го направите, гарантирам, че вие ще сте тази, която ще отлети със следващия самолет.

11.

Джелалабад, Афганистан

Джо Рикман лежеше на пода гол, свит на кълбо, с премазано от бой лице и тяло. Опита се да отвори очи, но бяха или твърде подути, или залепнали от съсирена кръв и не успя. Никога не беше изпитвал такава болка. Никога не си беше представял, че може да бъде толкова лошо. Инструкторите във Фермата[1] го бяха предупреждавали и той кимаше, сякаш разбираше всичко, но те твърдяха, че и представа си няма. Никой, който не го е преживял, не можеше да разбере колко ужасно може да бъде. Сега Рикман разбираше. Засега се държеше, но едва. Имаше моменти, когато бе на косъм да капитулира. Повтаряше си, че сигурно знаят кога да спрат. Все пак той винаги преценяваше кога да каже на хората си да престанат.

Беше ръководил хиляди разпити и никога не бе допуснал разпитваният да умре. Методите на Рикман и колегите му обаче бяха малко по-чисти. Преди началото на разпита се събираха и измисляха сценарий. Решаваха какви въпроси ще задават и какви методи за предизвикване на болка ще използват. Рикман, разбира се, никога не си цапаше ръцете. Дори не обичаше неговите хора да си цапат ръцете. Ето защо беше голям любител на електрическия ток. Така беше най-чисто. След края на разпита не се налагаше да бършеш кръв. Хората от екипа му и тези, които трябваше да чистят, също го оценяваха. Нямаше как да докарат някой обикновен чистач в ареста и да го накарат да мие кръвта от мероприятие, което в очите на сънародниците му е крещящо незаконно.

Похитителите на Рикман очевидно не бяха толкова загрижени за следите. Хората в тази част на света приемаха много по-спокойно мъченията. В известен смисъл тези зверове също следваха някакъв сценарий. Засега не пипаха краката и гениталиите му, а главно го удряха през лицето — с плесници, не с юмруци. Биеха го най-често с гумен маркуч и отворени длани, така че да му причиняват само болка, без опасност от сериозни наранявания. Поне така си повтаряше той при всеки удар. За щастие се въздържаха да го удрят твърде много в главата. Освен заради инфаркт другият начин да изгубиш разпитвания е, като му причиниш мозъчен кръвоизлив.

Рикман пак се опита да отвори очи и успя да повдигне леко единия си клепач. Постепенно фокусира мрачното си обкръжение. Намираше се в някакво подземие с под от гола пръст. На стените бяха окачени бели чаршафи. Върху единия от тях със спрей бе изписано: „Неверник“. Така, докато заснемаха мъченията му, думата се виждаше в кадър зад него.

В подземието вонеше на урина. Това беше първото, което Рикман усети, след като го доведоха, и то го отврати. Той беше маниак на тема чистота и мисълта, че го държат на такова смърдящо място, го измъчваше почти колкото страха от следващия разпит. След като започнаха да го бият обаче, миризмата стана най-малкият му проблем. Сега не му пукаше толкова, защото беше сигурен, че и той е допринесъл за аромата по време на побоя.

Опита се да вдигне глава, но беше твърде болезнено, затова остана да лежи така и се опита да определи къде го боли най-много. Всеки сантиметър от тялото му беше натъртен, но няколко места изпъкваха. Най-вече ребрата. Сигурен беше, че няколко от тях са счупени или поне натъртени. При повечето разпити връзваха ръцете му над главата за някакво приспособление на тавана и така страните му оставаха открити за жестоките удари. Дори когато не го удряха, раменете му се раздираха от болка, сякаш щяха да се откъснат от ставите.

Рикман събра сили да се изтърколи по гръб. Силна болка прониза гръдния му кош. Той бавно обърна глава към вратата. Видеокамерата беше монтирана на триножник. Червената лампичка под обектива подсказваше, че още записва. Това беше добре. Да записват, щом искат. Той чу стъпки и гласове пред вратата. Напрегна цялото си тяло, защото явно пак идваха да го бият. Вратата се отвори и помещението се освети. Мъжът, който влезе, изключи камерата и застана над Рикман. Носеше сива риза до коленете и сив широк панталон, който местните наричаха перахан тунбан. Клекна и поднесе бутилка вода към подутите устни на Рикман.

— Ще бъде по-лесно, ако им кажеш каквото искат да знаят. Не е необходимо да страдаш повече.

— Може би си падам мазохист. Какво да ти кажа?

Похитителят се намръщи и тъжно поклати тава. След малко извади някакво шишенце от джоба си и го отвори. Изтърси две хапчета в дланта си и ги пъхна едно по едно в устата на Рикман.

— Тези ще помогнат.

Рикман се опита да ги изплюе, но мъжът запуши устата му с ръка и каза:

— Не бъди глупак.

С още малко вода Рикман преглътна хапчетата. Похитителят се изправи и се отдалечи до вратата. Отвори я и махна на някого да влезе. Другият мъж носеше малка черна чанта.

На Рикман му хрумна, че може би е лекар. Това беше добър знак. Похитителите му изглеждаха отговорни. Медикът коленичи до него и допря слушалка до гърдите му. След това измери кръвното му и освети очите му с фенерче. След по-малко от две минути обяви, че Рикман е достатъчно здрав, за да продължат разпита.

Лекарят излезе. Влязоха двама други мъже с маски. Включиха камерата и мъжът с широкия панталон им даде знак да започват. Преметнаха въже през халката на тавана и вързаха ръцете на Рикман. Дръпнаха въжето и вдигнаха пленника.

— Този път ще отговориш на въпросите ми… да.

Рикман погледна мъчителя си с единственото си зрящо око и изплю голяма кървава храчка в лицето му. Боят започна веднага. Странно, но вече не го болеше толкова. Каза си, че трябва да бъде силен. Нямаше да продължи дълго така. Трябваше да спрат по някое време, защото иначе щяха да го убият, а не им трябваше мъртъв. Най-важна беше дисциплината.

12.

Кабул, Афганистан

Всеки допуска грешки. Важното е какво правиш след това. Признаваш грешката си, променяш някои неща и продължаваш напред. Поне така бяха учили Рап. Всичко друго беше вредно, егоистично и непочтено. Той не обичаше да си губи времето дори при нормални обстоятелства, но в кризисни ситуации направо се вбесяваше от хора, които не са способни да преодолеят личните си интереси, да грабнат кофа вода и да се включат в гасенето на пожара заедно с другите. Когато някой се държеше като Сикълс и отричаше, че е допуснал грешка, налягането в главата на Рап се повишаваше като в херметична тенджера и в един момент можеше да избие навън.

Неш знаеше, че има реална опасност Рап да разбие зъбите на кабулския представител на ЦРУ, и не би могъл да го укори, но на този етап не можеше да предвиди как това ще се отрази на проблемите им. В ЦРУ имаше някои момчета от старата школа, които предпочитаха някой да им удари добър пердах, отколкото да ги привикат за мъмрене в Лангли, но Сикълс не беше от тях. Той с най-голямо удоволствие щеше да се представи за жертва, а Неш не можеше да допусне това да се случи.

Рап спря пред бронираната врата към помещенията на ЦРУ в посолството. Погледна Неш и каза:

— Обясни ми пак защо според теб имаме нужда от него.

— Той познава тези хора. И сигурно може да ни даде полезна информация. Ако го пратим обратно в Лангли, ще бъде по-малко склонен да ни съдейства.

— Не ми дреме. Когато го изпратим в Лангли, бързо ще разбере, че аз не съм единственият, когото е ядосал. С кариерата му е свършено, освен ако много бързо не покаже, че се разкайва, но дори тогава ще се погрижа да го забутат в някоя дупка.

Преди Неш да отговори, към тях се приближи Колман и каза:

— Хъбард се обади. Говорил е с оня ветеринар в Джелалабад.

— И какво?

— Казал му, че не е приспивал кучето. Не могъл да разбере от какво е болно, затова пратил Рик при друг ветеринар тук, в Кабул. В по-добра клиника.

— Значи Хъб е сгрешил или е бил подведен?

— Не разбирам.

— Хъб ми каза, че кучето е било приспано от ветеринаря в Джелалабад. Рик ли му го е казал, или просто е предположил?

— Не знам.

— Обади му се. Искам да говоря с него. — Рап се обърна на пети към Неш. — Имаш около минута да ме убедиш. Трябва да сме там, не тук. Трябва да притиснем всеки мръсник, когото намерим, и може би, ако надушим, че зад тази работа стоят иранците, да им върнем услугата.

— Аз съм ядосан колкото теб. Сикълс е нарушил първото ни правило. Забравил е за кого работи. Той не е от Държавния департамент… а от ЦРУ. Но ти сам го каза. Времето лети. Следите избледняват с всяка изминала секунда и да погледнем истината в очите… Рик може да е много умен, но не е много издръжлив. Ако още не са го пречупили, няма да устиска дълго. Имаме нужда от Дарън, за да ни даде цялата информация веднага. Не след два-три дни, когато се върне в Лангли и Айрини го накара да осъзнае колко идиотски се е държал.

На Рап не му харесваше, но Неш беше прав.

— Тогава сложи всички карти на масата и му дай две ясни възможности за избор: или да си събира акъла и да си спомни за кого работи, или с кариерата му е свършено. Това е последен шанс.

Неш кимна:

— Мисля, че ти трябва да му го кажеш.

Преди Рап да отговори, Колман му подаде телефона.

— Хъб… Рик ли ти каза, че Аякс е бил приспан от ветеринаря в Джелалабад, или беше твое предположение? — Изчака отговора на Хъбард и добави: — Изпрати ми информацията за ветеринаря в Кабул. Искам да говоря с него.

Рап подаде телефона на Колман, но преди да се върне на темата за Дарън Сикълс, Неш го попита:

— Какво означаваше това?

Рап не искаше да се задълбочава в подозренията си, докато не получи повече информация, затова отговори:

— Опитвам се да проверя няколко следи. Оставям Дарън на теб, а аз трябва да се махна от тази сграда, иначе рискувам да прибягна към сериозно насилие.

— Дай ми пет минути — помоли го Неш, като вдигна пръстите на дясната си ръка.

— Не. Писна ми от празни приказки. Трябва да тръгвам.

— Някакъв ветеринар… какво, по дяволите, очакваш да ти каже?

— Не се притеснявай за мене. Заеми се с Дарън и останалите кретени. Скоро ще дойдат още хора… — Рап погледна часовника си. — … след около три часа. Трябва да започнат веднага, затова им измисли задачи.

Неш се намръщи:

— Откога станах координатор на операцията?

— Това върви в комплект с новия ти пост. Ти си най-старшият служител на ЦРУ в района, затова стой тук и управлявай операцията, докато ние строшим няколко врати и глави.

— Гадост!

Рап се засмя:

— Ти си национален герой. Не можем да допуснем нещо да ти се случи.

— Глупости! — изръмжа Неш. — Ти също беше там. Всъщност ти беше лудият, който нападна онези мръсници само с пистолет.

— Шшш. — Рап постави пръст пред устата си. — Това е секретна информация. — Засмя се и се обърна към Колман: — Стягай момчетата.

— По-леко ли искаш да пътуваме, или да всяваме респект?

— Леко… Само аз, ти, Джо и Ривърс. И зарежи тия бронирани машини. Намери някой очукан стар седан.

Двамата с Колман тръгнаха. Неш изчака смутено, докато се отдалечаваха по дългия коридор. Болеше го, че не го включват в такива акции. Официално го бяха направили бюрократ, а това го съсипваше. Така жена му беше много по-доволна и предвид факта, че имаха четири деца, едното още пеленаче, може би беше по-разумно да се откаже от рицарските доспехи… но боже, колко му липсваше тръпката!

13.

Наемникът беше убил осемдесет и седем други човешки същества. Поне за толкова държеше сметка. Вероятно имаше още, телохранители и други, умрели по-късно от раните, които им е нанесъл. Истинският брой може би надвишаваше сто, но официалният оставаше осемдесет и седем. С много от тези убийства се гордееше — това бяха жестоки хора, сеещи болка и разрушение с алчността си за власт и пари. Имаше и доста, за чиято смърт знаеше, че ще отговаря пред Създателя. Повечето от тях беше ликвидирал в ранните етапи на кариерата си, преди да усъвършенства уменията си и да започне да подбира мишените. Някои бяха грешка, други бе убил от липса на опит. Беше използвал голите си ръце, жици, ножове и отрова, но най-често огнестрелно оръжие. В няколко случая, за които съжаляваше, бе прибягвал до експлозиви, които бяха изключително ефикасни, но непредсказуеми по отношение на страничните поражения.

Той умееше да убива. Правеше го твърде добре и това за малко да го погуби. В този занаят човек не можеше да расте, ако не е убеден в способностите си, но прекалената самоувереност определено можеше да му коства живота. След тринайсет години в бизнеса наемният убиец знаеше, че понякога трябва да кажеш „не“ — ако не за друго, дори само защото си казал „да“ твърде много пъти. Предизвикателството и парите бяха невероятна мотивация и той постоянно се стремеше да се усъвършенства. Затова търсеше все по-трудни поръчки: за да се доказва пред себе си, защото нямаше с кого друг да се съревновава. Всъщност беше доста глупаво — сякаш очакваше, че някой ден ще го номинират за най-добрия наемен убиец на десетилетието.

В крайна сметка самолюбието му и един изключително висок хонорар за малко не го срещнаха със смъртта. Онази поръчка промени всичко. Направи го по-мъдър. Той все още беше уверен в себе си, но много по-ясно осъзнаваше слабостите си и факта, че има и други хора, способни колкото него, пък дори и няколко по-добри. За последните беше най-трудно да прецени. По необходимост той никога не се срещаше с поръчителите. Не искаше да знаят как изглежда, а и те, ако имаха малко мозък, не биха показали лицата си пред един наемен убиец от световна класа. По тази причина се налагаше да използват посредници, които уреждаха договорите и плащанията. През цялата си кариера той бе използвал само трима такива. Първите двама бяха починали: единият от естествена смърт, другият — от куршум в главата, докато спокойно се разхождаше в парка „Ел Ретиро“ в Мадрид. Испанецът не разбираше добре поверителното естество на съвместната им работа, пък и фактът, че крадеше, също не му помогна да оцелее.

През последните две години и нещо наемникът работеше с един руснак и досега всичко вървеше гладко. Сегашната поръчка обаче все повече намирисваше и той вече съжаляваше, че не се отказа. Освен най-очевидната опасност — мишената, имаше още куп проблеми. Най-сериозният от тях беше поръчителят, който вече се опитваше да го контролира. За последните няколко часа убиецът получи информация, която го накара да се замисли кой може да е неизвестният му работодател. Човешко беше да си зададеш този въпрос, но обикновено мотивите бяха стандартни. Сега беше друго. Тайнственият поръчител му подаваше сведения, до които само вътрешен човек можеше да се добере. Това възбуди у наемния убиец чувството, че е наблюдаван. Неизвестният работодател се опитваше да се меси в работата му, а това не му харесваше. Този тип се изживяваше като кукловод и се опитваше да дърпа конците му, сякаш имаше работа с аматьор. След като стана ясно, че мишената е самият Мич Рап, пиколото донесе голям хартиен плик, в който имаше адрес, карта, ключ и точни инструкции кога и как да извърши покушението. Отначало наемникът се обиди. Той беше професионалист, по дяволите. Щом този поръчител разбираше толкова, да беше отишъл сам да застреля жертвата.

Убиецът обаче обузда самолюбието си и се съсредоточи върху усещането, че тази поръчка започва все повече да излиза извън обичайните параметри на риска. Един вътрешен глас — гласът на здравия разум — настояваше да хване такси за летището и незабавно да напусне страната. Ако го наблюдаваха обаче, това нямаше да е толкова лесно. Другият вътрешен глас — онзи, който понякога го тласкаше към неразумни постъпки — му нашепваше, че поръчката е твърде привлекателна, за да се откаже. Засега любопитството и голямото заплащане надделяха.

Той извади от хотелския сейф фалшивия си паспорт и кредитна карта на същото име, известна сума пари и няколко други изтъркани документа, каквито всеки опитен митничар очаква да намери в портфейла на мъж, преминал четирийсетте. Сложи си камуфлажни панталони, туристически обувки, работна риза и леко сиво яке „Норт Фейс“. В джобчето в долния край на левия си крачол пъхна сгъваемо ножче „Кършо Блек Блър“, ако случайно се наложеше да убие безшумно някого.

Следващото нещо в екипировката му беше аварийният комплект, който носеше, в случай че положението стане неспасяемо. Постави специално пригодената си раница на бюрото и провери съдържанието й. Вътре имаше автоматичен пистолет FNH 5.7. Наемният убиец беше използвал на практика всяка марка леко огнестрелно оръжие, известно на човечеството, и бе установил, че при пряка престрелка никое не може да се мери с този модел по три причини: първо, слабият откат, второ, големият капацитет на пълнителя от двайсет патрона и трето, уникалните 5.7х28-милиметрови куршуми, проникващи през почти всяка бронирана жилетка. Пистолетът имаше къс заглушител на дулото и три резервни пълнителя. Раницата съдържаше и две звуково-светлинни гранати M84 с часовников взривател, които бяха много ефикасни за отвличане на вниманието.

Самата раница беше най-впечатляващата част от екипировката. Бе изработена от брониран плат и с едно бързо дръпване на ципа и дръжката наемникът можеше да покрие с едната половина главата, а с другата — гърдите си. С още няколко движения, отнемащи не повече от две секунди, раницата се превръщаше в бронирана жилетка, в която пистолетът и няколко други полезни инструмента се разполагаха удобно на гърдите. Той закопча около кръста си още една чантичка, съдържаща втори обектив за цифровия фотоапарат и свръхкомпактен 9-милиметров пистолет „Берета“ с петсантиметров заглушител.

Останалите неща напъха в стандартен черен сак. Винаги внимаваше какво пипа, затова пет минути му бяха достатъчни, за да заличи отпечатъците си в стаята. Хотелът беше пълен с камери за наблюдение и нищо чудно, ако някой в посолството ги следеше в реално време. Нямаше никакво съмнение, че ще видят лицето му, но колкото и да не му харесваше, нямаше как да предотврати това.

Затова закачи на врата си фотоапарата „Канон EOS 5D Mark II“, който допълваше прикритието му като фотограф на свободна практика, и излезе. Задържа двата електронни ключа, единия в раницата, другия в портфейла, за да може да влезе в стаята, ако се наложи, но от опит знаеше, че повече няма да се върне. Много по-вероятно беше да напусне по спешност страната. Той се усмихна за пред цифровите камери във фоайето и поръча на портиера да му извика такси. Служителят го попита дали напуска хотела и той отговори с не, макар че точно това смяташе да направи.

Наемният убиец бе посещавал почти всеки голям град на всички континенти освен Антарктида. Много добре познаваше разликите в жизнения стандарт на отделните страни. Въпреки всички средства, които американците и коалиционните им партньори бяха осигурили за изграждане на градската инфраструктура, Кабул си оставаше мизерна дупка. По тротоарите се трупаха боклуци, улиците бяха целите в дупки и ако имаше служба за почистване, това не личеше по нищо. Поради сравнително голямата надморска височина и редките валежи всичко бе покрито с фин слой прах. Освен това изхвърлянето на боклуци където им падне, изглежда, беше нещо като национален спорт за афганистанците.

Шофьорът беше много приказлив, което не се хареса на наемния убиец, но събитията се бяха развили толкова бързо, че нямаше време да избира. При нормални обстоятелства щеше да смени поне три таксита, но сега бързаше да провери мястото, където му бяха наредили да убие Рап. Тази част от задачата го дразнеше най-много. Като професионалист той беше свикнал сам да избира времето и мястото на убийството. Цялата работа му изглеждаше твърде нагласена.

Офис сградата беше на една пряка от река Кабул — пълно с боклук блато, което в края на пролетта и началото на лятото преливаше от бреговете си с вода от топенето на планинските снегове, но през есента отново се смаляваше до едва църцореща бара, използвана от местните за бунище. Въпреки че сградата се намираше само на няколко километра от хотела, на таксито му трябваха близо петнайсет минути, за да стигне. Липсата на светофари и голямото обедно движение затрудняваха шофирането. С няколкото думи на арабски, които знаеше, наемният убиец установи, че шофьорът говори английски, което много улесни комуникацията. След кратък пазарлък се споразумяха каква цена да плати, ако наеме таксито за следващите няколко часа. Убиецът показа на шофьора къде да го чака, после извади стодоларова банкнота и я скъса през средата. Това никак не се хареса на афганистанеца. След кратка препирня убиецът му обясни, че когато си свърши работата, ще му даде другата половина на банкнотата плюс още сто долара. Това поуспокои шофьора. Двамата си размениха телефонните номера и убиецът слезе, като остави в багажника куфара си.

Обиколи квартала, като се преструваше, че снима, но всъщност правеше цифров запис на околността. В района имаше много дву- и триетажни административни и жилищни сгради. По европейските стандарти изглеждаше мизерно, но за Кабул бе един от елитните квартали. От двете страни на улицата бяха струпани сергии, на които се продаваше всичко — от традиционните ризи, каквито носеха почти всички мъже, до ярко оцветени пластмасови столове и масички, удивително богат асортимент. Имаше плодове и всякакви други хранителни продукти. Убиецът знаеше, че тези търговци усещат пулса на улицата, на която прекарваха шест дни седмично от изгрев до залез-слънце. Ако усетеха нещо необичайно, щеше да проличи по държанието им.

Той внимаваше да не насочва апарата директно към хората, защото това ги изнервяше. Преструваше се, че снима далечни обекти. Ветеринарната клиника беше на съседната пресечка и имаше частен паркинг отстрани. Офис сградата, откъдето трябваше да убие Рап, беше точно отсреща, на около 80 метра от сегашното му положение. На пръв поглед мястото изглеждаше идеално.

Убиецът се огледа още веднъж и влезе в сградата. Нямаше фоайе, само малка площадка за стълбите към горния етаж. Той бързо обиколи долния и с безпокойство установи, че няма втори изход. Дори само това бе достатъчно основание да прекрати мисията, но имаше още време и любопитството го накара да се качи горе. Няколко минути му бяха необходими, за да нагоди зрението си към лошата светлина. Мина покрай вратата на офиса, в който според инструкциите трябваше да отиде, стигна до края на коридора, където с облекчение видя метална стълба, водеща към покрива. Върна се пред офиса, разкопча чантичката на кръста си и стисна с дясната си ръка намиращия се вътре пистолет, в случай че се наложи да го използва. Ключът лесно влезе в ключалката.

Наемният убиец отвори вратата, като се прикриваше зад касата. Офисът беше обикновено помещение с размери пет на пет метра, с мръсни напукани стени и мокет, изтъркан на местата, където се бяха намирали мебелите на предишния собственик. До прозореца някой бе оставил сгъваема масичка и стол. Върху масата имаше правоъгълен черен калъф, каквито многократно беше виждал. Наемникът затвори и заключи вратата и се приближи към калъфа, сякаш той можеше да го ухапе. След кратко колебание извади чифт гумени ръкавици от чантичката на кръста си и си ги сложи. Дръпна ципа и внимателно отвори калъфа. Вътре имаше лъскав нов автомат „Хеклер и Кох 416“. От възхищение наемният убиец леко подсвирна. „Хеклер и Кох 416“ беше най-модерният модел щурмова карабина на пазара. Бе снабдена с изключително фина оптическа система, която в ръцете на опитен стрелец я правеше безпогрешна на разстояние до шестстотин метра. От шейсет метра можеше да улучи човек в главата и със затворени очи. Благодарение на късото газово бутало системата изстрелваше куршума с невероятна точност и нещо по-важно, оръжието рядко засичаше.

Той извади автомата от калъфа и го завъртя в ръце. Заглушителят бе поставен в самостоятелно отделение. Оръжието беше изящно изработено. Наемникът натисна с палец лостчето за освобождаване на пълнителя и огледа патроните. По негово желание автоматът беше зареден с революционните свръхзвукови боеприпаси 300BLK на „Ремингтън“, които имаха значително по-голяма пробивна сила от стандартните 5,56-милиметрови. Убиецът постави пълнителя на мястото му, включи електронния мерник EOTech и вдигна автомата на рамото си. Застана на два метра от прозореца и се прицели към входа на клиниката. Червената точка се фокусира неподвижно върху дръжката на вратата. На такова малко разстояние нямаше нужда от статив. Нямаше нужда и от тройния увеличител, но въпреки това го постави. Искаше да види дали някой го наблюдава. Започна огледа от лявата си страна, като проверяваше всяка удобна за снайперисти позиция.

След пет минути внимателно оглеждане не забеляза признаци някой да го наблюдава, но знаеше, че това не е гаранция. За достатъчно опитен снайперист би било елементарно да се скрие на хиляда метра от мястото. След като върна автомата в калъфа, убиецът взе хартиения плик и изсипа съдържанието му на масата. От него падна чертана на ръка карта, показваща достъпа до покрива и пътя за отстъпление през покривите на съседните къщи до аварийна стълба, по която можеше да слезе на улицата. Той остави картата настрана и взе снимката на Рап, която също беше в плика. Намръщи се — поръчителят вече му я беше изпратил във файл по телефона. Извади запалката си и изгори картата и снимката, пусна ги на пода и стъпка няколкото недогорели парченца.

Вдигна фотоапарата и пусна записа, който беше направил. Тук беше от около три минути, а вече бе забелязал двама души, които проявяваха твърде необичаен интерес към офиса. И двамата бяха удобно разположени на пресечките от двете страни на карето.

Тъкмо се канеше да ги провери по-внимателно, когато получи ново текстово съобщение, уведомяващо го, че Рап е тръгнал. Щеше да пристигне след около шест минути. Пулсът на убиеца се ускори — отдавна не му се беше случвало. Той вдиша дълбоко няколко пъти и тръсна ръце, за да облекчи малко напрежението. Защо бяха сложили двама съгледвачи, ако някой вече следеше мишената? За съжаление отговорът беше очевиден. Задачата им не беше да наблюдават Рап. Имаше две възможни причини за присъствието им. Първата беше проста: да съобщят веднага на поръчителя за успеха или неуспеха на покушението. В това нямаше нищо лошо, само показваше за пореден път, че работодателят му разполага със сериозен ресурс. Втората възможна причина беше по-обезпокоителна — може би поръчителят планираше да го убие веднага щом се справеше с Рап.

14.

Сребърната тойота „Фор Рънър“ не беше мита с месеци. На предното стъкло имаше дупка от камъче и една пукнатина преминаваше по цялата му дължина от долу до десния ъгъл. Предната броня бе доста очукана, задната — още повече. От двете страни имаше много драскотини и вдлъбнатини и така колата се вписваше отлично в обстановката.

Рап беше доволен, защото предпочиташе да не бие на очи, вместо да се вози в големите бронирани машини, показващи отдалече, че в тях пътуват американци. Той отново си припомни видяното тази сутрин в тайната квартира. Сидни Хайек не очакваше да получи предварителните резултати от балистиката в близките двайсет и четири часа и Рап започваше да си мисли, че няма да му трябват. Нещата изглеждаха доста зле — разположението на телата в къщата, голямата 45-калиброва дупка в тила на единия от убитите, чистото обезвреждане на охранителната система. Като се добави и случилото се с кучето, възможното обяснение беше много обезпокоително. Основният въпрос беше „защо“.

Рикман бе странна птица, в това нямаше съмнение, но да си чудак и да си предател са две много различни неща. Рап съзнаваше, че може би подозренията му са прибързани. Объркването с кучето на Рикман вероятно беше грешка. Може би Хъбард не беше разбрал. Рап обаче знаеше, че предчувствията му обикновено се оказват правилни. За разлика от друг път обаче сега се надяваше, че греши.

Маслик караше, а едрият Ривърс — с рунтава черна брада, прилепнали черни очила „Оукли“ и обичайното си агресивно изражение — седеше на седалката до него. Като питбул той бе враждебен към непознати, но изключително предан на хората, които познаваше. С Колман бяха служили в специалните части на военноморските сили, „тюлените“, и после заедно бяха дошли като наемници в ЦРУ. Маслик идваше от подразделение „Делта“ и от три години участваше в операции с екипа на Рап. Двамата с Ривърс бяха развили онова спокойствие, с което се сдобиваш, след като ликвидираш достатъчен брой противници, опитващи се първи да убият теб. Никога не изглеждаха изнервени, но постоянно се оглеждаха за опасности.

Рап извади телефона си и провери за съобщения от Лангли, които биха могли да го насочат към местонахождението на Рикман. Кенеди го беше уверила, че издирването на отвлечения му колега е основен приоритет на Националната служба за сигурност (НСС), докато президентът не решеше друго. Всички телефонни разговори, имейли, постинги в интернет и текстови съобщения в радиус от три хиляди километра се изпращаха и анализираха в суперкомпютрите на НСС. Все щяха да засекат нещо. Рап се надяваше то да е достатъчно, за да го насочи към ясна следа.

— Ще ми кажеш ли с какво толкова те привлече този ветеринар?

Рап вдигна поглед от телефона и се поколеба каква част от информацията да сподели с Колман. Не беше от недоверие. След Кенеди и може би Хърли, Колман бе най-довереният му човек. Просто имаше предчувствие, че това може да попречи на мисията им.

След като изчака няколко секунди и не получи отговор, Колман добави:

— Ти не си единственият, на когото тази работа мирише на гнило.

Рап не скри изненадата си:

— Какво имаш предвид?

— Моля ти се… видял съм достатъчно престрелки, за да знам как стават тези неща. Подозираш нещо заради онзи бодигард — с липсващото лице.

Рап кимна мълчаливо.

— И на мене ми направи впечатление. Всички други са застреляни с деветмилиметрово оръжие. Само този е очистен с 45-и калибър, а и двамата знаем, че Рик обожава големия си „Кимбър“.

— Освен това бодигардът е застрелян в гръб, докато се е отдалечавал от кабинета и спалнята на Рик — добави Рап.

— И аз забелязах това. Възможно ли е Рик да е подозирал бодигарда? После онзи да е изключил охранителната система. По дяволите, може Рик да е бил в леглото. Чул е суматохата на долния етаж и като последен отчаян опит да се спаси, е застрелял предателя в тила.

Рап се замисли за този възможен сценарий, като се надяваше, че това ще уталожи част от страховете му.

— Това не ми беше хрумнало — призна.

Опита се да си представи как Рик се събужда и скача да се защити. Джо Рикман беше всичко друго, но не и войник. Официално беше среден кадър в Службата за секретно разузнаване на ЦРУ. Неофициално през последните осем години ръководеше тайните операции на Службата в Афганистан. Името му не се появяваше в официалните доклади до Конгреса. Не носеше гръмка титла. Не беше началник на представителство или дирекция. Той беше черна дупка за всякакви мръсни и нелицеприятни тайни.

Засега никой не знаеше точната сума, но в хода на тази опасна игра през ръцете му бяха преминали над четвърт милион долара. Нямаше надзор, нямаше счетоводство, никой във Вашингтон не му искаше разписки и разходни ордери. Началството не искаше да знае подробности за дейността му и благодарение на невероятния си ум той успяваше да държи сметките си в ред. Два пъти годишно преминаваше през детектор на лъжата, което бе напълно достатъчно за шефовете му. Рап от известно време се опасяваше, че това ще доведе до катастрофа.

Да, Рик обичаше своя „Кимбър“, но едно беше да се упражняваш на стрелбището, а съвсем друго — да се събудиш от дълбок сън и да използваш ефикасно пистолета, без да се простреляш в крака. Рап все повече си даваше сметка, че най-големият проблем е в системата за сигурност. Ако Колман беше прав и единият бодигард е бил предател, трябваше да намерят доказателства, че този човек е имал уменията да дезактивира такава изключително сложна система за сигурност. Рап не беше глупак и неведнъж се бе оказвал безсилен пред техническите проблеми на работата си. Затова винаги водеше със себе си специалисти като Маркъс Дюмон — един невероятно добър хакер.

— Рик не умееше да стреля — отбеляза Рап. — Не казвам, че не е възможно, но ми е трудно да си го представя как застрелва някого в главата посред нощ. Особено някого от тези опитни охранители, които му бяхме избрали.

— Това ще се разбере. Ако бодигардът е бил предател, все нещо ще излезе. Кажи ми сега за ветеринаря.

Рап въздъхна:

— Рик имаше куче.

— Спомням си. Ротвайлер… Непрекъснато пръскаше слюнки. Ходеше навсякъде с него и Рик го гледаше като свое дете. — Колман неодобрително поклати тава. — Така не се възпитава куче.

— Попитах Хъб за кучето. Било болно. Едва на шест години. Рик го завел на ветеринарен лекар в Джелалабад и той го приспал. Поръчах на Хъб да говори с ветеринаря и да се увери, че той е приспал кучето.

— И се оказва, че не е.

— Точно така. Ветеринарят не могъл да разбере от какво било болно и затова пратил Рик в по-голяма клиника тук в Кабул.

Колман изсумтя скептично:

— Мисля, че малко преувеличаваш.

Маслик обяви, че са на две пресечки от клиниката.

Рап погледна през прозореца, когато минаваха покрай зелен пикап „Форд Рейнджър“ — основното транспортно средство на местната полиция. Отзад седяха четирима мъже в пълно бойно снаряжение. Повече на себе си, отколкото на Колман, той измърмори:

— Аха… Е, съвсем скоро ще разберем какво става.

15.

Прозорецът на офиса беше с плъзгащи се настрани стъкла и алуминиева рамка. Нямаше външна мрежа и каналът бе пълен с толкова мръсотия, че беше трудно да се отвори. Навън не беше нито прекалено топло, нито прекалено студено и в град, където всички пушеха, един открехнат прозорец нямаше да направи впечатление дори на човек като Рап. Наемният убиец реши, че десет сантиметра са достатъчно широк процеп, за да осигури безпрепятствено преминаване на куршума. Отново провери мерната линия и пак се замисли над основния въпрос, който го тревожеше.

Имаше вероятност поръчителят да е твърде алчен и да е решил да си спести милион и половина долара, но предвид усилията, които бе положил досега, едва ли беше това. По-вероятното обяснение бе, че маниакът, изпращащ всички текстови съобщения и пликове, не обичаше изненадите, а наемният убиец беше точно такъв непредвидим елемент. Наемникът се гордееше с интуицията си, а когато ловецът усети, че има опасност скоро да се превърне в плячка, това чувство не е за пренебрегване. Умът му трескаво преговаряше пътя за бягство. Изведнъж му хрумна една истински плашеща идея. Да не би поръчителят му да знаеше за онази случка между него и Рап? В американските служби със сигурност имаше хора, информирани за тази катастрофа. Мислената везна, на която се опитваше да претегли почтеността на поръчителя срещу вероятността да са му заложили капан, рязко се наклони в полза на второто. Вече нямаше съмнение. Това беше капан.

Бягството през главния вход не изглеждаше добра идея заради съгледвачите в двата края на улицата, но покривът го тревожеше още повече. Очевидно това беше пътят за отстъпление, предпочетен от работодателя му, което означаваше, че капанът е заложен там. Убиецът погледна телефона, чрез който поддържаше връзка с поръчителя, и изпита зловещото чувство, че чрез него следят всяко негово движение. Нещо по-лошо, вътре може би имаше малка бомба. Не достатъчно силна, за да го убие, освен ако не вдигне апарата до ухото си. Разузнавателните агенции използваха мобилни телефони за ликвидиране на враговете си вече повече от десетилетие. Затова реши да не вдига, ако звъни.

Сякаш прочел мислите му, телефонът изпиука и екранчето се освети. Наемният убиец леко потрепна, но после се засрами. Трябваше да овладее нервите си, ако искаше да оцелее. Полученото съобщение го уведомяваше, че мишената е на по-малко от минута от него. Имаше информация за марката и модела на автомобила.

По рефлекс убиецът взе автомата и завинти заглушителя на дулото. Погледна калъфа. Пълнителят на оръжието беше един. Нямаше резервни, в случай че стане престрелка. Той издиша силно и изведнъж му хрумна, че може би самото помещение е оборудвано със скрити камери и микрофони, дори по-лошо — заредено с експлозив. Тази идея повече от всичко друго го накара да продължи с подготовката. Той преметна презрамката над главата си и застана така, че да не могат да го видят от улицата. Вдигна автомата и провери презрамката, сякаш се опитваше да я нагласи в най-удобната позиция. Погледна през мерника и фокусира червената точка върху вратата на клиниката. Мислено отброяваше секундите до пристигането на Рап. Всичките му действия до този момент бяха абсолютно естествени, запечатани в мозъка му с многократни повторения. На пръв поглед правеше всичко, което би направил при нормални обстоятелства, и ако го наблюдаваха, нямаше причина поръчителят да се усъмни в нещо. Спусна автомата и успокои дишането си. Щеше да стреля през кратък отрязък от време, може би пет секунди, от момента, в който Рап слезе, докато стигне до вратата.

Въпреки че външно изглеждаше нормално, умът му работеше съвсем различно. Убиецът трескаво претегляше всяка възможност за бягство, опитваше се да прецени докъде ще стигне и какви са шансовете му да оцелее. Изведнъж парите му се сториха маловажни. О, щеше да задържи вече получения милион и половина и ако се измъкнеше от този ад, щеше да направи всичко, за да намери мръсника, който го вкара в този капан. Дали Юрий беше замесен? Агентът му, бивш съветски разузнавач, бе напълно способен на всякакви мръсни номера за своя изгода. Точно затова убиецът никога не се беше срещал с него лично, а комуникираха почти изцяло чрез имейли. С тези неща щеше да се занимава по-късно. Засега основното бе да спаси кожата.

Джипът „Тойота“ се появи и спря точно пред клиниката. Наемният убиец вдигна автомата и благодарение на авангардната технология на електронния мерник не се наложи да затвори едното си око. Прецени времето за хода си абсолютно точно. Четирите врати на джипа се отвориха едновременно и американците, всичките с бейзболни шапки, слязоха. Въпреки че не виждаше лицето на Рап, убиецът го позна веднага. Премести червената точка на мерника по средата на гърба му и сложи пръст на спусъка. Изчака го да отиде от къщата до вратата на клиниката, като плавно го следеше с мерника.

Внезапно убиецът извъртя глава към вратата, сякаш чу някакъв шум в коридора. Вдигна пръста си от спусъка и се изправи. Бързо отиде до вратата и се ослуша. След няколко секунди се върна при прозореца, но Рап вече беше влязъл в клиниката. Двама от хората му стояха на тротоара и пазеха джипа. Убиецът си придаде разочаровано изражение. Взе фотоапарата, извади картата от него и я прибра в джоба си. Не искаше да мъкне целия апарат.

Тъй като не знаеше какво ще завари в коридора, свали автомата и дръпна връвчицата, която превръщаше раницата в бронирана жилетка. Искаше да може бързо да извади граната, ако някой го нападнеше в коридора. После взе автомата, отиде при вратата и без да се двоуми, я отвори. Надникна в коридора. Нямаше никого, затова бързо изтича до стълбите и слезе на долния етаж. Решително отвори външната врата и излезе на улицата. Автоматът висеше с приклад под дясната му мишница и заглушител пред лявото бедро. С дясната ръка държеше ръкохватката, но така, че да се вижда, че пръстът му не е на спусъка. Когато излезе, огледа улицата и опасенията му се потвърдиха. От двете й страни бяха спрели полицейски камиони, пълни с мъже в пълно бойно снаряжение. Когато погледна хората на Рап отсреща, видя, че и те са забелязали афганистанците. Онзи с брадата го видя първи. Спокойно смени позата си така, че да може бързо да стреля и да елиминира вероятния нападател.

Наемният убиец остави автомата да увисне на врата му и вдигна ръце на височината на раменете с дланите напред. Когато се приближи на шест-седем метра от американците, каза:

— Трябва да говоря с Мич.

Когато чуха гласа му, двамата мъже малко се успокоиха. Наемният убиец се приближи на два метра от тях и спря. Погледна надясно, после наляво. Един от мъжете, които бе видял по-рано от прозореца, говореше по телефона. След миг закрещя и заръкомаха на полицаите да слизат от камиона. Втори камион с още шестима мъже спря със свирещи гуми до първия. Наемният убиец се изкушаваше да вдигне автомата и да застреля негодника с мобилния телефон, но се сдържа. Обърна се към двамата яки американци и на почти безупречен английски каза:

— Мисля, че трябва да повикате подкрепление.

16.

В тясната чакалня имаше четирима души, едно куче, три котки и птичка. Клетката с птицата и две от котките, спящи в плетени кошници, бяха зад гишето на регистратурата. Малко момче на не повече от осем държеше кученцето на каишка под зоркия поглед на майка си. Възрастен мъж с цигара в устата прегръщаше болнава черна котка с опадала на места козина. Старецът изглеждаше потиснат. Никой от двамата възрастни не удостои с поглед американеца, но момченцето му се усмихна приятелски. Рап му върна жеста, като кимна. Повечето жители на Кабул се преструваха, че не забелязват чужденците, и той ги разбираше. Страната им бе в почти постоянна война вече повече от трийсет години. Имаше други, които се втренчваха в теб, сякаш искат да те убият, и съвсем малък брой, които се усмихваха и дори можеха да те поздравят.

Рап се приближи до синьото бюро от пластмасов ламинат на регистратурата. Симпатичната млада секретарка с черен хиджаб го погледна и попита на английски:

— Какво желаете?

— Личи ли, че съм американец? — престори се на обиден Рап.

— Не, но на него му личи — отговори тя, като посочи Колман.

Рап се обърна и погледна русокосия си синеок приятел. В тази част на света Колман нямаше как да скрие северноевропейския си произход.

— Да, работи в Обединените нации — обясни Рап. — Швед е. Не разбирам нито дума какво приказва. Както и да е, мога ли да говоря с доктор Амин?

— Съжалявам, в университета е.

— Следобед дали ще се появи?

— По принцип не идва, но може да се отбие, ако има много работа. Бихте ли ми казали защо искате да говорите с него?

Рап се подвоуми. По принцип не обичаше да дава прекалено много информация, но тази жена изглеждаше любезна и можеше да го улесни.

— За нещо много важно — каза той.

Извади документ на името на Джо Кокс, с изрисуван в златисто герб на Съединените щати и авторитетно изглеждащите, но не особено информативни думи „Федерален служител“, гравирани с релефни букви.

— Издирваме изчезнал човек. Казаха ни, че преди месец довел кучето си при вас. Американец с ротвайлер. Спомняте ли си да сте го виждали?

Жената поклати глава:

— Не, но аз работя само на половин ден. Можете ли да ми кажете име?

Рикман имаше доста псевдоними. Рап нямаше представа как се е представил, затова каза истинското му име. Жената се завъртя със стола и без да става, се премести до една етажерка. Рап погледна за момент към Колман, който стоеше със скръстени ръце и клатеше глава.

— Швед, а? Какво ти става бе?

Рап понечи да се засмее, но в този момент забеляза нещо отвън пред стъклената врата. Бръкна под якето си и стисна 9-милиметровия „Глок“. Промяната в държането му не остана незабелязана за Колман; той се завъртя непринудено, за да види какво става. Рап не можеше да повярва на очите си. Сякаш виждаше призрак от недалечното минало — отпреди четири години, за да бъдем точни. Мъжът мина покрай Ривърс и Маслик, като спря за момент, за да посочи нещо настрани по улицата. В очите на Рап това беше ход за разсейване, но неговото внимание не се отвличаше толкова лесно. Не и от този тип. Той извади пистолета и се прицели в главата на човека, който бе убил жена му.

Секретарката каза нещо, но той не я чу. Беше твърде съсредоточен върху мъжа, който се приближаваше към вратата. Единственото, което го спря да не го застреля, беше фактът, че онзи държеше ръцете си вдигнати в знак, че се предава.

— Това този, за когото си мисля, ли е? — попита Колман.

— Да.

Стъклената врата се отвори и убиецът влезе бавно във фоайето. Погледна за момент Колман, после се фокусира върху Рап, като каза:

— Трябва да поговорим, при това бързо.

— Дай ми една добра причина да не те застрелям веднага.

Луи Гоулд сви рамене, без да сваля ръцете си:

— Мога да ти дам няколко, но тъй като нямаме време, да започнем с това, че не те застрелях в главата, когато слезе от джипа преди малко. И още по-важно, мисля, че съвсем скоро ще имаш нужда от помощта ми. Вероятно в близките трийсет секунди.

Въпреки гнева, който напираше в него, Рап държеше пистолета абсолютно неподвижно.

— За какво говориш?

Гоулд бързо огледа чакалнята. Предпочиташе да водят този разговор в по-уединена обстановка, но нямаше време, затова погледна русокосия приятел на Рап и каза:

— Посъветвах хората ви отвън да повикат подкрепления, но те май не ме послушаха. Повярвайте ми, ще ви трябват. — Обърна се отново към Рап: — Все още приемам по някоя и друга поръчка.

— Не ни беше такава уговорката.

— Знам, обаче имах нужда от пари, освен това много внимателно избирам за кого да работя. — Гоулд поклати глава, с което за първи път показа някакво смущение. — Можем да говорим за това по-късно. Важното е, че последната поръчка ме доведе в Кабул. Преди час и половина получих инструкции да дойда в онази офис сграда отсреща. Когато пристигнах, намерих този автомат и снимка на мишената. — Убиецът посочи Рап. — Ти.

— Глупости.

— Иска ми се да беше така, но това не е най-големият проблем.

Без да сваля ръцете си, Гоулд отстъпи няколко крачки към вратата и се опита да види какво става на улицата. В този момент единият от хората на Рап влезе. Беше Маслик.

— Навън става нещо — каза той. — Полицията е отцепила двата края на улицата и изглежда, че се готви за нападение.

Гоулд погледна, за да се увери със собствените си очи, и пак се обърна към Рап:

— Дошли са да те убият. А вероятно и мен.

В спокойния следобед навън проехтя изстрел. Четиримата мъже във фоайето бяха опитни бойци, затова никой не трепна. Всичките погледнаха Ривърс, който стоеше на тротоара. Преди някой да успее да реагира, започна силна пукотевица. Стъклената врата се пръсна на парчета, а Ривърс се олюля и падна.

Колман изкрещя:

— Прикривайте ме! Аз ще го извлека.

Рап се премести наляво и опря гръб в стената; Маслик — надясно. Двамата започнаха да стрелят срещу мъжете от другата страна на улицата. Колман прибра пистолета си, отвори рязко вратата, хвана Ривърс за бронираната жилетка и го задърпа. Едрият мъжага не помръдна при първия опит, но Колман напрегна всички сили. Куршумите свистяха над главата му във всички посоки. Той извлече другаря си в чакалнята и веднага забеляза червени петна върху белите плочки. Когато се увери, че е извън обсега на куршумите, коленичи и потърси раната. Заопипва тялото на Ривърс, като проверяваше пръстите си за кръв. След секунди откри две смъртоносни рани. Първата беше близо до дясното слепоочие, втората — в слабините. Мозъкът на Ривърс бе непоправимо увреден, но сърцето му още работеше и ако се съдеше по бързо нарастващата локва кръв на пода, най-вероятно бе засегната бедрената артерия.

В битка Колман имаше чувството, че времето се забавя. За части от секундата се увери, че приятелят му е мъртъв и няма смисъл да губи повече време с него. По-късно щяха да скърбят, да дадат израз на гнева, дори да се посмеят на стари спомени, но първо трябваше да оцелеят.

— Ривърс е мъртъв! — изкрещя, за да надвика изстрелите.

Грабна автомата на приятеля си и започна да прибира резервните му пълнители в джобовете на жилетката и панталона си.

Рап хвърли кратък поглед към тялото на Ривърс, после, забелязал ужасеното изражение на момченцето, изкрещя на Колман:

— Изведи хората в някой от кабинетите!

Гоулд изтича до Рап и коленичи. Вдигна оръжието си и прицелвайки се внимателно, започна да изстрелва единични куршуми. За пет минути преброи трима убити — с три изстрела.

— Трябва да изпратим някого на покрива — изкрещя, след като дръпна спусъка още няколко пъти. — И опитайте да извикате подкрепление!

— Скот! — извика Рап, без да отмества поглед от улицата. — Обади се на Майк и му кажи какво става! Кажи му веднага да изпрати ударния отряд, иначе сме мъртви!

Отстъпи назад, освободи празния пълнител и сложи нов. Отново изкрещя на Колман:

— Да изпратят боен хеликоптер!

Стреля два пъти и един от нападателите падна убит. Погледна Гоулд и нареди:

— Качвай се на покрива! Ще дойда при първа възможност. Колко патрони имаш?

Гоулд поклати глава:

— Само трийсет в този пълнител и колкото имам за пистолета.

Рап забеляза марката и модела на оръжието, подаващо се от джоба на гърдите му.

— На това разстояние сигурно си доста добър с него.

Гоулд кимна:

— Най-добрият.

— Ще видим. Взимай още един пълнител за автомата от русия пич и тичай на покрива, преди да са ни очистили!

17.

Колман прибра стареца, жената, детето, животните им и секретарката в един кабинет навътре в сградата. Рап предполагаше, че някъде там има медицински сестри и поне един ветеринарен лекар, но нямаше как да ги предпази, освен да задържи максимално нападателите, докато дойде подкреплението. Доколкото можеше да види, отвън пристигнаха поне още три камиона с полицаи в бойно снаряжение. Това водеше до логичния въпрос: възможно ли беше толкова много кабулски полицаи да са корумпирани?

Главният вход на клиниката беше задръстен със стъкла и отломки от стените. Вместо вратата зееше дупка, а металната каса бе разкривена и надупчена от куршуми. Рап стоеше на около два метра от нея, опрял гръб в стената. Маслик беше точно срещу него. Двамата се редуваха да стрелят навън, за да не позволят на нападателите да щурмуват входа. Досега се справяха добре, но нямаше да е за дълго. Предимството им в тази битка бе способността да поразяват последователно целите си със смразяваща точност. Колман, Маслик и Рап бяха изстреляли хиляди куршуми на стрелбището с пистолети, автомати и пушки. Рап нямаше представа колко се упражнява Гоулд, но хонорарите, които вземаше, говореха красноречиво за уменията му. Въпреки че численото превъзходство не беше на тяхна страна, изходът на битката зависеше само от наличието на боеприпаси.

Рап нямаше представа как са избрани и обучени тези мъже. Мнозина от тях просто търсеха начин да се препитават и бяха изключително смели, защото талибаните често заплашваха живота им и живота на близките им. Затова обвинението, че всичките са корумпирани, не беше много справедливо. По-вероятно някой от началниците им да бе корумпиран. Рап си спомни командир Захир в Джелалабад. Доскоро този човек беше терорист и за главата му имаше награда, обявена от американското правителство. Сега не само че не го издирваха, ами и му бяха дали платена служба. Колко още гадове като Захир носеха униформата на афганистанската полиция? Невинни или не, тези мъже искаха да убият Рап и хората му, затова нямаше друг избор, ако искаше да оцелее.

Нов залп разтърси предната стена на сградата и го посипа с отломки. Той се показа бързо, изстреля два добре прицелени куршума и отново се скри във фоайето, преди върху мястото, където бе стоял само секунда по-рано, да се изсипе дъжд от олово. Поклати гневно глава. Този път му се бе разминало съвсем на косъм. Погледна Маслик и забеляза кърваво петно на дясното му рамо. Тази позиция ставаше прекалено напечена. Рано или късно някой от двамата щеше да допусне грешка и да получи куршум в главата. Рап взе бързо решение и заповяда на Маслик да се качи на покрива.

Маслик се опита да възрази, но командирът му даде да разбере, че няма време за спорове. Докато отстъпваше, Рап мина покрай трупа на Ривърс. Забеляза пистолета му „Зиг Р226“ в бедрения кобур. Коленичи и го взе заедно с трите резервни пълнителя. Гневът му започна да избива и той процеди през зъби:

— Кълна се, ще избия кретените, които са измислили тази глупост с реинтеграцията.

Сети се за Сикълс и изведнъж му хрумна, че може би точно той е извикал хората, които в момента се опитваха да го убият. Сложи слушалката в ухото си и намери номера на Сикълс в телефона си. Набра и се вслуша в сигнала. Излезе във фоайето и заотстъпва по коридора. В другия край Колман барикадираше задния вход.

Като зае позиция зад касата на вратата, за да държи на мушка главния вход, Рап се запита дали стената, зад която се крие, е достатъчно дебела, за да спре .223-калибров куршум. Вероятно не, затова, щом чу гласа на Сикълс в слушалката, отново се върна във фоайето.

— Здрасти, малоумнико — изкрещя, за да надвика пукотевицата. — Майк каза ли ти в какви лайна попаднахме тука?

Прибра пистолета си в кобура, приведе се зад бюрото на регистратурата и заблъска тежкия ламинатен плот.

— Току-що ми каза. Нямам никаква…

— Млъквай и ме слушай. — Рап блъсна с всички сили плота и той се откърти. — Ти си виновен. Ти си наел тези боклуци и си бил достатъчно глупав, за да им се довериш. — Грабна плота и го изтласка назад в коридора. — Сега ще вземеш телефона и ще се обадиш на приятелчетата си. Ще им кажеш, че ще обявя награда от един милион долара за главата на всеки и аз ще съм този, който ще вземе всичките.

Вдигна единия край на тежкия плот, опря го на касата на вратата и се облегна на него. Така се почувства по-сигурен, но това не го успокои особено, защото Сикълс се размрънка, че не разбирал какво става. Не можел да си го обясни. Рап нямаше време да слуша глупости, затова изкрещя:

— Дарън, не ми дреме какво мислиш! Просто вземи проклетия телефон и обясни на тези копелета, че ще ги преследвам, докато ги избия!

Изкушаваше се да каже на Сикълс, че ще убие и него, но с тази заплаха щеше да постигне обратния на желания резултат, затова премълча.

Знаеше какъв ще е следващият им ход. Американците бяха снабдили афганистанската полиция с екипировка за насилствено влизане като тарани, стенобойни пушки, взривателни шнурове и бронирани щитове за борба с безредици. Точно тези щитове го тревожеха най-много. Достатъчно беше командирът да се сети да вземе два такива щита и да приложи старата римска тактика на костенурката. Един войник се пази с щита отпред, а втори държи друг щит над главите на двамата срещу стрелците от покрива. Така можеха да щурмуват входа в една или две редици и да ликвидират въоръжения само с пистолет Рап за секунди. Мисълта, че може да умре така, го наведе на една идея.

— Скот!

Колман изблъска една тежка маса за прегледи върху купчината пред вратата на задния вход и се обърна.

— Какво?

— Да си виждал някъде тук бутилки с кислород?

— Да.

Колман не се нуждаеше от повече обяснения. Изтича в една от стаите и измъкна отвътре две зелени метални бутилки. Завлече ги в коридора и ги остави в краката на командира си.

— Има ли още? — попита Рап, без да отмества погледа и пистолета си от вратата.

— Да.

— Замъкни ги на купчината отзад и бягай на покрива.

Колман поклати глава:

— Ти бягай на покрива. Аз ще се оправя тук.

— Стига си ми губил времето! Извади бутилките и бягай горе. Сигурно патроните им там са на свършване.

Колман неохотно изтича да завлече две бутилки при задния вход, после се върна и предложи на Рап автомата на Ривърс.

— Не… тук не ми трябва. Разстоянието е малко. Качвай се на покрива и се опитай да ни спечелиш време. — Колман понечи да тръгне, но Рап го хвана за ръката. — Какво каза Майк?

— Каза, че ще изпрати подкрепления възможно най-бързо.

— Обади му се пак и му кажи, че всичко ще ни е от полза. Да ни прати хеликоптер с патрони и някой и друг автомат. — Рап погледна пак към главния вход. — Може би и няколко гранати.

— Веднага. — Колман извади телефона си и набра номера на Неш. — Извикай ме, ако имаш нужда от помощ.

Рап знаеше, че няма да го направи. Щеше да задържи нападателите колкото може по-дълго; после, ако още е в състояние да се движи, щеше да се довлече до покрива. „Какъв гаден ден да умреш“ — помисли си. След като бе оцелял от толкова много напечени ситуации, да го убият хора, които би трябвало да са негови съюзници. Спомни си язвителния глас на Стан Хърли, когато му казваше да действа, без да се оплаква. Не, сега не беше време да мисли за смъртта, поне не за своята. Хърли обичаше да казва, че колкото и зле да е положението, винаги има изход. Рап потърси надежда в тези думи. Стрелбата навън бе намаляла — чуваше се само по някой и друг гърмеж и от време на време единични куршуми се забиваха в стената на сградата.

За съжаление Рап знаеше какво означава това. Твърде рано беше Сикълс или Неш да са се свързали с мръсниците, затова беше по-вероятно командирът на нападателите да е проявил съобразителност и сега хората му да се готвят за организирана атака. Рап прибра пистолета и завлече двете кислородни бутилки във фоайето. Остави ги легнали на около два метра от входа. За да не си помислят, че се е оттеглил, извади пистолета, промъкна се към вратата, стреля два пъти, после още два и пак се скри навътре във фоайето. Беше почти сигурен, че с първите два куршума улучи някого, но вторите два отскочиха безобидно от един прозрачен плексигласов щит. Рап се върна на позицията си в коридора с мрачното предчувствие, че този път няма да се справи със ситуацията.

18.

Гоулд отвори капака и мобилизира цялата си воля, преди да се измъкне на плоския покрив. Страхуваше се, че навън може да дебне снайперист. Изтърколи се на една страна, като държеше внимателно автомата с две ръце, после пропълзя до ръба на покрива. Имаше петдесетсантиметрова каменна стеничка, която даваше достатъчно прикритие. Той предпазливо надникна отгоре и огледа сградите отсреща. След като не видя заплаха, коленичи и вдигна автомата на дясното си рамо. Вдигна дулото над стеничката и бавно го премести от ляво надясно, като гледаше с две очи през мерника.

Съгледвачът с цивилните дрехи стоеше зад единия полицейски камион и говореше по телефона.

— Ето те, копеленце такова — прошепна наемният убиец и се усмихна злорадо.

Фокусира червената точка върху мобилния телефон, издиша равномерно и дръпна небрежно спусъка. Автоматът подскочи около сантиметър, но Гоулд не изпусна нито за секунда жертвата си от поглед. Тежкият куршум разби телефона на парченца и пръсна главата на мъжа, като опръска с кръв, мозък и костици стоящите около него.

Трима полицаи останаха като вцепенени, втренчени в трупа на човека, който ги беше командвал. Три секунди по-късно и те лежаха мъртви на улицата. Гоулд ликвидираше мишените си методично, с единични куршуми. На полицаите им бяха нужни около десет секунди, докато осъзнаят, че има нова опасност върху покрива, но тя им струваше скъпо. Пратиха седмина да се справят с него.

Гоулд се канеше да завърти автомата към другия край на улицата, но в този момент около него заваляха куршуми. Той залегна зад стеничката и оловото забарабани по камъните като градушка. Гоулд осъзна, че са разкрили позицията му и че нападателите от другия край на улицата имат нещо по-сериозно от сравнително лекия автомат M-4. Тъй като цялото им въоръжение бе осигурено от американците, вероятно разполагаха с по-едрокалибрените M249 или картечници SAW. Картечницата стреляше с по-тежките 5.5х45-милиметрови патрони и имаше ефективен обсег хиляда метра. В момента стреляха от не повече от сто.

Картечницата не спираше да го обсипва с каменни отломки. За момента единственото, което Гоулд можеше да направи, бе да се крие зад стеничката и да се опита да смени позицията си. Да стои сам тук, граничеше със самоубийство. Той се запита какво още прави на това място. Беше си свършил работата и бе предупредил Рап. Вярно, не го направи съвсем безкористно, защото така се измъкна от заплетената ситуация, но сега се намираше в още по-напечена.

Той погледна към другия край на покрива и се почуди какво има там. Не можеше да прецени дали между тази и съседната сграда има малка пролука, или се допират. В най-лошия случай щеше да се наложи да прескочи. После можеше да избяга по другия покрив и да намери начин да слезе на улицата. Вниманието на полицаите бе насочено към престрелката и така имаше шанс да се измъкне незабелязано. Гоулд взе решение. Беше направил достатъчно, а не искаше да става мъченик, затова най-разумно бе да си плюе на петите, преди да се появят още сто полицаи и да обградят сградата.

Време беше да си спасява задника, затова без да се двоуми повече, той легна по корем и запълзя към другия край на покрива. Беше стигнал до средата, когато един от хората на Рап отвори капандурата и попита:

— Къде отиваш?

Гоулд се престори, че не е чул, и каза:

— Стрелят с картечница.

Другият кимна, погледна към стеничката и попита:

— От коя посока?

Гоулд посочи наляво.

— Добре, ти отиди там по средата и когато ти дам знак, покажи дулото на автомата над стеничката. Не стреляй, докато не обезвредя картечницата. Тръгвай.

Маслик изчака наемния убиец да пропълзи обратно към стеничката и се промъкна на четири крака до ъгъла. След като зае позиция, провери оръжието и си представи какво трябва да направи. Подсвирна леко и даде знак на другия мъж да действа. Показа черното дуло на автомата над стеничката. След части от секундата около позицията му загракаха куршуми. Маслик вдигна оръжието си и надникна над стеничката. Под него, на не повече от петдесет метра, улицата беше блокирана от шест зелени полицейски камиона. Повечето нападатели се криеха зад тях; само един стоеше приклекнал върху каросерията на едното возило и стискаше лека картечница, опряна върху кабината. Маслик се прицели в стрелеца точно когато патроните на картечницата свършиха. Полицаят се обърна, за да вземе нова лента, и в този момент американецът го застреля.

Фактът, че отнема живота на човек, който най-вероятно е негов съюзник, не тревожеше бившия боец от подразделение „Делта“. Единственото, за което мислеше, докато сваляше нападателите един след друг, беше приятелят му Мик Ривърс.

19.

Когато вън стрелбата отслабна, Рап изпадна в един вид адреналинов махмурлук. Не му беше за първи път да изпита този психологически проблем. Беше му се случвало много пъти преди. Започваше с пресъхване на гърлото и киселини в стомаха. Повечето хора получаваха и главоболие, понякога непоносимо, но при Рап беше само сухотата и гаденето. Ръцете му почваха леко да треперят и периферното му зрение се замъгляваше, но той знаеше как да преодолее тези два проблема. Благодарение на силната му воля и многократните тренировки тялото му вече не изпадаше в шок от тези близки срещи със смъртта.

Лявото му ухо бучеше от изстрелите. Затова при всяка възможност той използваше заглушител. Предпочиташе го по редица причини, включително за по-голяма бързина и точност и защото не искаше да оглушее, преди да навърши петдесет.

Заради гърмежите за малко да пропусне пиукането, идващо от слушалката в дясното му ухо. Да посегне към джоба си и да погледне кой се обажда, му се стори твърде голямо усилие, затова просто натисна копчето на телефона.

— Рап.

— Аз съм, Майк. Току-що говорих със Скот. Не намерихме никого в афганистанската полиция, който да е готов да ни съдейства, но в момента идвам към вас с няколко момчета от спецотряда.

— Надявам се, с хеликоптер.

— Да… Имаме два „Блек Хоук“ и два „Литъл Бърд“.

— Кога ще пристигнете?

След дълга пауза Неш отговори:

— Сега палят хеликоптерите. Ще излетим до шейсет секунди. Пилотът ми каза, че ще стигнем до вас за две минути. Не сте много далеч.

Рап се отдели от стената и вдиша дълбоко. Тази тишина не му харесваше. Изведнъж изпита нужда да погледне какво става на улицата. Тръгна бавно към входа.

— Обсъдихте ли правилата за намеса?

Знаеше, че с този въпрос ще изненада Неш. Правилата за намеса при военните, особено в специалните части, бяха много строго дефинирани. Беше точно определено кой и как може да участва в престрелки. Рап се съмняваше, че военните ще позволят на хората си да стрелят по афганистански полицаи.

— Не, не сме — отговори Неш.

— В такъв случай не се напрягайте много да мислите. В двата края улицата е преградена от полицаи. Предполагам, че когато видят, че сте от армията, ще помислят, че идвате да помагате на тях. Надявам се да спрат стрелбата. Спуснете се с двата блекхоука над тях и ги издухайте с роторите, после пратете литълбърдите да ни вземат от покрива. Не очаквам да стрелят по вас, но не мога да ти гарантирам.

— Ще предам. Нещо друго?

— Да. Ако не стигнете навреме, има нещо, което трябва да знаеш. Името Луи Гоулд говори ли ти нещо?

Последва кратко мълчание.

— Убиецът на жена ти?

— Същият. Преди няколко седмици някой му е дал поръчка в Кабул. Каза, че до тази сутрин не е знаел, но мишената съм бил аз. Изпратили са го в офис сградата отсреща, за да ме застреля, когато дойда да се видя с ветеринаря.

— Ама как…

— Именно! Можеш ли да ми обясниш как, по дяволите, още преди две седмици някой е знаел, че ще съм в Кабул и ще дойда да говоря с шибания ветеринар, при положение че самият аз не знаех?

— Нямам представа, но стига с тези глупости, че може да не дойдем навреме. Ще бъдем при вас след три минути и след като отново изкарам задника ти от огъня, ще разберем какво става.

— Аз ще ти кажа какво става. Някой ми е заложил капан. Рик е бил само примамката, знаели са как ще реагираме. Някой си играе с нас.

Рап предпазливо се придвижи покрай стената, докато стигна на няколко стъпки от разбитата врата.

— Гоулд при теб ли е? — попита Неш.

— Да, на покрива. — Единствените полицаи, които се виждаха, се криеха зад камионите. — Скот каза ли ти, че изгубихме Ривърс?

— Да. Съжалявам.

Рап приклекна и показа главата си навън, за да види външната стена по цялата й дължина. Дръпна се точно навреме, за да избегне куршумите. Това, което видя, го изплаши повече от изстрелите.

— Майк! — изкрещя, докато бягаше през фоайето. — Канят се да щурмуват сградата с бронирани щитове. Побързайте да ни измъкнете, защото скоро няма да има кого да спасявате.

— Качваме се в хеликоптерите. Задръж още няколко минути.

Рап не отговори. Скри се зад ламинатния плот и прехвърли пистолета в дясната си ръка. Отброи секундите наум, като прецени, че на полицаите ще са им нужни осем, за да се промъкнат по тротоара в сегашната си стегната формация. Протегна ръка и се прицели в едната кислородна бутилка. Изведнъж реши, че е по-добре да държи пистолета по-близо до тялото си и с лявата ръка. Първият щит се показа, полицаят зад него го държеше с лявата ръка, а пистолета си — в дясната. Появиха се още трима, всичките с щитове. Двама пазеха двете страни, а последният — главите. Когато стигнаха вратата, Рап се скри обратно зад плота, затвори очи и дръпна спусъка. Куршумът проби бутилката и тя мигновено избухна.

Рап се опита да дръпне ръката си с пистолета зад укритието, но нямаше достатъчно време. Ударната вълна го тресна като чук, блъсна ламинатната плоскост, а него запрати към стената отзад. Той се фрасна в нея, падна на пода и плотът и голяма част от стената се срутиха отгоре му. Рап се опита да отвори очи, но се почувства замаян, сякаш пропадаше в дълбока дупка, и изведнъж мракът го погълна.

20.

Колман излезе при Маслик и Гоулд на покрива точно когато стрелбата утихна. Слънцето започваше да се снижава към хоризонта и вятърът се усилваше. Колман изтича до ръба на покрива приведен заради откъслечните куршуми. Бързо провери на кого колко боеприпаси са му останали и даде по един трийсетпатронен пълнител на всеки от двамата, като запази два за себе си. После огледа двата края на улицата, за да прецени ситуацията. Изглеждаше, че Маслик и Гоулд са охладили настъпателността на нападателите.

Колман беше виждал това многократно. Малка групичка опитни стрелци много бързо накланя везните в своя полза, дори да няма числено превъзходство. Простата причина бе, че на такива кратки разстояния винаги улучваха. Когато виждаха как другарите им падат един след друг, противниковите бойци губеха кураж. Онези, които оцелееха, разбираха много бързо, че не е здравословно да си показват много главата на открито. А когато се опитваш да криеш главата си, не си много ефективен в престрелката поради простия факт, че няма как да се прицелиш добре.

От участието си в много престрелки Колман умееше да следи динамиката на битката. След бурния прилив на адреналин от първия сблъсък почти винаги следваше затишие и от двете страни за оценка на загубите и преразпределение на силите или подготовка за нова атака. Динамиката на битката определяше кой какво ще предприеме. В момента американците не бяха в положение да нападат, затова трябваше да изчакат следващия ход на противника.

Колман коленичи на петдесет сантиметра от ръба на покрива.

— Някакво движение по покривите отсреща?

Гоулд погледна през улицата. Той имаше същите опасения. Диагонално от тях се намираше триетажна постройка — най-високата позиция за стрелба в околността. Гоулд я посочи с автомата и отбеляза:

— Ако поставят няколко добри стрелци там, ще ни вгорчат живота.

— Да… дръж я под око.

Гоулд огледа назад. В радиус от петстотин метра имаше още доста високи покриви.

— Изпратят ли някого отзад, свършено е с нас.

— Ще се измъкнем, преди да се сетят — успокои го Колман, като погледна часовника си.

В далечината се чу глухото бръмчене на хеликоптерни ротори. Колман погледна на изток, към летището. Отначало не видя хеликоптерите, защото летяха ниско, но после забеляза трептящи сенки върху покривите на около три километра от тях.

— Скот!

Колман погледна Маслик, който сочеше през ръба на покрива.

— Имаме проблем.

Колман погледна надолу и видя мъже с бронирани щитове да се събират покрай стената на сградата. Погледна надясно и там видя още нападатели. Хвана Гоулд за рамото и нареди:

— Тичай долу да му помогнеш.

Един куршум се заби в каменната стеничка само на няколко сантиметра от лицето на наемния убиец. От траекторията той почти веднага осъзна, че е изстрелян от по-високо място. Хвърли се по очи на земята, като повали и Колман със себе си, точно когато над тях засвистяха още куршуми. Гоулд се дръпна от Колман и каза:

— Аз ще се оправя със стрелците отсреща. — Подаде му гранатите от бронежилетката си. — Светлинно-звукови са, но пак може да помогнат.

— Добре, ще се опитам да отвлека вниманието им за секунда.

Колман взе гранатите. Запълзя на четири крака към другия край на покрива. Погледна Гоулд, отброи няколко секунди с пръсти, после се изправи на коляно. С изненада видя четири дула, насочени към него от един близък покрив. Очакваше само едно-две. Откри бърза единична стрелба към позицията им. Не можеше да се прицели добре, но целта му беше само да привлече вниманието на врага, за да даде на Гоулд възможност за няколко точни изстрела.

Гоулд се включи след секунда. Фокусира червената точка на мерника си върху главата на най-близкия стрелец и дръпна спусъка. Почти в същия момент видя блясък от дулото на човека, когото се опитваше да убие. Преди да успее да се прицели в друга мишена, нещо го повали на земята. Веднага осъзна, че са го улучили в лявото рамо. Погледна и видя почти съвършено червено кръгче, което бързо се разширяваше. Силна болка прониза рамото му, но той знаеше, че раната не е смъртоносна — поне ако получеше медицинска помощ навреме. Най-добрият му шанс бе да се вдигне и да продължи да стреля. Той изръмжа и с доста голямо усилие се изправи на колене, за да се прицели отново в мъжете отсреща. Лявата му ръка още функционираше, затова мерникът му бе точен както винаги, но Гоулд знаеше, че няма да е за дълго. Отсреща се виждаха само две глави. Той се прицели в първата и стреля. Противникът падна. Точно когато местеше автомата за следващия изстрел, сградата под него се разтресе от взрив. За момент настъпи тишина.

— Мамка му! — изкрещя Колман. — Прикривай ме.

И хукна към капака за долния етаж. Гоулд вдигна автомата и откри огън по позицията на отсрещния покрив. Показаха се още няколко дула и той се скри зад каменната стеничка. Когато отново погледна, русокосия американец го нямаше. Гоулд остана по гръб за момент, като се опитваше да прецени колко тежко е пострадало рамото му. Изведнъж чу усилващо се бръмчене на ротори.

Колман слезе по паянтовата стълба с бързината на човек, прекарал голяма част от живота си на кораби. Когато стигна до стълбището между етажите, вдигна автомата на Ривърс и се приготви за стрелба. Изтича надолу и се озова сред облак прах и частици от експлозията. Не се интересуваше колко нападатели има, беше готов да ги унищожи. Когато наближи края на коридора, забеляза купчина отломки на мястото, където за последно бе видял Рап. Сърцето му се сви. Той стъпи върху купчината и вдигна оръжието, готов да посрещне нападателите, които щяха да нахлуят през главния вход.

За негово удивление нямаше никого. На тротоара отвън се виждаха само трупове. Колман забеляза движение и за малко да стреля. Един от полицаите се опитваше да се извърти настрана. Колман се вслуша в съвестта си и свали пръст от спусъка. В сравнително тихото помещение се чуха два звука: тихо стенание, което сякаш отслабваше, и бръмченето на американски военни хеликоптери, което определено се усилваше.

Колман се обърна и погледна купчината отломки, през които току-що беше минал. Разрови плочките, паднали от тавана, и парчетата дърво и гипсокартон от стените и видя синия плот, с който Рап бе укрепил позицията си. След миг забеляза ръка. Пусна автомата и той увисна на врата му. С две ръце повдигна голямата ламинатна плоскост и под нея видя покрития с прах и пребледнял Рап. Избута плота настрани, коленичи и се вгледа в безжизненото лице на приятеля си. Постави пръст на врата му и щом усети пулс, го шляпна два пъти по бузите.

Рап си пое въздух, отвори очи и с лявата ръка сграбчи другаря си за гърлото. Колман леко разтвори пръстите му.

— Това съм аз бе, кретен. Можеш ли да се изправиш?

По начина, по който очите на ранения се местеха наляво-надясно, бившият „тюлен“ от военния флот прецени, че Рап не е съвсем адекватен. Опипа набързо тялото му, за да провери за рани. Бученето на ротори се усилваше с всяка секунда. Опасението, че може да изпуснат спасителния полет или някой от хеликоптерите да бъде взривен, защото не са били навреме на мястото за излитане, накара Колман да пропусне останалата част от медицинския преглед. Той се изправи, сграбчи Рап за бронираната жилетка и го вдигна на крака. Рап се олюля и едва не падна, но Колман го задържа.

— Хайде, насам! Чакат ни.

— Какво приказваш?

— Имаме любовна среща — пошегува се Колман, като преметна ръката му през врата си и го помъкна по коридора. — Не е хубаво да закъсняваме. Хайде, побързай.

— Къде сме?

Рап отново се олюля и краката му се подвиха. Колман се опита да го задържи прав, но после реши да смени тактиката. Завъртя го към себе си, наведе се и го метна на рамото си. Вдигна го с пожарникарски захват и се заизкачва по стълбите.

— Мамка му, надебелял си.

— Пусни ме бе, кретен! Какво правиш?

— Спасявам ти кожата, тъпчо.

Колман стигна до втория етаж и спря до металната стълба, водеща към покрива. Течението от витлата на хеликоптерите ги брулеше през отвора. Колман не хранеше илюзии, че може да се качи по стълбата с Рап на гърба, затова го остави на земята.

Зениците на Рап бяха огромни.

— Мамка му — измърмори Колман. Завъртя го към стълбата и постави ръцете му на пречката точно над главата му. — Хайде, качвай се! Живо!

Рап се обърна и го изгледа глупаво.

— Ще умрем, ако не се размърдаш! — изкрещя Колман. — Хайде, осъзнай се!

Хвана го през кръста и го повдигна.

Рап най-сетне излезе от вцепенението и стисна металната пречка.

— Точно така, хайде!

Колман го буташе отдолу, но напредваха много бавно. За щастие Маслик се показа през отвора. Хвана Рап за бронираната жилетка и буквално го издърпа горе. Когато и Колман се качи, той вече го влачеше към единия от чакащите хеликоптери.

Около краката на двамата заизскачаха облачета прах от забиващи се куршуми. Колман превключи на автоматична стрелба и откри огън срещу сградата от другата страна на улицата. Тръгна с равномерни крачки към хеликоптера. Изведнъж оръжието му засече, той освободи празния пълнител, вкара нов и продължи да стреля.

Приклекна под въртящите се витла, без да спира огъня, после скочи в задното отделение на машината. Погледна вътре и видя Рап и Гоулд проснати на пода. Маслик седеше на страничната пейка и стреляше навън. Колман вдигна пръста си от спусъка, протегна ръка и потупа пилота по рамото. Даде му знак с палец нагоре и в следващия момент се издигнаха.

Наклониха се надясно, което даде на Колман добър поглед върху мъжете на покрива на отсрещната сграда. Никой обаче не стана, за да стреля по тях. Или всичките бяха мъртви, или бяха разбрали, че е по-здравословно да останат залегнали. Когато набраха височина, Колман остави оръжието и закопча предпазния си колан. Забеляза, че Рап отново е изгубил съзнание, затова протегна ръка и го плесна по бузата. Колман беше видял много хора със сътресение на мозъка и това не беше нормално. Гоулд лежеше до Рап. Имаше дупка от куршум на рамото и лицето му бе разкривено от болка. По дрехите на Маслик също имаше кръв. Сега беше по-важно да потърсят лекарска помощ, отколкото да се върнат в посолството. Освен това ЦРУ имаше център за задържане в базата „Баграм“.

Колман се наведе напред и изкрещя, за да надвика рева на моторите:

— Карай към „Баграм“. Направо към болницата на базата.

Пилотът кимна и заговори по микрофона на каската си. След около пет секунди хеликоптерът им и един от по-големите „Блек Хоук“ се отделиха от другите и полетяха на североизток към намиращата се на петнайсетина минути полет главна военновъздушна база на американците и свръхмодерния й хирургичен център. Другият хеликоптер се изравни с тях и Колман видя Майк Неш, седнал отзад и говорещ по радиостанцията си. Отрицателните последици от случилото се бяха огромни и Неш вероятно вече работеше за неутрализирането им. Колман пак погледна Рап, който все още беше в безсъзнание. Това не изглеждаше добре от медицинска гледна точка, но имаше и нещо положително. Ако беше в съзнание, вероятно щеше да ги накара да нападнат главното полицейско управление на Кабул.

Никой афганистански политик или функционер на Държавния департамент не би могъл да го успокои. Дори Кенеди трудно би го убедила да стои мирно. Единственото, което би могло да го спре, беше болничното легло. Колман знаеше, че започнеше ли веднъж, нищо не можеше да го усмири. Щеше да убие всеки корумпиран служител, когото успееше да докопа.

21.

Джелалабад, Афганистан

Рикман вече не се съмняваше, че има счупени ребра — сигурен беше в това. Поне три. Вече не можеше изобщо да отвори очите си; лицето му беше толкова подуто, че отстрани сигурно изглеждаше, сякаш претърпява метаморфоза в насекомо. С езика си установи, че два от зъбите му липсват, а един е счупен.

Най-сетне успяха да го пречупят. Беше чувал многократно тази максима — че всеки в крайна сметка се пречупва. Той не правеше изключение, разбира се, и никой не можеше да очаква от него да издържи вечно. Беше живял изолиран от физическа болка. Бяха го взели заради интелекта, а не като Мич Рап заради хищническите инстинкти. Рикман можеше да напише цяла книга за емоционалната болка, но тази, физическата, бе съвсем друга работа. Беше се готвил за това. Теоретично знаеше как ще бъде и че няма да продължи вечно, че физическите рани ще заздравеят.

Нищо обаче, никакво съсредоточаване или размишления, не можеше да го подготви за абсолютната жестокост, разкъсващата агония от това издевателство над нервните му окончания. Малко се срамуваше, че не успя да издържи дори два дни. Едва двайсет и четири часа след началото на мъченията Рикман капитулира. Информацията се изливаше от устата му като река. Той сменяше една тема с друга като наркоман, който не може да подреди мислите си. Необходими бяха цял екип експерти, за да дешифрират казаното от него, и това отчасти беше целта му. В думите му имаше достатъчна истина, за да му повярват, но също капани и дезинформации, които щяха да дадат на ЦРУ достатъчно време, за да реагира и може би да спаси няколко души. Имаше също някои сметки за уреждане — неколцина, на които щеше да се наложи да убеждават талибаните, че това, което е казал за тях, не е вярно. Думите, разбира се, щяха да бъдат безполезни, както става обикновено при групировки като тази. За талибаните най-важна беше организацията, отделният индивид нямаше значение. Колкото повече някой се опитваше да отрича нещо, което не може да бъде доказано, толкова повече тези тъпаци оставаха с впечатлението, че поставя себе си над интересите на групата. След като не успееха да установят какво реално се е случило, талибаните щяха да реагират по най-предвидимия начин. Щяха да убият вероятния предател. Такава смесица от факти, откровени лъжи, полуистини и сложна дезинформация бе по силите само на гениалния ум на Рикман.

Мислеха си, че контролират положението, но жестоко се заблуждаваха. Когато свършеше с тях, глупаците щяха да започнат да се избиват взаимно. Терорист щеше да застане срещу терориста. За съжаление няколко съюзници също щяха да си отидат, но и те не бяха съвсем безгрешни. В тази война всеки ден загиваха хора. Загубата на няколко шпиони нямаше да наклони много везните.

Рикман чу някой да отваря вратата, но не се постара да погледне кой влиза. Беше се отказал да се опитва преди часове. Очите му бяха прекалено подути. Чувстваше се странно спокоен. Краят беше близо и тогава болката щеше да спре.

— Време е — каза спокоен, тих глас.

Рикман въздъхна. От всичките си мъчители най-много харесваше този. Беше умен и знаеше какви въпроси да задава.

— Жалко, тъкмо започнах да се забавлявам — отбеляза Рикман и опита да се усмихне.

— Сигурен съм, но изпълняваме заповеди.

— Да — съгласи се Рикман, — така правят добрите войници.

Мъжът клекна до пленника, като застана с гръб към камерата. Сръчно заби малка спринцовка в сгъвката на ръката му, докато се преструваше, че проверява пулса му. Натисна буталото. Съмняваше се, че Рикман ще усети убождането. Цялото тяло толкова го болеше, че едно леко боцване нямаше да му направи впечатление.

— Така, след като вече ви сътруднича, не можем ли да продължим с въпросите в по-цивилизована обстановка?

— Хм… — Похитителят се престори, че обмисля молбата на Рикман. — Има само един проблем.

— Какъв?

— Това, че ни излъга.

— Не съм ви излъгал. Казах ви всичко, което искахте да знаете.

— Аха… Много сполучливо го каза. Всичко, което искахме да знаем. Само че аз не исках това. Исках да ми кажеш истината.

— Казах ви истината.

— Не е вярно — спокойно заяви похитителят.

Рикман се разтревожи и започна да плюе кръв.

— Казах всичко — изпелтечи, за да се защити.

— Ти си хитра лисица — отбеляза похитителят с тон на разочарован баща. — Това всички го знаем. Затова ще продължим да те бием, но не се притеснявай. Съвсем скоро ще се убедиш, че е безсмислено да си играеш с нас.

— Моля те! — Рикман посегна на сляпо и стисна ръката на похитителя си. — Правя всичко което искаш от мен.

Мъчителят му се изправи и отстъпи назад.

— Не, не правиш всичко. Каза ни някои от тайните си, но също и много лъжи. Затова ще те принудим със сила.

— Моля те! — почти заплака Рикман. — Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш.

Мъжът, който носеше маска на лицето си, поклати тъжно глава:

— Ще ми кажеш истината… не това, което искам да знам. Истината е единственото, което може да те спаси.

— Добре, ще ти кажа истината — изхлипа Рикман.

— Сигурен съм в това.

Мъчителят се обърна и мина зад камерата, чиято червена лампичка светеше. Когато излезе в коридора, свали маската и я хвърли на една дървена маса. Двамата му подчинени чакаха като послушни кучета заповедите му. Вазир Касар се двоумеше какво да прави. Нямаше много доверие в тези хора. Единият понечи да каже нещо, но Касар го спря с кратък жест. Двамата поне се бяха научили да мълчат. Той мразеше бърборковците и беше обяснил на тези малоумници, че не могат да кажат нищо, за което той вече не се е сетил.

След като извади цигара и я запали, Касар издиша облак дим и каза:

— Време е да увеличим болката.

Двамата мъже кимнаха ентусиазирано. По-високият попита:

— Топките… можем ли вече да го ритаме в топките?

— Да, може да го ритате в половите органи — разреши Касар, въпреки че не изпитваше удоволствие от това. Просто си вършеше работата. — Казах ви вече кои теми ме интересуват. Нещата, за които знам, че ме излъга. Ще увеличавате болката, докато каже истината. Ясно?

— Ясно — отговориха двамата в един глас.

Касар им махна да продължават. Смукна още веднъж от цигарата, докато кретените нахлузваха маските. Не можеше да се отърси от предчувствието, че тия двамата ще оплескат нещата. Човек никога не можеше да има гаранция, още по-малко в опасните води, в които плуваше той.

Касар седна на един дървен стол и загледа монитора. Погледна часовника си и направи бърза сметка.

— Няма да продължи дълго — каза сам на себе си.

Двамата мъчители отново увесиха Рикман за ръцете. Още не го бяха пипнали, а той вече скимтеше. Започнаха да му удрят шамари и да сипят обиди. Касар виждаше, че агентът от ЦРУ започва да губи контрол над пословичния си ум. Сега в продължение на денонощие и половина нямаше да може да заспи и щяха толкова да го бият, че да не може да се държи на крака. Беше изтощен и на ръба на пълен срив.

Двамата мъже спряха за момент. После без никакво предупреждение единият взе парче гумен маркуч и удари Рикман между краката. Американецът изплю кръв и цялото му тяло се сгърчи напред. Скимтенето му премина в хълцане и по брадичката му потекоха слюнка, сълзи и кръв. Молеше ги да спрат, но мъчителите не се впечатлиха. Биха го буквално до посиране — Рикман изцапа боксерките, с които го бяха оставили. Това още повече вбеси мъчителите му. Смениха шамарите с юмруци.

Изведнъж Рикман се отпусна на ръцете си, краката му увиснаха. Касар се наведе към монитора и се опита да разбере какво не е наред. Не беше необичайно разпитваният да припадне по време на мъченията. Касар отново погледна часовника си и се намръщи, докато двамата мъже сипеха удари върху изпадналия в безсъзнание пленник.

Една минута му бе нужна, за да осъзнае, че нещо не е както трябва, но беше твърде късно.

22.

Военновъздушната база „Баграм“, Афганистан

Рап чу гласове. Отвори очи и видя таван — бе почти сигурен, че не го е виждал преди. Мозъкът му не работеше много добре, защото единственото, което разбираше, беше, че се намира в някакво легло и главата го боли. Гласовете идваха някъде откъм краката му. Очите го боляха, но той погледна и видя двама мъже и една жена, които разговаряха. Лицата им не му бяха познати, но единият мъж и жената носеха бели престилки. Другият мъж беше със светлосиня пижама. Рап си даде сметка, че тези дрехи би трябвало да означават нещо, но не разбираше какво.

Затвори очи и въздъхна дълбоко. Изведнъж тримата се скупчиха около него: двама отдясно, третият — отляво. Той отвори очи и видя, че устните им се местят, но чуваше само несвързани думи. Изведнъж жената насочи фенерче към едното му око. Това никак не хареса на Рап, но крайниците му бяха като бетонирани, затова остана да лежи неподвижно. Самата мисъл за движение засилваше главоболието му, затова той се отказа да се съпротивлява и остави жената да премести фенерчето към другото му око. Когато тя изгаси светлината, Рап почувства такова облекчение, че веднага заспа.

Нямаше представа колко време е бил в безсъзнание, но когато се събуди пак, видя до себе си познато лице. Завъртя главата си надясно и на стол до леглото видя да седи жена, за която знаеше, че е много важна за него. Не си спомняше името й или откъде я познава, само беше сигурен, че би трябвало да знае. Обхвана го паника и той се запита дали си спомня собственото си име. Доста бързо си го припомни, но когато се запита къде се намира, в главата му изникнаха имената на пет-шест града. Това го наведе на въпроса какво работи. Мислите му съвсем се объркаха.

— Ти се събуди — каза жената и се усмихна широко.

Рап се вгледа в познатите кафяви очи, очилата и русата коса, вързана на стегната опашка. Тогава нещо му прещрака.

— Шефе!

— Малко се бяхме притеснили за теб — отбеляза Айрини Кенеди.

— Къде съм?

— В болницата… на военната база „Баграм“.

Рап се намръщи, после отново му просветна:

— Афганистан!

Кенеди го погледна изпитателно:

— Мич, какво си спомняш последно?

Рап се загледа към стената зад нея. Един вътрешен глас му нашепваше, че трябва по някакъв начин да отклони въпроса, но друг го караше да й каже цялата истина. Той не си спомняше всичко за нея, но знаеше, че може да й вярва — че тя е човекът, на когото наистина може да се довери.

— Има ли някаква вода тук?

Кенеди взе пластмасова чаша с капаче и розова сламка. Вдигна я към Рап и поднесе сламката към устните му. Изчака го да отпие и повтори въпроса:

— Е… какво е последното, което си спомняш?

Рап се опита да си спомни, но нищо не се получи. Затова сви рамене:

— Не знам.

— Но си спомняш коя съм, нали? Къде работиш? Такива неща?

— Трябваше ми време, за да си спомня коя си… не стана веднага.

— Къде работиш?

— Ами… мисля, че във Вашингтон, но не знам точно къде.

— Моята длъжност?

— Ти си ми шеф.

Кенеди кимна. Лекарите я бяха предупредили, че може да се окаже трудно.

— Аз съм директор на Централното разузнавателно управление.

— Оу… Сега си спомних.

— Спомняш ли си сина ми?

Рап понечи да поклати глава, но спря заради болката.

— Съжалявам.

— Няма нищо. Казва се Томи. С него сте големи приятели.

— Какво се е случило с мен? — попита Рап и понечи да докосне главата си, но присви очи от болка.

— Стана експлозия. Ударил си главата си. Имаш мозъчен кръвоизлив. Наричат го субдурален хематом.

— Експлозия ли?

Тя поклати глава:

— По-добре да не се задълбаваме в това сега. Фактът, че си в съзнание и си спомняш доста неща, е добър знак. Лекарите ми казаха, че е нормално и би трябвало да си възвърнеш ако не цялата, то по-голямата част от паметта.

Кенеди се усмихна и се престори на спокойна. Рап беше най-добрият й агент. Дори с деветдесет процента от предишните си умения би бил незаменим, но не се знаеше кои десет процента щеше да изгуби.

— Колко време бях в безсъзнание?

— Малко повече от едно денонощие.

— Цяло денонощие?

— Да.

Какво напрегнато денонощие само! Фактът, че хората й бяха убили двайсет и един полицаи, още повече усложняваше ситуацията. За това обаче засега не искаше да говорят. Доколкото знаеше, Рап и хората му бяха стреляли при самозащита. За афганистанците и политическите им лидери обаче това нямаше никакво значение — поне не в първите дни след инцидента. Президентът заповяда на Кенеди да отиде в Афганистан и да се опита да оправи кашата, преди да е станало непоправимото.

Когато кацна, тя вече разполагаше с необходимата информация. Хората й бяха научили кой корумпиран полицейски началник е заповядал нападението. Човекът просто беше изчезнал, а къщата му, осигурена от държавата — изпразнена от всички ценни вещи. Информаторите в Афганистанската национална полиция бяха потвърдили, че повечето убити полицаи са бивши талибани, които въпросният началник бил вкарал в службата. Всичките участваха в програмата за реинтеграция на Държавния департамент. Кенеди даде разрешение на агентите си да разпространяват тази информация където и когато сметнат за добре.

Когато пристигнаха, афганистанците бяха разделени на два лагера. Хардлайнерите искаха да хвърлят цялата вина на американците. За никого от запознатите с афганистанската политика не бе изненада, че това бяха и най-големите привърженици на реинтеграцията. Другият лагер включваше различни групи, които се бяха сражавали срещу талибаните повече от десетилетие и бяха предупреждавали първата група, че този план е недалновиден и наивен.

Кенеди пристигна в американското посолство и след като изрита Дарън Сикълс от кабинета му, телефонира на президента и екипа му за национална сигурност. В типичния си аналитичен стил предаде цялата информация за корумпирания полицейски шеф. Президентът зададе само два въпроса. Дали подозират полицейския шеф в нечиста игра и всичко това свързано ли е с отвличането на Рикман. Отговорът на първия въпрос беше лесен. ЦРУ имаше досие с размерите на телефонен указател за генерал-лейтенант Абдул Рауф Каим. Бяха предупреждавали Държавния департамент, че този човек е закоравял талибан и не трябва да се включва в реинтеграцията. Кенеди съобщи този факт с възможно най-спокойния си тон. Държавният секретар щеше да получи мъмрене за това и тя не искаше да увеличава напрежението. Иначе двете жени си сътрудничеха много добре и беше добре да остане така. Отговорът на втория въпрос на президента не беше толкова ясен. Кенеди не искаше да съобщава информация, свързана с Луи Гоулд, докато не научеше повече. Изглеждаше, че отвличането на Рикман и нападението над Рап са координиран опит да се затрудни работата на ЦРУ в Афганистан. Затова засега можеше да каже на президента само, че разследват с презумпцията, че двете събития не са свързани.

23.

Кенеди прекара още десет минути с Рап, като отговаряше на едни въпроси, други отклоняваше и предпазливо проверяваше до каква степен е загубил паметта си. Неспособността му да си спомня различни факти засягаше всички страни на живота му. Едно нещо обаче правеше най-силно впечатление: липсваха абсолютно всякакви спомени от последните три дни. За по-ранните събития в живота му спомените бяха разпокъсани, но с всеки припомнен факт паметта му се подобряваше. Понеже не искаше да го притеснява излишно, Кенеди му спести информацията, че миналата нощ лекарите много са се колебали дали да не пробият дупка в черепа му, за да източат кръвта, притискаща мозъка му. За момента прогнозите бяха много несигурни.

Военните лекари имаха богат опит с черепно-мозъчни травми, причинени от експлозии. Всеки случай беше различен. Някои пациенти се възстановяваха напълно след едноседмичен престой в болницата; други не се оправяха въпреки всички усилия и медикаменти. Кенеди не искаше да мисли за най-лошото. През годините Рап бе доказал, че има изключително добри способности да оцелява при обстоятелства, които биха убили повечето хора. Стремежът към предизвикателства — а те често застрашаваха живота му — беше движещата му сила. Той никога не се отказваше. Затова и дума не можеше да става за умиране.

Възстановяването му сега зависеше от добрата почивка и релаксация — и двете толкова чужди на Рап, колкото за куче да не лае по пощальон. Това поставяше Кенеди в уникално затруднение. Тя искаше Рап да намери Рикман. Нямаше друг служител, способен да се справи със задачата. Други можеха да помогнат, но тя имаше нужда от безстрашния безскрупулен Рап, който да обезвреди отрепките, пречещи на американските интереси в тази част на света. За съжаление това се отлагаше, докато лекарите не разрешаха. Засега не й казваха нищо конкретно — смятаха, че най-вероятно ще остане една седмица в леглото и после още една седмица за рехабилитация. Част от симптомите щяха да се задържат известно време: сънливост, завален говор, трудно ходене, размазано зрение, изтръпване, главоболие, амнезия, световъртеж, болки. Последното не тревожеше Кенеди. Издръжливостта на Рап на болка надхвърляше всякакви стандарти. Беше сигурна, че той ще се възстанови много бързо, но не разчиташе на това, затова му каза само, че трябва да свърши някои неща и после пак ще дойде да го види.

В коридора срещна един от лекарите, майор от ВВС, и му каза, че Рап е в съзнание. Разказа му за разговора им и той я увери, че това е много положително развитие. След това се извини и отиде лично да провери пациента.

Кенеди намери Колман в малкото фоайе заедно с двама от телохранителите й. Помоли ги да я оставят насаме с него. Седна и го хвана за ръката.

— Нали знаеш, че му спаси живота?

Колман се смути:

— Хайде да не се разнежваме.

На лицето на Кенеди се изписа нехарактерна за нея широка усмивка:

— Май не ме разбра. Сега ще можеш да му го натякваш години наред.

Колман също се ухили:

— Добър аргумент. Проблемът е, че той е спасявал моя живот поне два пъти. Все още изоставам.

— За момента паметта му е малко нарушена. Може да забрави, че те води. Аз няма да му казвам.

— Дойде ли в съзнание?

Тя кимна.

Колман въздъхна с облекчение:

— Слава богу. Как е?

— Добре е, но не си спомня много.

— Какво означава това?

— Когато се събуди, не помнеше коя съм. Позна ме, но се затрудни да си спомни името ми. Спомни си своето, но не можа да ми каже къде работи… поне отначало. Докато говорехме, все повече от спомените му се възстановяваха.

— Рик?

— Нямам представа. Мисля, че не помни нищо от последните седемдесет и два часа.

— Мамка му. Значи е вън от строя.

— Поне за седмица напред.

— Какво ще правим?

— Още не знам. Чувстваш ли се готов да поемеш командването?

Кенеди знаеше отговора предварително, но трябваше да попита. Колман се замисли за момент, преди да отговори:

— Имам желание, но двамата с Мич сме много различни. Знаеш го. Аз не се страхувам да наруша леко правилата и да счупя някой и друг нос, но в сравнение с него съм аматьор. Единственият, за когото знам, че може да се справи, е Стан, но ако съдя от това, което чух вчера, и той не е за такова предизвикателство.

— Ами Майк? — попита Кенеди, имайки предвид Майк Неш, началника на отдела за разпити.

Колман издиша рязко, после поклати глава:

— Харесвам Майк, но не съм сигурен, че го бива за по-грубата игра. Не го обвинявам. Има жена и деца, пък и ти му даде хубава работа на добра длъжност. Може да се справи и ако бъде притиснат, ще направи всичко, за да оцелее, но не е това въпросът.

— А кой е въпросът?

— Ти искаш Рап; искаш човек, който е готов да си избърше задника с правилника. Трябва ти някой като Мич, който не дава пукната пара за политиката… някой безстрашен. Някой, който ще накара тези копелета да треперят за живота си.

Кенеди беше съгласна. Единственият проблем беше, че нямаше такъв човек.

— Луи Гоулд… говори ли вече с него?

— Само малко.

— Вярваш ли му?

Колман се изкиска леко, което изразяваше мнението му за въпроса.

— Не вярвам на нито една дума, изречена от този тип. Какво казва Майк?

Неш и един друг специалист по разпитите от ЦРУ притискаха Гоулд от миналата нощ, опитвайки се да отсеят истината от лъжата.

— Каза, че напредват бавно. След малко отивам при тях. Гоулд още не подозира, но имам начин да го убедя. Ще ми изпее и майчиното си мляко.

— Ако открием кой го е наел… всичко ще си дойде на мястото.

— Щеше да е хубаво, ако беше толкова лесно, но подозирам, че има защити, които правят тази задача много трудна.

— Сигурно, но може да ни покаже правилната посока.

— На това разчитам. — Кенеди затвори за кратко очи, после добави: — Загубил си човек.

— Да… един от най-добрите.

— Мик Ривърс.

— Да.

Кенеди виждаше, че Колман изпитва емоции, с които още не е готов да се справи.

— Взех мерки да ни върнат тялото му до края на днешния ден.

— Благодаря ти. — Колман се загледа разсеяно в един плакат на бойния самолет „А-10 Уортхог“ в другия край на помещението. — Не му дадоха шанс. Застреляха го, преди да успее да извади оръжието си.

Кенеди рядко се поддаваше на гнева, а още по-рядко го показваше. Сега случаят беше точно такъв — може би за да замести Рап и Хърли.

— Скот, искам да знаеш, че няма да оставим тази гадост ненаказана! Извиках още стрелци и до двайсет и четири часа ще ти дам цели. Ще намерим този генерал Каим. Може да не е тази седмица или следващата, но ще го откриете и ще го убиете. Разбрано?

Колман кимна:

— Точно това се надявах да кажеш.

— И когато свършим тук, мисля, че в списъка ни ще има още няколко имена.

24.

Главна квартира на ОРС, Исламабад, Пакистан

Ашан бе извикан при генералния директор и се досещаше защо. Хората му го бяха информирали за новите събития отвъд границата. Не беше само отвличането на Рикман, ами и още един оперативен служител в Джелалабад бе изчезнал, а в Кабул се бяха опитали да убият Мич Рап. Като директор на дирекция „Международни отношения“ само едно нещо изненадваше Ашан — че американците още не са му се обадили. Въпреки това той бе заповядал на хората си в Джелалабад и Кабул да съдействат на ЦРУ.

ОРС беше изключително противоречива, но много влиятелна организация в Пакистан. В последните години се чуваха гласове за по-голям контрол над разузнаването. Парламентът реши, че най-добрият начин да се избегнат бъдещи скандали е, като се прекрати специалното отношение към службите. С други думи, депутатите искаха някой да поеме контрола над тях. Намериха такъв човек в лицето на генерал Ахмед Тадж от военновъздушните сили. Почти цялата си кариера в авиацията Тадж бе прекарал в снабдяването и техническото осигуряване. Той обожаваше да прехвърля хора и екипировка от едно място на друго и умееше да го прави.

Ашан беше забелязал това отдавна, защото всеки път, когато го привикаха в кабинета на Тадж, шефът му го изпращаше с някой самолет нанякъде. Сега, когато му съобщиха за срещата, той се обади на жена си и й каза да му приготви за всеки случай багажа за пътуване.

Кабинетът на генералния директор беше пищно и безвкусно обзаведен. Помещението бе с размерите на тенискорт. Стените и таванът бяха облицовани с тъмнокафява палисандрова ламперия. Имаше три гранитни камини. Покрай стените бяха наредени масивни секции и няколко големи плоскоекранни монитора, изискано прикрити зад гоблени.

Ашан подрани с пет минути и с раздразнение завари приятеля си генерал Дурани да пие чай с шефа им. Изглеждаше, че Дурани е дошъл по-рано, за да се опита да промени дневния ред. Стаята бе разделена на три части. В левия край се намираха огромното бюро на генерала, маса за разпъване на карти и четири стола. По средата бе разположена голяма маса за шестнайсет души. Ашан беше виждал на нея най-много шестима. Отдясно имаше кът за кафе: масивен кожен диван, на който можеха да се поберат шестима души, разположен точно срещу камината, и други два от двете страни на дълга стъклена масичка.

Тадж поздрави Ашан и му предложи чай. Ашан прие и се настани на един от двата по-къси дивана. Пое чашата и чинийката и ги остави на стъклената масичка. Много му се искаше да разбере какво са обсъждали двамата мъже преди идването му, но не искаше да издава любопитството си. Освен това имаше голяма вероятност да научи по време на разговора им.

— Как вървят нещата в „Международни отношения“? — попита Тадж.

За голямо удоволствие на Ашан сегашният директор се отличаваше в предпочитанията си към облеклото от предшественика си, който ходеше винаги с военна униформа. Тадж носеше светлосив официален костюм.

— Всичко е наред — отговори на въпроса му Ашан.

— Добре. — Тадж взе чашата си и отпи глътка чай. — Предполагам, че следиш последните събития в Афганистан.

— Да, следя ги.

— Някакви предположения?

Тадж беше нисък на ръст и като седеше на големия диван, приличаше на дете.

Ашан мразеше многозначителните въпроси, особено когато зад тях стои скрита цел или предубеденост. Негово задължение обаче бе да споделя идеите си с генералния директор, затова си пое дълбоко дъх и отговори:

— Ако съдим по съвпадението на събитията, изглежда, че някой провежда организирана операция срещу американските ни приятели.

— Някаква представа кой?

Това винаги беше най-деликатната част. Ашан реши да започне предпазливо.

— Ако не смятаме обичайните заподозрени, не, господин генерал.

— Във връзка с обичайните заподозрени… бих искал да чуя кого имаш предвид.

— Талибаните са най-очевидната възможност, макар че се съмнявам да имат необходимата организация за толкова сложна операция.

— Би ли обяснил?

— Има две човешки цели, което означава, че движението им е много трудно за предвиждане. От информацията, която имаме, талибаните не разполагат с достатъчно ресурс, за да реализират нещо такова сами.

— Сами?

— Точно така. — Ашан понечи да продължи мисълта си, но спря. Имаше по-безопасен начин да излезе от тази ситуация. — Господин генерал, нека да погледнем картата. Афганистан има само сухопътни граници. — Той изброи на пръсти съседните държави: — Иран, Туркменистан, Узбекистан, Таджикистан, Китай и ние.

— Да не забравяме американците — намеси се Дурани.

Ашан се потресе от тази глупава реплика.

— Мислиш, че ЦРУ само е организирало всичко това?

— Не се преструвай, че не познаваш мисленето им. Просто казвам, че американците са силно заинтересовани да запазят влиянието си в региона.

Ашан реши да не коментира глупавото изказване на колегата си.

— В исторически план бившите съветски републики на север нямат контакти с талибаните. Освен това сега те са ориентирани повече към Америка. Възможно е обаче да са замесени руснаците.

— Имаш ли доказателства?

— Не. Макар че напоследък като че ли им доставя удоволствие да дразнят американците, затова не трябва да го изключваме. Иран засилва влиянието си и всички знаем силната омраза, която би могла да ги подтикне към такава стъпка. Китай засега не проявява интерес към региона. Защо? Мисля, че е очевидно. Ако изключим опиума, тук почти няма природни ресурси. Както вече сме обсъждали, ако в Афганистан имаше нефт, китайците щяха веднага да се намесят.

Генералният директор замислено потърка мустаците си с пръст.

— Значи според теб това е дело или на иранците, или на руснаците?

— Има още една възможност, господин генерал. Забравяте нас.

Дурани очевидно точно това чакаше.

— Казах ви, че ще се опита да ни замеси в тази каша!

— Нищо подобно — спокойно възрази Ашан. — Директорът ме помоли да споделя идеите си и аз го правя.

Дурани се престори, че не го е чул, и се обърна към Тадж:

— Предупредих ви. Това е опасно. Няма абсолютно никакви доказателства, но въпреки това се опитва да ни обвинява. Колко мислите, че ще им трябва на американците, за да научат? Те имат шпиони из цялата сграда. — Помести задника си на дивана така, че да погледне Ашан, и попита: — На колко души си наприказвал тия глупости?

Ашан щеше да се изсмее, ако положението не беше толкова сериозно.

— Ахтар, ти не ме слушаш. Нека да го кажа по друг начин. Ако ти беше на мястото на американците, къде щеше да търсиш най-напред?

— Изобщо не ме интересуват американците. Това не е наш проблем. Проблемът е техен и ние трябва да вземем мерки да си остане такъв. А не да им помагаме да въвлекат и нас.

Ашан се облегна назад и разпери ръце:

— Господин директор, не мога да разбера защо толкова се пали. Тук няма място за емоции.

Тадж ги гледаше, сякаш искаше проблемът да се реши като с магическа пръчка, но при такива амбициозни подчинени това нямаше как да стане.

— Аз мисля, че и двамата имате право. — Погледна плахо Дурани и добави: — Наистина трябва да смекчиш подхода към американците.

— Предположих, че когато сме в кабинета ви, ще можем да обсъждаме спокойно всички теми — престори се на обиден Дурани.

— Освен ако тези теми не засягат скандалната връзка на хора от твоя отдел с талибаните — побърза да добави Ашан. — Само тях не можем да обсъждаме спокойно.

Дурани осъзна, че си е вкарал автогол и че с гнева си само сближава генералния директор с позицията на Ашан. Затова замълча и започна мислено да укорява приятеля си.

Тадж отпи последната глътка чай от чашата си, остави я на чинийката и ги бутна настрани върху масичката. Облегна се назад, подпря ръката си на облегалката на дивана и попита:

— Мисля, че трябва да демонстрираме подкрепа за американците. Надим, по-рано разговарях с директор Кенеди. Пристигнала е в базата „Баграм“. Искам да отидеш там и да й предложиш съдействие.

Дурани буквално подскочи.

— Не може да бъде! Аз му нямам доверие. Никакво! Откъде сте сигурен, че няма да й каже това, което току-що каза на нас.

Последният път, когато Ашан беше виждал приятеля си толкова развълнуван, беше след ликвидирането на Бин Ладен.

— Познаваш директор Кенеди — отбеляза той. Жената беше известна с интелекта си в цялата шпионска гилдия. — Мислиш ли, че вече не се е досетила? И не мислиш ли, че цялото фиаско с Бин Ладен не е запечатано с всички подробности в мозъка й?

— Защо постоянно повтаряш това?

— Защото е важно. — Ашан не можеше да повярва, че все трябва да им напомня нещо толкова очевидно. — Колкото повече разсъждавам за положението, се убеждавам, че ако бях на тяхно място, най-напред щях да се усъмня в нашата Външна дирекция.

Дурани скочи на крака и размаха пръст пред него, заплашвайки, че с кариерата му е свършено:

— В нашия свят вече няма място за приятелите на англосаксонците! Ние сме суверенна държава. Не сме тяхно послушно куче! Ако бях…

— Ако беше, но не си. Ахтар, държиш се, сякаш се опитваш да скриеш нещо.

— Няма да търпя такива обвинения! — заяви Дурани и погледна директора за подкрепа.

Тадж вдигна усмирително ръце:

— Седни. Нека всички да се успокоим.

Ашан се изкуши да изтъкне, че има само един човек, който трябва да се успокои, но Тадж беше достатъчно умен, за да забележи сам. Такава забележка само щеше още повече да раздразни Дурани.

— Ахтар, ако нямаш доверие на Надим, най-добре и ти да отидеш с него в Баграм. — Тадж замълча за момент, после предупредително вдигна пръст. — Твоята неспособност да контролираш емоциите си обаче ме тревожи. Ако не можеш да се държиш по цивилизован, градивен начин с американските ни приятели, няма да те пусна да ходиш никъде. Ясно ли е?

Дурани гледаше така, сякаш някой току-що е набутал насила в устата му кравешко изпражнение. Не искаше да ходи никъде, особено сега. Трябваше да следи нещата отблизо. В същото време обаче си представяше как Ашан ще отиде да лиже ботушите на американците и от това му се повдигаше. В крайна сметка, разумното решение бе да остане в Исламабад. Ако Ашан беше прав, а той обикновено усещаше тези неща, американците вече наблюдаваха много внимателно дирекцията му. Дурани трябваше да остане, за да се погрижи нищо да не възбуди гнева им.

25.

Военновъздушна база „Баграм“, Афганистан

Помещенията на ЦРУ се намираха покрай главната алея, идваща от летището, в един комплекс заедно с Общия разузнавателен център и Съвместното оперативно командване. Управлението имаше още един терен в края на летателната писта, където държеше самолетите си и някои други неща. Това беше малкото им автономно владение в рамките на огромната военновъздушна база. По необходимост шпионите трябваше да обменят информация с различни военни служби, но понякога прекалената откритост пред събратята им от армията не беше препоръчителна. Нуждата все пак бе майка на находчивостта, а ЦРУ имаше реална нужда да държи голяма част от работата си в тайна. Луи Гоулд беше ярък пример за това. Базата „Баграм“ имаше чисто нов център за задържане, снабден с молитвено помещение, молитвени килимчета, видеоигри, плоскоекранни телевизори и бройка на Корана за всеки затворник. Да поверят човек като Гоулд на грижите на военни, беше изключително лоша идея, по простата причина че самото му попадане в ръцете на ЦРУ трябваше да остане в тайна.

След инцидента с афганистанската полиция Кенеди даде на Неш да разбере, че самоличността на Гоулд не бива да се разкрива пред никого извън тесен кръг посветени. Дори Дарън Сикълс и всички останали служители в посолството бяха изключени от този списък. Докато не научеха повече, Гоулд оставаше просто един от хората на Рап, ранен по време на престрелката. Кенеди искаше да запази присъствието му в тайна, докато сама не го разпита. Двамата имаха много допирни точки, за част от които бе сигурна, че Гоулд не подозира. При първите разпити пред Неш наемният убиец беше сдържан и отказваше да сътрудничи. Кенеди обаче имаше лостове да му повлияе, с каквито Неш не разполагаше.

Тя излезе от болницата и нареди на телохранителите си да я заведат обратно до хангара, където бе прибран самолетът й.

Кларк Джоунс, началникът на охраната й, я погледна загрижено:

— Заминаваме ли?

— Не. Само трябва да свърша нещо.

Потеглиха по гладко асфалтираните улици на базата с черния „Събърбан“, осигурен от местния шеф на ЦРУ. Минаха покрай пощата, закусвалнята „Бъргър Кинг“, фитнес залата и няколко други невзрачни сгради. Мястото беше малко късче от Америка. Хангарът се намираше в другия край на летателната писта, далеч от любопитни погледи. По нищо не се отличаваше от останалите хангари. Хеликоптерите, спрени отпред, приличаха на всички други „Блек Хоук“ на американската армия навсякъде около пистата.

Черният джип влезе в хангара, където се виждаха два красиви самолета „Гълфстрийм 550“ — първото, което правеше впечатление, беше отсъствието на отличителни знаци на военновъздушните сили на САЩ. В другия край бяха скупчени три разузнавателни самолета MC-12; във вътрешността на огромното помещение имаше още няколко различни летателни апарата.

Джипът на Кенеди спря до остъклените офиси. Телохранителите й скочиха навън още преди тя да сложи ръка на дръжката. Бил Шниман, главният представител на ЦРУ в базата, я чакаше пред вратата на офиса. Бодигардовете се наредиха в кръг около директорката. Всичко това й се струваше малко прекалено, но по време на полета Джоунс й беше изнесъл цяла лекция. Той командваше охраната й от по-малко от две години и сега за първи път „потъпкваше закона“, както се бе изразил. Рядко получаваше обяснения за случващото се, но понеже постоянно беше около началничката си, често се досещаше за някои неща.

Сега беше чул за отвличането на Рикман, един от най-висшите служители на ЦРУ в Афганистан, и опита за покушение върху Рап, най-близкия съветник и най-способния оперативен агент на Кенеди. Имаше и друга подробност, за която нямаше как да знае. Джон Хъбард, началникът на представителството в Джелалабад, беше изчезнал и местните агенти го издирваха отчаяно. Въпреки че не знаеха за Хъбард, Джоунс и хората му бдяха над началничката си като орлици над пиленцата си. Всичко това много я потискаше.

Шниман тръгна към Кенеди, но спря от другата страна на охранителния кордон.

— Шефке — извика, като се подсмихна по характерния си ироничен начин, — можеш ли да накараш хората си да се поотпуснат? Все пак ние контролираме тази база. Джихадистите са от другата страна на телената ограда.

Кенеди погледна бегло Джоунс:

— Кларк, ако обичаш кажи на хората си да го дават по-спокойно, докато сме в базата.

Изражението на Джоунс не се промени. Черните очи и гладката му черна кожа придаваха на лицето му строг вид, много подходящ за работата му. Със същия успех на челото му можеше да пише: „Не ме учи какво да правя“. За момент изглеждаше, че двамата ще се сдърпат. Джоунс огледа хангара, сякаш проверяваше за опасности, после даде знак на хората си да освободят малко пространство около началничката.

Шниман мина между едрите мъжаги и й подаде ръка:

— Добре дошла в „Спа Баграм“.

Кенеди се усмихна. В главната квартира на ЦРУ се шегуваха, че работата в „Баграм“ е като почивка на санаториум. Повечето изпратени на мисия там се връщаха отслабнали, в отлична физическа форма и усвоили нови професионални умения. Кенеди знаеше много добре кои са истинските предизвикателства. Дългото отсъствие разбиваше семейства и нерядко водеше до изневери. Най-големият проблем обаче беше стресът — постоянната работа и силният натиск за резултати смачкваха много хора.

— Извинявай, че не дойдох по-рано, но бях в болницата — каза тя.

— Няма проблем. Как е той?

— По-добре. Дойде в съзнание, но за известно време ще е извън строя.

— Лоша новина. Имам предвид това, че е извън строя.

— Разбрах какво имаш предвид — усмихна се Кенеди.

Малцина знаеха, че директорката на ЦРУ е започнала да възлага на Шниман все повече отговорности за операциите в страната. Беше изгубила доверие в Сикълс преди няколко месеца, когато получи сведения за твърде ентусиазираната му подкрепа за реинтеграцията. Как един от висшите служители в Службата за секретно разузнаване би могъл да си помисли, че този план е добра идея, Кенеди не можеше да разбере. Съзнаваше, че отговорността е изцяло нейна, защото тя го беше поставила начело на представителството в Кабул, а после глупакът се сближи твърде много с Държавния департамент и онази ужасна жена Ариана Винтър.

— Има ли нещо ново за Хъбард?

— Засега нищо. Телефонът му не може да се засече от сателитите, което и двамата знаем, че е лош знак. — Шниман сви рамене и добави: — Щеше ми се да ти съобщя по-добра новина, но така стоят нещата.

— Продължавайте да го търсите. Не можем така да губим хората си.

Кенеди се изкушаваше да добави, че това подронва престижа на институцията, но щеше да прозвучи твърде егоцентрично. Тези хора рискуваха живота си и нейният основен дълг беше да ги защитава.

— Няма да те лъжа, много от хората ни се страхуват. Подозират, че талибаните провеждат операция за прочистване на страната от наши агенти.

— Може да е вярно.

След като сведе очи към земята за момент, Шниман добави:

— Досега никой не е отказал да се подчини, но за малко не ги накарах да теглят сламки, за да определя кой ще отиде в Джелалабад да търси Хъбард.

Тези новини никак не се харесаха на Кенеди. Ето затова имаше нужда от Рап. Неговото хладнокръвие и безстрашие бяха заразителни. Последното, което й трябваше сега, бе служителите й да се страхуват да напуснат базата. Ако проблемът се задълбочеше, щеше да се наложи да потърси помощ от Съвместното командване. Момчетата в специалните части бяха безстрашни като Рап.

Шниман махна към вратата на остъкления офис:

— Едно кафе?

— Чай, ако може.

Той тръгна към вратата и Кенеди го последва.

— Извинявай, но тук е голяма бъркотия — оправда се Шниман. — Освен деветимата от твоя антураж, през последните два дни дойдоха петдесет и шест души допълнително.

— Трябва да ги разпратиш из страната. Колко прати в Джелалабад?

— Държа всички специалисти тук. Изпратих шестима оперативни и дванайсет от специалния отряд. Инструктирал съм ги никъде да не ходят поединично. Прикрепил съм по двама специални към всеки оперативен и трябва да се отчитат на всеки час.

Влязоха в малко помещение за почивка, оборудвано с микровълнова печка и хладилник. Шниман започна да рови в шкафовете, докато намери кутия с различни чайове. Подаде я на Кенеди, сипа си кафе, а на нея — чаша гореща вода.

— Кога за последно е чистено тук? — поинтересува се тя.

Шниман знаеше изискванията на началничката си, затова отговори:

— Преди по-малко от половин час.

Тя кимна одобрително, после попита:

— Колко близко си сътрудничеха Рик и Дарън?

— Краткият отговор е: „Не знам“. Повечето време прекарвам тук. Дарън ръководи работата в Кабул. Не ме питай откъде, но е останал с впечатлението, че се каня да го изместя. През последните пет месеца се държи като гъз. Хубавото е, че се виждаме само веднъж месечно. Лошото е, че не се грижи добре за хората си. Нямам представа какво са правили с Рик.

Кенеди се намръщи. Работата им беше да събират факти, но покрай фактите винаги имаше слухове и интриги.

— Браян, наистина ли очакваш да повярвам, че не си дочул нищо?

— Сикълс е мой пряк началник, освен това е голям гадняр. Не към теб, разбира се, но към подчинените си. Непоносим е.

— Разбирам, че спазвате служебната йерархия, но как очаквате от мен да оправя нещата, като ме държите в неведение?

Рап я беше предупредил, че подозира Сикълс в надвишаване на правомощията му, но досега никой не й беше казал нищо конкретно.

— Не знам какво да кажа. Работим на хиляди километри от Вашингтон. Справяме се както можем. Има решения, които много надвишават компетентността ми.

Кенеди реши да не настоява. Шниман беше прав, разбира се. Да обвиняваш в некомпетентност прекия си началник зад гърба му, беше сигурен начин да провалиш кариерата си.

— Нека това да остане между нас. Дарън няма да е началник на местното представителство още дълго.

Шниман не се изненада много.

— Колко му остава?

— Не съм убедена, че ще изкара до края на деня, но преди това трябва да ми каже някои неща, затова ще видим.

Шниман се изкушаваше да попита кой ще бъде назначен на негово място, но щеше да прозвучи твърде егоистично. Затова се върна на предишната тема:

— Има няколко неща, които леко намирисват.

— Какви например? — поинтересува се Кенеди, като скръсти ръце.

— През последните няколко месеца задвижиха прекалено активно тази програма за реинтеграция. Раздаваха пари наляво и надясно на всякакви гадове из цялата страна. Главно на хора, които през последните десет години се опитваме да ликвидираме. — Шниман поклати отвратено глава и добави язвително: — Шибаният Абдул Каим… казах на Дарън, че ако ми позволи да му пръсна мозъка, може той да прибере парите. Знаеш ли как реагира?

— Как?

— Уплаши се, и не от предложението да очистим Каим. Изнесе ми цяла лекция за главния инспекторат и как постоянно му дишали във врата. Как контролирали всичко и следели всеки цент да се отчита.

Кенеди се изненада:

— Главният инспекторат ли?

— Да.

По очевидни причини главният инспекторат на Лангли се ползваше с известна автономия. Все пак това беше смисълът на тази служба: да следи дали шпионите спазват правилата. Идеята беше абсурдна, разбира се, и наложена на Управлението от политиците в Капитолия. Самият факт, че очакваха да проработи, беше достатъчно куриозен. Ако ЦРУ можеше да инфилтрира шпиони във всяко правителство на света, дали щеше да му бъде трудно да вкара свои хора в главния инспекторат? Отговорът беше прост — не. Кенеди имаше свои хора в инспектората, които я информираха за всичко важно. Ако имаше разследване срещу Рикман и програмата за реинтеграция, тя щеше да знае. Все пак трябваше да проучи за всеки случай.

— Нещо за Хъбард?

Шниман сви рамене:

— Способен човек.

— Чух, че е станал момче за всичко на Рик.

— Да. Ако имаше нужда да приложи сила, Рик се обаждаше на Хъбард, въпреки че…

Шниман замълча. Сети се за нещо, което беше чул.

— Какво? — подкани го Кенеди.

— Рик имаше контакти с доста съмнителни типове. Винаги е било така, но покрай реинтеграцията стана още по-близък с някои престъпни елементи. Чух нещо от едно от момчетата в ГСО. По-скоро като оплакване.

ГСО означаваше „Група за специални операции“, военизираното крило на Службата за секретно разузнаване, и Кенеди обикновено ги използваше за деликатни операции.

— Какво ти каза той?

— Каза ми, че охраната на Рик е пълна смешка. Не можел да разбере защо е поверил всичко на местните. Каза, че човек като Рик винаги трябва да има американски бодигардове около себе си. Че е твърде важна мишена, за да се доверява на банда местни наемници.

— Съобщи ли тези опасения на Дарън?

— Да.

Кенеди за първи път чуваше нещо такова.

— Значи щатните телохранители на Рик…

— Стояха в базата и той ги използваше от време на време, когато искаше да демонстрира сила.

Кенеди се замисли върху новата информация за момент. В ситуации като сегашната някои малки подробности можеха да имат огромно значение. Тя си каза да не се съсредоточава твърде много върху това. Ако беше важно, щеше да мисли по-късно.

— Значи нямаме никаква представа къде може да е Хъбард?

— Никаква. Разпитахме цял куп информатори.

— Добре. — Тя погледна към вратата. — Засега най-важната ни задача е да намерим Рик. Вторият приоритет е да открием Хъбард. Трети — Каим.

— Разбрах.

— Хубаво. Кажи ми сега какво научихте с Майк от нашия гостенин.

26.

Неш беше спазил указанията на Кенеди до последната буква. Тя искаше да се отнасят към Гоулд с уважение, поне отначало. Раната му не беше тежка. Куршумът бе преминал чисто през рамото му, оставяйки две дупки с размери между десетцентова и четвъртдоларова монета. Лесно можеха да представят Гоулд като наемен бодигард, работещ за ЦРУ. Медиците в болницата на базата работеха с хора от всички държави в НАТО и Управлението беше известно с това, че наема и чужденци. Лекарите се бяха научили да не любопитстват прекалено много за хора, които дори не признаваха, че работят за ЦРУ. Просто записваха в картоните им съкращението ДЦА — друга държавна агенция.

Лекарят проми и превърза раната на Гоулд, преля му кръв, даде му антибиотик и по настояване на Неш го изписа. После Неш и Шниман заведоха ранения в самолетния хангар, където имаха две помещения, служещи за арест и център за разпити. Стаите бяха шумоизолирани, едната — снабдена с камери и подслушвателни микрофони, другата — със записващи устройства и монитор.

При първоначалния разпит не научиха нищо ново. Гоулд повтаряше каквото им беше казал в самото начало. Получил поръчка и му наредили да отиде в Кабул, където да чака нови инструкции. Прекарал една нощ в хотел „Мариот“, после получил текстово съобщение с указания да отиде в офис сградата срещу ветеринарната клиника. Докато се подготвял за покушението, получил снимка на човека, когото трябвало да убие. Едва тогава разбрал, че мишената е Мич Рап.

— Нали знаеш за нашето минало? — попита наемният убиец.

Неш беше уморен и изнервен. Може би трябваше да се престори, че не знае, но понеже Гоулд не му казваше нищо съществено, отговори:

— Имаш предвид това, че уби бременната жена на Мич? Да, много добре знам, че след изнасилвачите на деца ти си може би най-жалкият боклук на планетата. Затова моля да ме извиниш, ако не вярвам на нито една дума, която излиза от устата ти.

Гоулд въздъхна, сякаш Неш беше твърде предсказуем, и настоя:

— Казвам истината.

— Искаш ли да чуеш каква е всъщност истината? — Неш се наведе над масата и се втренчи гневно в убиеца. — Истината е, че не мога да разбера защо Мич не те е застрелял. Разбирам защо не може да убие жена ти и детето ти, но теб… — Неш поклати глава. — Не виждам логика, пък и не ме интересува. Той ми е приятел, а ти му причини адски много болка, затова се изкушавам да те кача на хеликоптер, да те закарам някъде над планините и да те изритам във въздуха. Никой няма да разбере, че си изчезнал. Жена ти и детето ти сигурно ще са ми благодарни.

Сега за първи път Гоулд показа някаква емоция, но само за части от секундата.

— Няма да го направиш — изрече спокойно.

— Защо мислиш така?

— Защото мога да ти помогна.

Неш се изсмя:

— Говорим от часове, а още не си ми казал нищо, с което да ми помогнеш.

— Казах ти, че трябва да говоря с Мич.

— Той не иска да говори с теб, затова ще трябва да се разбереш с мен.

Така продължи почти цялата нощ. Неш и Шниман се редуваха, но никой не успя да изкопчи нищо полезно от наемния убиец. В четири през нощта Неш се обади на Кенеди в самолета и й докладва какво са научили, тоест почти нищо. Тя му каза, че иска всички да се наспят добре, включително Гоулд. Въпреки гнева си към пленника Неш не попречи на Шниман да му даде възглавница, постелка и одеяло. Заключиха го, поставиха един пазач в коридора и един в стаята за наблюдение.

Оставиха Гоулд да спи почти до обяд, после му дадоха да яде и пак започнаха. Неш отново не успя да научи нищо съществено. Гоулд отказваше да говори с друг, освен с Рап. При всичко, което бе сторил този смешник, Неш не разбираше защо не им разрешават да свалят меките ръкавици и да му ударят един пердах. Тъкмо размишляваше какви мъчения би изпробвал, когато вратата се отвори.

— Почивка — обяви Шниман.

— Няма нищо лично — каза Гоулд. — Трябва да говоря с Рап.

Неш стана от стола. Шниман затвори вратата и го заведе в стаята за наблюдение, където чакаше Кенеди.

— Как върви? — попита тя, макар да знаеше, че не са научили нищо.

— Нищо и половина.

Кенеди кимна замислено. Погледна мониторите.

— Значи не изкопчихме никаква полезна информация.

— Това доста точно отразява положението — измърмори Шниман.

— Изтрийте всичко.

— Моля?

— Изтрийте всичко, свързано с Гоулд. Не искам да остава никакво доказателство, че е бил тук. — Тя забеляза, че хората му се колебаят. — Тези записи са безполезни. Изтрийте ги и изключете апаратурата.

— Какъв е планът? — поинтересува се Неш.

— Ще вляза при него и той ще ми каже всичко, което искам да знам.

— Сериозно? — усмихна се мрачно Неш. — Просто ей така ще го попиташ?

— Точно така. Сега, ако обичате, отключете вратата и ме оставете да говоря с него.

Неш придружи Кенеди до стаята за разпити. Въведе четирицифрения код на електронната ключалка. Отвори вратата за началничката си и понечи да влезе с нея, но тя го спря с ръка:

— Остави ни сами.

След като затвори вратата пред лицето на смаяния Неш, тя се обърна към Луи Гоулд. Седна и се вгледа в мъжа, който заемаше мислите й повече, отколкото сама си даваше сметка. Имаше хубаво лице. Меки черти, почти постоянна лека усмивка. Беше в интересен контраст с Рап, чието лице бе като изсечено. Рап умееше да се слива с обстановката и да прикрива факта, че е професионален убиец, но трябваше да полага усилия за това. На Гоулд му идваше естествено. Тъжните му очи сигурно му бяха помогнали да премине покрай не един телохранител.

— Знаеш ли коя съм? — попита Кенеди.

Гоулд поклати глава.

— Сигурен ли си? — настоя тя, като се усмихна леко.

— Съжалявам.

— Луи Гоулд, аз знам повече за теб, отколкото можеш да си представиш.

— Трябва да говоря с Мич Рап.

— Няма да стане.

— Защо?

— Защото, ако го пусна при тебе, със сигурност ще те убие.

Гоулд въздъхна и сведе тъжните си очи към масата.

— Опитвам се да му помогна. Знам, че съм му длъжник.

— Защо тогава не престанеш да ни лъжеш?

— Не лъжа. — Гоулд я погледна раздразнено. — Защо никой не ми вярва?

— Сериозно ли говориш? — попита Кенеди, повече развеселена, отколкото ядосана. — Зададох ти прост въпрос: знаеш ли коя съм аз? Дори на това не искаш да отговориш.

— Отговорих. Не ви познавам.

— Лъжеш. Както казах, Луи Гоулд, аз знам всичко за теб. Къде си израснал, в какви подразделения си служил, кога си бил във френския Чуждестранен легион, и имената на доста от хората, които си убил през последните петнайсет години.

Гоулд сви рамене:

— Това не ме впечатлява.

Кенеди се усмихна уверено като човек, който държи всички силни козове.

— Аз не се опитвам да те впечатля, Гоулд. Просто искам да престанеш да ни губиш времето и да се откажеш от тези игрички.

Гоулд се наведе ядосано напред:

— Без мен Рап и другите ви хора щяха да са мъртви. Няма ли тук някой, който да прояви малко благодарност?

— Ако не ме познаваш, откъде знаеш, че са мои хора?

Гоулд се престори на небрежен:

— Беше предположение.

— Не е било никакво предположение. И двамата знаем, че ме позна. Това, което се опитвам да разбера, е какво очакваш да спечелиш, като отричаш.

— Само си губим времето. Доведете ми Рап. Дотогава няма да ви кажа нищо. Не съм направил нищо лошо. Само помогнах на хората ви — заяви Гоулд, като се посочи гордо в гърдите.

— Можем да се обадим на жена ти и да се опиташ да й обясниш какво правиш в Кабул.

— Ха-ха, за малко да се хвана!

— С Клаудия се чухме вчера.

— Глупости. Мислите си, че като знаете едно име, ще ме уплашите.

Кенеди не каза нищо. Сама не знаеше дали да се възхищава на упоритостта му, или да се смее на глупостта му. Само след няколко минути щеше да разбере.

27.

Рап се събуди отново и видя до леглото си друга жена. Тя също му изглеждаше позната, сякаш в главата му имаше запечатани спомени от нея, но той не можеше да ги съживи. Имаше обаче една разлика. С Кенеди той се почувства сигурен, като в компанията на много близък човек. В присъствието на тази жена интуицията му подсказваше, че историята е друга и между тях има нещо повече от обикновено познанство.

Рап се опита да си спомни името й. Тя беше около трийсетте, с катраненочерна коса, вързана на къса хлабава опашка. Беше красива, с тъмни бадемови очи, високи скули и добре изразена брадичка. Изглеждаше още по-красива, защото не носеше грим. Рап си помисли, че лесно може да се влюби в нея или да я пожелае сексуално.

Паметта му се връщаше на пресекулки и въпреки че не можеше да си спомни коя е тази жена, той бе сигурен, че ги свързва нещо много по-важно от обикновено познанство. Затова се престори, че си я спомня, усмихна се и попита:

— Как си?

Сидни Хайек също се усмихна и отговори:

— Добре. Ти си този, за когото всички се тревожим.

Рап се престори, че няма нищо сериозно:

— Малко съм натъртен, само това.

— Чух, че имаш проблеми с паметта.

Рап не усети някакъв особен акцент. Дикцията й беше идеална като на телевизионна водеща. Може би беше от Средния запад, но изглеждаше, като че ли е родена в Аман или Бейрут. Изведнъж му дойде на ум името на щата Мичиган и това беше първият ключ към разгадаването на самоличността й.

— Да, така твърдят докторите.

— Е? — попита тя, без да бъде твърде настоятелна.

— Какво „е“?

— Как е паметта ти?

Рап вдигна ръка и я поклати леко:

— Малко несигурна.

Хайек го изгледа подозрително:

— Как се казвам?

Рап се усмихна:

— Знам, че си от Мичиган.

— Правилно.

По причина, която в момента не знаеше, а по-късно нямаше да може да си обясни, той я хвана за ръката и каза:

— Съжалявам. Чувствам, че си важна за мен. Че имаме нещо общо, което може да е важно.

При маслиновия тен на Хайек не беше лесно да видиш, когато се изчервява, но той забеляза. Тя се усмихна едновременно изненадано и развълнувано.

— Двамата работим заедно.

— Чувствам, че между нас има нещо повече от колегиални отношения.

Хайек се изкашля и се засмя. Бе усетила напрежение между тях, но опитът от досегашните й професионални отношения беше толкова горчив, че се опита да не му обръща внимание. Това обаче не означаваше, че Рап не й харесва. Напротив, много й харесваше. Толкова, че се опасяваше това да не се отрази на работата й. Дори си беше позволила да си пофантазира как би се чувствала с него. Рап бе такава динамична сила, непостоянен, но по много предсказуем начин, който отначало я плашеше. Сега обаче мъжът пред нея беше един нов вариант на Рап, при който всички прегради бяха свалени. За секунда Хайек се изкуши да му каже, че имат дълготрайна стабилна връзка, но се сдържа.

Вместо това детинското в нея надделя и тя каза:

— От шест месеца спим заедно.

Рап се ококори:

— Наистина ли?

Хайек се разкикоти и понеже от смях не можа да каже нищо, успя само да поклати глава. След няколко секунди се овладя и призна:

— Не, извинявай. Не трябваше да го казвам. Колеги сме… ти си ми шеф.

Рап се намръщи:

— Гадно.

— Съжалявам. — Тя се покиска още няколко секунди, после постави другата си ръка върху неговата и добави: — Не беше много тактично от моя страна.

Рап се усмихна и попита:

— Мислиш ли, че имаме шанс?

Хайек се разсмя още по-силно и се наложи да закрие устата си с ръка. Това бе толкова несвойствено за Рап, че й се искаше да го беше записала, за да го чуят всички. Не, би било подло от нейна страна… но все пак щеше да е забавно.

— Дават ли ти обезболяващи?

Вместо отговор Рап се усмихна. Сега той сложи двете си ръце върху нейната и попита:

— Сигурна ли си, че не сме спали?

28.

Кенеди беше доволна от развитието на разговора до момента. Шпионският занаят има много елементи, но най-важният от тях е анализът на хората. Как си взаимодействат с други хора в ежедневието и как променят поведението си в стресови ситуации. Професионалистът лесно може да забрави това и да се съсредоточи прекалено върху сателитните снимки, засичането на електронни сигнали и безбройните доклади на анализаторите. В основата на всичко обаче бе взаимодействието между хората. Кенеди беше почти сигурна, че Гоулд е женомразец. Това личеше от начина, по който се отнасяше с жена си. За женомразец бе почти невъзможно да подцени една жена.

— Мислиш си, че само ти можеш да пазиш тайни, така ли? — попита тя.

— Всеки има тайни.

— Ами Клаудия… жена ти, тя има ли тайни?

Кенеди забеляза пукнатина в невъзмутимата му фасада. Споменаването на жена му по такъв интимен начин постигна ефект.

— В случай че си забравил, тя беше онази, която ми се обади, след като ти се провали и уби съпругата на Мич. Чувстваше, че не може да даде живот на дете, ако такъв черен грях тегне на душата й. За разлика от теб тя мисли нормално. Разбира, че не можеш да убиваш невинни, ако искаш да създадеш нов живот.

— Спести си поученията за някой глупак, който иска да те слуша. Кой знае колко души си убила ти.

Някои хора на нейно място биха възразили, че не са убили никого. Кенеди обаче не се смяташе за невинна само защото някой друг е дръпнал спусъка по нейно нареждане. Тя разбираше всички отговорности на позицията си. Сега не й се искаше да се отклонява от основната тема, но от самото начало трябваше да изясни нещо:

— Моля да ме извиниш, но няма да се хвана на философските ти манипулации. Убивала съм хора, при това доста повече от теб, но между нас двамата има сериозна разлика. Аз не получавам заплащане или облаги за хора, които съм заповядала да бъдат ликвидирани, и със сигурност не получавам извратено удоволствие от това. Аз убивам злодеи, за да запазя невинни животи. За теб, от друга страна, няма значение дали убиваш добри или лоши хора, стига някой да е готов да ти плати.

— Ох, моля ти се… — изсумтя Гоулд.

— Не разбирам защо си мислиш, че тези игрички ще ти помогнат. Ти не си добър човек. Ти си самовлюбен егоист, който, въпреки че получи втори шанс в живота, не успя да се откаже от една изключително опасна професия. Професия, която най-вероятно ще коства живота ти и живота на съпругата и дъщеря ти.

— Моля те, престани да ме поучаваш и ми доведи Рап.

Сега беше моментът и Кенеди реши да изиграе основния си коз:

— С Клаудия поддържаме контакт през последните четири години. Тя обикновено ми се обажда, когато оставиш нея и Ана, за да отидеш на някое от пътуванията си, като твърдиш, че трябва да се срещнеш с някого от банкерите си. — Изражението на очите му се промени и Кенеди разбра, че е постигнала целта си. — Дори на няколко пъти изпратих хора да те следят.

Гоулд поклати глава:

— Не разбирам за какво говориш.

— Тази роля не ти се удава много.

— Нито пък на теб.

— Хората ми те проследиха, когато уби стария си бизнес партньор в онзи парк в Испания. — Тази информация сама по себе си бе достатъчна, за да го накара да капитулира, но Гоулд упорито се държеше. — Мислеше си, че той краде пари от теб, нали?

Гоулд поклати глава:

— Всичко това е без значение. Ще говоря само с Рап.

— Това няма да стане, Луи.

— Защо?

— Вече ти казах. Сигурна съм, че ако ви оставя в една стая заедно, той ще те убие, а честно да ти кажа, иска ми се да те оставя жив още известно време.

— Защо?

— А ти как мислиш?

Той сви рамене, сякаш нямаше представа.

— Имаш информация, която ми трябва. Информация, която, ако правилно предполагам, ще ми съобщиш в близките една-две минути.

Гоулд се изсмя в лицето й:

— Ох, смяташ да ми приложиш прехвалените методи за разпит на ЦРУ? Моля ти се, ако мислиш, че някой от тях ще проработи върху мен, значи си много глупава.

— Не ми се случва много често, но ми се иска да пробвам само за да видя как арогантността ти се изпарява.

— С изтезания нищо няма да постигнеш. Ще се наложи да ме убедиш защо трябва да ти кажа всичко.

Кенеди се усмихна:

— Защото държа ключа към бъдещето ти и харесвам съпругата ти. Мисля, че тя е добра жена, която се е влюбила в грешния човек. Не искам да страда за това… нито заради факта че си изпечен лъжец и сериен убиец.

— Нищо не знаеш за мен.

— Много грешиш, Луи. Всъщност мисля, че много повече от теб ме е грижа за жена ти. Ти се беше забъркал с неподходящи хора. Бяха решили да те убият, след като им свършиш работата. Такива хора не се отказват, докато не постигнат каквото са решили. Сега са в паника и се опитват да скрият следите си. Искат да заличат всичко, което ги свързва с теб. Сега, докато седиш тук и отказваш да говориш, жена ти и детето ти са уязвими. Хората, които са те наели, не знаят, че си тук. — Кенеди се изправи. — Ще започнат да те търсят и в крайна сметка ще стигнат до жена ти и детето ти.

— Нали не очакваш да се вържа на това?

— О, очаквам, и още как, Луи. Защото щом аз успях да ги намеря, сигурно и работодателят ти ще може.

— Блъфираш.

Кенеди изговори бързо и отчетливо следващите думи:

— Нелсън… Нова Зеландия… улица „Викърман“ 4102. — Видя уплашеното потрепване на дясната му буза. Това беше добре, значи се притесняваше за тях. — Искаш ли да ти опиша и как изглежда къщата?

Когато чу адреса на семейството си, Гоулд изостави невъзмутимата фасада. Поклати разтревожено глава.

— Снощи наредих денонощна охрана за Клаудия и Ана — продължи Кенеди, като се обърна към вратата. — И за да си изясним нещата, направих го, защото не мисля, че трябва да умрат заради твоята алчност и глупост.

Гоулд чувстваше как примката се стяга около врата му. Точно когато Кенеди посегна към копчето до вратата, той изпелтечи:

— Как ни открихте?

Тя спря и се обърна:

— Това е последният ти шанс, Гоулд. Или ще ми кажеш всичко, което знаеш, или ще разкажа на Клаудия как си продължил да се занимаваш със старото си хоби, въпреки че й беше обещал да се оттеглиш. Ще й разкажа за какви хора работиш и как си поставил нея и Ана в опасност заради собствения си егоизъм. После ще прекараш остатъка от живота си в затвора, ще се ядосваш на глупостта си и ще се чудиш как изглежда детето ти на всеки следващ рожден ден… И така, какво решаваш, Луи? Ще говориш ли, или ще продължаваш тази глупава игра?

— Ще говоря — измърмори Гоулд, като сведе сломено глава.

— Добре, за начало кажи коя съм аз и какво работя.

— Айрини Кенеди, директор на Централното разузнавателно управление.

Кенеди кимна и натисна звънеца. Вратата се отвори и Неш се показа в коридора.

— Дай ми химикалка и бележник — каза му тя. — Господин Гоулд има много да ни разказва.

Неш изглеждаше удивен, че началничката му е постигнала онова, което той не беше успял, но изненадаха му трая само минута. Той кимна и се отдалечи, за да изпълни нареждането й.

— Можете да включите техниката — извика тя след него. После затвори вратата и погледна странния мъж, седящ срещу нея. — Може би няма да разбереш, но не ми е все едно какво ще се случи с теб, Луи.

Гоулд я погледна скептично.

— Знам, че е трудно за човек като теб да повярва, но е истина. Мич запази живота ти по неизвестни за мен причини и това ме навежда на мисълта, че има основания, които нито аз, нито ти разбираме.

Кенеди се вгледа внимателно в Гоулд, търсейки признаци, че този човек е способен да изпитва чувство за благодарност или вина. Не видя нищо подобно, но не се разочарова, защото изражението му издаваше страх, а тя знаеше от личен опит, че страхът има голяма мотивираща сила.

— Ти имаш някаква роля тук, Луи Гоулд. Каква, все още не знам, но мисля, че скоро ще разберем.

29.

Джоел Уилсън беше свикнал да получава всичко, което пожелае. Толкова, че ако някой не изпълнеше волята му, ставаше такъв гадняр, че не оставаше на опонента си друг избор, освен да капитулира. Така ставаше обикновено. Понякога обаче Уилсън срещаше противници, по нищо не отстъпващи му в тази игра на заплахи, инсинуации и чисто перчене.

Отначало всичко вървеше добре. Уилсън кацна на летището в Кабул, без никой от ЦРУ или ФБР да го усети. После се обади на офицера за свръзка на Бюрото в посолството и му обясни, че трябва да се видят.

— Не — успокои го, — не си сгафил, поне доколкото ми е известно. Затова те съветвам да изпълняваш точно заповедите ми.

Предупреди го изрично, че никой, дори посланикът, не бива да разбира, че той и хората му са в страната. Офицерът за свръзка изпълни нарежданията му и само след час Уилсън и екипът му бяха в посолството, готови да се разправят с мижитурките от ЦРУ.

Скоро обаче се появиха спънки. Уилсън, подготвен за първия си сблъсък, силно се разочарова, когато научи, че Дарън Сикълс, местният представител на ЦРУ, отсъства. Уилсън разпитва секретарката му цели десет минути, но единственото, което научи, бе, че Сикълс е в афганистанското Министерство на вътрешните работи за някаква важна среща. Заместникът му пък бил в Джелалабад. Когато Уилсън се поинтересува за Мич Рап, жената отказа да говори. Никакви заплахи не бяха в състояние да я накарат да отговори на въпросите му.

Накрая успя да изкопчи някаква информация от офицера за свръзка — блед космат дребосък; приличаше на чужденец. Оказа се, че е имало някаква престрелка между местната полиция и Рап. Това беше причинило голям шум в столицата. Според първоначалните сведения Рап и хората му бяха убили над двайсет полицаи, а самият Рап беше ранен. Офицерът за свръзка бе открил, че са го настанили в Международната болница, затова Уилсън вдигна хората си и тръгна да провери какво става.

Решението се оказа голяма грешка. Пред болницата се бяха събрали гневни роднини на загиналите и други граждани. Тълпата посрещна Уилсън и хората му с камъни. Когато влязоха в болницата, се оказа, че Рап не е там. Изгубиха още два часа да чакат военен ескорт, който да ги върне в посолството. От дочутото оттук-оттам Уилсън все пак получи някаква представа за случилото се. Изглежда, че някакъв корумпиран полицейски началник беше заповядал атаката. Уилсън имаше други приоритети, но не беше зле да се поразрови и в този проблем.

След като се върна в посолството, той научи, че и директор Кенеди е в страната. Това го накара още повече да се ядосва за пропиляната възможност. Кенеди щеше да защити хората си и да се опита да осуети разследването му. След малко офицерът за свръзка отново се появи и заяви, че знае къде са закарали Рап. Уилсън го заплаши, че ако и този път го прати за зелен хайвер, ще открие коя е най-гадната длъжност във ФБР и ще се погрижи глупакът да бъде преместен на нея. Той и хората му се върнаха на летището и се натовариха на хеликоптер за военновъздушната база „Баграм“.

Кацнаха нормално и бяха посрещнати от местните агенти на ФБР. Уилсън със задоволство забеляза какъв стрес предизвиква посещението му. Закараха ги в болницата на базата. И там започнаха истинските проблеми. Уилсън се сблъска с почти непреодолимо препятствие в лицето на дребна сержантка от ВВС — латиноамериканка, която незнайно защо бе решила, че хората от ФБР са най-големите й врагове.

Отначало всичко изглеждаше нормално. Неспокойният офицер за свръзка от посолството отиде на регистрацията и попита за пациент на име Мич Рап. Младежът зад гишето носеше униформа с две нашивки и една звезда. Уилсън нямаше представа какъв военен чин е това, но предположи, че е доста нисък, защото войникът имаше тежка форма на акне. Редникът от ВВС бе изпълнителен, изключително патриотично настроен двайсет и една годишен младеж от Канзас, нямащ куража да оспорва заповедите на по-висшестоящите, затова веднага ги насочи към отделението, където лежеше Рап.

На втория пропускателен пункт Уилсън се сблъска със сержант Шийла Санчес — с целия непоклатим отпор на тази набита сто и шейсет сантиметрова жена. Когато се замисли за подхода си по-късно, той осъзна, че е сбъркал — нещо, което трудно признаваше дори пред себе си. Докато пристигне в болницата, антуражът му се беше увеличил от петима на девет специални агенти. Медицинското заведение беше пълно с млади мъже и жени с обезобразени по най-ужасни начини тела, най-често от експлозии. По тази причина хората, които се грижеха за тях, се държаха като монахини, дали обет за мълчание.

Така тълпата от агенти нахълта в отделението, което наред с други неща, лекуваше мозъчни травми. Размахаха служебни карти и Уилсън твърде гръмогласно и настоятелно заяви желанието си. Жената на рецепцията се ужаси от поведението на агентите, които започнаха да надничат през отворените врати на стаите, опитвайки се да разпознаят Рап. Щом чу суматохата, Шийла Санчес свали очилата си, стана от компютъра и излезе от кабинета си.

Санчес управляваше отделението си с желязна ръка. Пациентите бяха най-важни, а настанените точно на този етаж имаха нужда от тишина и спокойствие. Тъй като имаше най-висшия сержантски чин на етажа, в нейно присъствие дори лекарите стъпваха на пръсти. Не защото се страхуваха от нея, а защото бе изключително добра в работата си. Затова я бяха оставили да командва всичко, освен операционната зала.

Санчес беше виждала какво ли не. Президенти, вицепрезиденти, министри, генерали от всякакви подразделения, адмирали, рок звезди, известни актьори и комедианти. Всички водеха голям антураж и въпреки че идваха с добри намерения, само създаваха главоболия. Тя беше дала ясни указания на хората от главния пропуск, че не иска да изпращат такива персони на етажа й. Ако толкова държаха да ги пускат, да ги пращат при пациентите със счупени крайници или огнестрелни рани, само не в нейното отделение за мозъчни травми.

Първото, което направи Санчес, бе да постави показалец пред устата си, за да накара всички да замълчат. След като тълпата се успокои, тя се приближи до един мъж, който беше минал покрай регистратурата и надничаше в една от стаите. Агентът стоеше като в небрано лозе и не знаеше какво да прави. Санчес го плесна по задника, сякаш беше непослушно дете, излязло без позволение на улицата. Когато той се опита да протестира, тя го хвана за вратовръзката и го завлече обратно до чакалнята от другата страна на гишето за регистрация.

С тих, но изпълнен с гняв глас му изсъска:

— Абе това да не ви е зоологическа градина? Да не мислите, че пациентите ми са животни и можете да нахълтате с крясъци и да почнете да ги разглеждате?

Уилсън се изпъчи пред нея, намръщено показа служебната си карта.

— Виж какво, момиче. Това е официална акция на ФБР. Трябва да говоря с един от пациентите ти, и то веднага.

— „Момиче“? — Санчес изстреля думата като куршум. — Я разгледай по-внимателно това, умнико. — Завъртя се странично и му показа рамото си. — Аз не съм „момиче“, а главен сержант Санчес.

Уилсън още не осъзнаваше грешката си. Той завъртя раздразнено очи и настоя:

— Нямам време за глупости. Провеждам много важно разследване. Дръпни се или…

— Или какво?

Санчес пристъпи напред и го ръгна в основата на гърдите, точно в слънчевия сплит. Уилсън се дръпна две крачки назад, в случай че тя пак реши да го удари.

— Това е нападение над федерален агент!

— Ами тогава арестувай ме, лигльо.

— Няма да те предупреждавам втори път.

Без да се обръща, Санчес извика на една от сестрите:

— Аманда, извикай охраната веднага.

— Слушай, мо… — Уилсън щеше пак да каже „момиче“, но се сдържа и погледна табелката върху пищната гръд на жената. — Госпожице Санчес, това е федерална институция. Ние сме от ФБР. Базата е под наша юрисдикция.

— Как ли пък не! — изсмя се тя. — И се обръщай към мен с „главен сержант Санчес“, специален агент Малоумен, или както ти е името. Работя в тази военновъздушна база на САЩ от трийсет години и знам всяка запетайка от устава. Явихте ли се в Службата за охрана на Военновъздушните сили, когато пристигнахте? — Санчес замълча за момент и след като не получи отговор, продължи: — Разбира се, че не сте. Имате ли разрешение от Бюрото за специални разследвания на ВВС?

Уилсън разбра, че нещата не отиват на добре, и погледна за помощ един от агентите, работещи в базата. Мъжът сви рамене и поклати глава.

— Главен сержант Санчес — измънка Уилсън, — аз съм началник на Отдела за контраразузнаване на ФБР. Това е въпрос на националната сигурност и ако не се дръпнете веднага, ще заповядам да ви арестуват.

Санчес отново вдигна юмрук, сякаш се канеше да го удари.

— Явно дебелата ти глава не може да разбере, че ти нямаш никаква власт тук. Аз командвам това отделение!

— Аз съм федерален…

— Не ми дреме какъв си. Нямаш право да идваш на моя етаж!

— Ама…

— Няма „ама“. Досега направи два опита и двата бяха неуспешни. Това означава, че имаш още един и предполагам, че пак ще се издъниш. — Тя взе да сочи с пръст един след друг агентите, като започна от стоящия най-отляво. — Някой от вас има ли заповед, издадена от федерален съд, в която изрично да пише, че имате право да нахълтвате в интензивното отделение конкретно на тази военна база на САЩ?

Продължи с посочването до края, като гледаше всеки агент в очите. След това пак се върна при Уилсън:

— Така и очаквах. — Пристъпи напред и започна да изблъсква мъжете към стълбите. — Хайде, омитайте се сега и не ми се появявайте, докато не извадите заповед.

30.

Джелалабад, Афганистан

Касар се опита да запази спокойствие, докато гледаше монитора. Пленникът висеше безжизнено на ръцете си с подвити крака, а двамата малоумни похитители стояха и се чудеха какво става. Касар изглеждаше външно спокоен, но стомахът му се сви от страх. Ако оплескаше работата сега, щеше да е по-добре да си тегли куршума, за да си спести напразната надежда, че онези ще го оставят жив. След като вдиша дълбоко няколко пъти, за да се успокои, той стана и взе маската. Сложи си я и влезе в стаята.

Вътре двамата глупаци проверяваха пулса на Рикман. Бяха вдигнали маските си и изглеждаха така, сякаш носят скиорски шапки. Приличаха на обикновени престъпници от холивудски филм. Касар изтича при изключително ценния пленник пред камерата. Изгони двамата кретени и сложи пръст върху врата на Рикман. Цяла минута се опитва да напипа пулс. На два пъти му се стори, че го усеща съвсем слабо, но после го изгуби. Стисна китката на пленника, но пак нищо.

Тревогата му растеше с всяка секунда. Накрая притисна ухо до гърдите на Рикман. Пак нямаше пулс. Той се отдръпна от бездиханния американец и погледна хората си.

Двамата идиоти гледаха виновно.

— Пленникът беше здрав — изръмжа Касар. — Лекарят каза, че ще издържи още.

— Не сме го удряли чак толкова силно — оправда се единият.

Касар беше повече притеснен, отколкото ядосан.

— Забраних ви изрично да го убивате, а вие точно това направихте.

— Съжаляваме.

— Не толкова, колкото съжалявам аз.

Той тръгна да излиза и докато стоеше с лице към камерата, извади пистолета изпод ризата си. На дулото бе завинтен дълъг заглушител. Касар направи крачка встрани и се завъртя към двамата мъже.

— Казах ви, че ще ви убия, ако му се случи нещо.

— Съжалявам — измънка по-едрият от двамата.

Касар стреля бързо пет пъти, после насочи оръжието към другия, който бе закрил лицето си с ръце. Изглеждаше смешно, сякаш се надяваше, че така ще спре куршума. Касар допря заглушителя в дланите му и дръпна спусъка. Този път не броеше изстрелите. Остави се на гнева.

Когато куршумите свършиха, той се обърна към камерата. Все още можеше да представи нещата така, сякаш Рикман е още жив, поне за известно време. Достатъчно беше да пуснат в интернет няколко записа, в които се вижда как той започва да се огъва. Американците щяха да си помислят най-лошото. Касар постоянно си повтаряше, че това ще свърши работа. Повтаряше си го от няколко дни, въпреки че се съмняваше.

Трябваше да действа бързо, иначе беше обречен. Замахна с пистолета и събори камерата на пода. Тя се счупи на парчета, червената лампичка премигна няколко пъти, преди да угасне. Касар пъхна пистолета под колана си и дръпна задушаващата го черна маска от главата си. Закрачи напред-назад из помещението, като размишляваше какво трябва да направи сега. След като се успокои достатъчно, се приближи до Рикман и с ножа си преряза въжето, на което висеше.

Подпря тялото с лявото си рамо и след като се олюля няколко пъти, успя да го задържи. Вонята на изпражнения и урина беше ужасна. Касар на два пъти щеше да повърне, докато изнесе тялото от стаята. Отби се в съседното помещение, за да изгаси лаптопа, на който бе записано всичко. Тръгна нагоре по стълбите и пак за малко не повърна.

Преди да остави Рикман на земята, се замисли за дългото шофиране, което му предстоеше. Нямаше да издържи вонята, а ако го спреше полиция или митничарите, самата миризма щеше да ги накара да претърсят колата. Затова, вместо да го хвърли на пода, Касар занесе американеца в задната част на къщата, където имаше вана.

Погледна часовника си и се замисли колко време да отдели. Реши, че десет минути стигат. Пусна водата и с ножа си преряза смърдящите боксерки на Рикман. След като махна мръсното бельо, вече беше лесно. Краткото измиване със сапун бе достатъчно, за да приготви тялото за пътуване. Касар го подсуши колкото можа, после го занесе в спалнята и го облече с широки дрехи. Единственият проблем беше окървавеното и подуто лице. Реши да сложи Рикман на задната седалка и да го покрие с одеяло. Ако някой го спреше, щеше да каже, че кара мъртвия си брат вкъщи, за да го погребат. На Запад можеше да прозвучи странно, но в Афганистан погребалните агенции не бяха много разпространени.

Трябваше да се погрижи за още нещо. Седна на леглото и включи лаптопа. Отвори видеозаписа, който бе обработил по-рано същия ден. Рикман беше казал някои лъжи, но издаде и някои ценни тайни. Американците щяха да полудеят от страх, когато го видят. Касар се усмихна и качи записа в известен джихадистки сайт. Като камъче, хвърлено в спокойно езеро, тези кадри щяха да изпратят вълни из цялата световна мрежа. Американците по никакъв начин нямаше да могат да го спрат.

31.

Военновъздушна база „Баграм“, Афганистан

Уилсън беше отново на главния пропуск на болницата и пъпчивият войник недоумяваше как някаква необразована латиноамериканка е успяла да попречи на девет специални агенти от ФБР да си вършат работата. Единствената причина Уилсън да не се разкрещи на прекалено скъпоплатените си и прекалено квалифицирани кадри бе фактът, че самият той не бе успял да преодолее съпротивата й, а все пак командваше.

Той обаче не беше стигнал до сегашната си позиция, като се е отказвал при всяко препятствие, което му се е изпречвало. Не, Джоел Уилсън не беше толкова лесен! Ако тази кучка горе си мислеше, че може да му се опъва, скоро щеше да получи хубав урок. Като барабанеше нервно по плота на регистратурата, той попита:

— Кой командва това място?

— Съжалявам, сър, какво имате предвид по-конкретно?

— Това място! — повтори Уилсън, като вдигна ръка и посочи цялото фоайе.

Този разговор затвърждаваше убеждението му, че армията се е превърнала в бунище за най-малоумната паплач на цяла Америка.

— Бригаден генерал Ърл Крайцер, сър.

Уилсън пропусна името с пренебрежение.

— А болницата?

— Полковник Уайман, сър. Той е командир на медицинския батальон. Подполковник Брънкхорст е началник-щаб.

— Тук ли са сега?

— Подполковник Брънкхорст е тук, сър. Мога ли да попитам за какво става въпрос? — Младежът вдигна телефонната слушалка от таблото пред себе си. — Тя ще иска да знае.

— Става въпрос за грубиянката от интензивното отделение. Някоя си… сержант Санчес.

Очите на младежа от Канзас се разшириха тревожно и той остави слушалката върху таблото.

— Главен сержант Санчес?

— Да, същата.

Младокът се огледа плахо на всички страни.

— Теоретично, сър, подполковник Брънкхорст е по-старша, но истината е, че на практика главен сержант Санчес командва това място.

— Мамка му! — изруга Уилсън и удари с ръка по плота.

— Дано не сте направили нещо, за да я ядосате, сър. — Младокът се наведе напред и добави шепнешком: — Тя е човек, с когото не е препоръчително да се карате.

— Хайде бе!

Уилсън беше на път да си изпусне нервите, но в този момент видя нещо изключително странно. По коридора към него се приближаваше една от бившите му подчинени във ФБР, Сидни Хайек. В миналото двамата имаха сложни отношения, които тя провали. От сигурни източници той знаеше, че сега Хайек работи в ЦРУ. Уилсън се показа във фоайето.

— Сидни! — извика и й помаха приятелски. — Ти си последният човек, когото очаквах да видя тук.

Хайек обикновено умееше да скрива емоциите си, но сега не успя. Джоел Уилсън беше единствената причина да напусне ФБР.

— Какво правиш тук? — сопна се тя.

Уилсън се ухили с момчешката усмивка, с която толкова се гордееше.

— Аз задавам въпросите тук. — Посегна да докосне рамото й, но тя отстъпи бързо назад. Той се опита да замаже положението: — Изглеждаш супер.

Тя скръсти ръце и погледна хората зад него.

— Какво правиш тук?

— И аз се радвам да те видя, Сидни. Жалко е, че трябваше да дойда до другия край на планетата, за да те срещна пак. Имаш ли време да пием по кафе?

Хайек не отговори. Не разбираше какво става. Пред нея стоеше мъжът, който бе разрушил живота й. Мъжът, който я беше тероризирал сексуално и почти я тласна към самоубийство. Той знаеше всичко, но въпреки това сега стоеше пред нея и се държеше така, сякаш бяха добри приятели.

— Няма да пия кафе с теб — отсече тя, като си спомни съвета на психотерапевта си да бъде твърда и непоколебима.

— Жалко, защото помощта ти може да ми бъде полезна. Чувам, че от известно време си в Лангли. С какво се занимаваш там?

— С какво се занимавам, е поверителна информация. Не ти влиза в работата.

Уилсън се изсмя гръмогласно:

— Сигурно не знаеш каква е новата ми работа в Бюрото. Станах началник на Отдела за контраразузнаване. Нали се сещаш… хората, които шпионират шпионите и други такива неща.

Хайек сви рамене в опит да изрази мислите си: „Изобщо не ми дреме с какво се занимаваш“.

Уилсън се наведе към нея и се усмихна лукаво:

— Твоята работа всъщност е моя работа.

На Хайек й се искаше да изчезне. Направи крачка встрани и каза:

— Имам работа.

Понечи да се отдалечи, но той я сграбчи за ръката.

— Не бързай толкова, госпожичке.

Тя се завъртя и вдигна юмрук.

— Махни си проклетите ръце от мен!

Уилсън я пусна и вдигна умиротворително ръце:

— Успокой се де. Нападение над федерален агент е най-сигурният начин да влезеш в затвора.

— А какво ще кажеш за сексуален тормоз над федерален агент?

След като бе потискала емоциите си с години и беше мислила, че се е отървала от този неуравновесен маниак, тя вече не можеше да овладее нервите си.

Уилсън се беше оправял с нея в миналото, щеше да се справи и сега.

— Виждам, че арабският ти темперамент не се е усмирил.

— Аз съм наполовина ливанка, наполовина американка, надут бял пуяк такъв!

Достатъчно високо, за да го чуе тя, Уилсън прошепна:

— Няма по-страшно наказание от злобата на отхвърлена жена.

— Това ли си повтаряш постоянно? Мислиш си, че като си мой шеф и измисляш фалшиви оправдания, за да оставаш насаме с мен, можеш да ме вкараш в леглото си? Нима си въобразяваш, че отказът да легна с теб по някакъв начин показва, че те желая?

Бе повтаряла това безброй пъти по време на терапията с доктор Люис, щатния психиатър на ЦРУ. Хайек беше възпитавана в традиции, от които се опитваше да се освободи. Баща й, ливански емигрант, очакваше от нея да стане най-много медицинска сестра. За него жените имаха точно определено място в този свят и то не допускаше носене на оръжие, значка и преследване на злодеи. Искаше да ожени красивата си дъщеря на осемнайсет за сина на един от приятелите си. Всичко беше уредено. От нея се очакваше да започне да му ражда внуци веднага. Без знанието й дори бяха запазили час в църквата „Сейнт Марън“. Отлична ученичка, Сидни бе привлякла вниманието на училищния съветник в гимназията. Когато баща й обяви плановете си за нея, тя вече знаеше не само че е приета в Чикагския университет, ами и че се отдаде изцяло на учението.

Целият й свят сякаш се срина за няколко дни. Тя отказа да се подчини на баща си и той я изхвърли на улицата. В тази класическа игра на „аз ще ти покажа“ нито бащата, нито дъщерята искаха да отстъпят. С времето все повече се отчуждаваха и в един момент Хайек осъзна, че може да оцелее и без семейството си. Състудентите й в Чикаго станаха новото й семейство, а после ФБР — новият й живот. Тя откри независимостта и се зарече никога повече да не се превръща в жертва. Никога повече да не позволява мъж да командва живота й. Справяше се отлично, докато не срещна майстора на манипулациите Джоел Уилсън.

През безкрайните терапевтични сеанси доктор Люис й помогна да разбере, че си е изградила някои много вредни защитни механизми. Най-очевидният от тях беше потискането на чувствата. Тя бе свикнала просто да свежда глава, да преглъща горчивината и да продължава нататък. Когато Уилсън започна да я тормози, още повече се затвори в себе си.

„Повече няма да мълча“ — помисли си сега.

— Надявах се да получиш помощ, след като избяга от Бюрото, но не изглежда да има ефект.

— Задник такъв! Никой друг не умее да изкривява фактите като теб. — Хайек се обърна към другите мъже, облечени с черни костюми или с по-ежедневни дрехи. — На някого от вас харесва ли му да работи за този кретен? — Всички я гледаха с каменни лица. — Никога не му се доверявайте. Никога… нито за секунда, защото той не уважава никого освен себе си. Мисли се за единствения достоен човек във Вашингтон. Всички други са заменими.

— Достатъчно! — изкрещя вбесен Уилсън. — Не ме интересуват психичните ти проблеми. Тук съм в качеството на официално лице и ти ще отговаряш на въпросите ми.

— Я си го начукай, задник. Ако искаш да говориш с мен, първо ще се обадиш на адвоката ми.

Уилсън се ухили:

— Вече имаш адвокат? Значи криеш нещо.

Хайек беше казала каквото имаше да казва. Беше се освободила от всичко, което е премълчавала с години.

— Добре, хайде да чуя — изрече високо. — Какви въпроси имаш? Хайде питай.

Уилсън не беше подготвен за такава злоба. В собствените си представи той само бе помагал за кариерата на Хайек. Те бяха двама красиви млади хора и изглеждаше съвсем естествено да се наслаждават на физическа близост помежду си. В неговите представи това бе един вид отворена връзка.

— Много хитро. Само че това е строго секретна мисия. Ела с нас и ще го обсъдим.

— Какво става тук? — чу се хладен глас. Не беше силен или властен, но тонът изразяваше абсолютен авторитет.

Морето от костюмирани мъже се раздели, за да даде път на директорката на ЦРУ, пред която агентите на Уилсън бяха като момчета от ученически хор. Телохранителите й приличаха на отряд от специалисти по различни бойни изкуства, въоръжени с автомати.

— Госпожо директор — възкликна Уилсън, като се опитваше да запази спокойствие, — точно с вас исках да говоря.

Кенеди спря пред него като хищник, който се опитва да прецени дали си струва да се напряга, за да убие някое животинче. След кратко неловко мълчание отбеляза:

— Не ми се вярва.

— Какво не ви се вярва?

— Че искате да говорите с мен.

— Стига, госпожо директор, винаги ми е приятно да си бъбря с вас.

— Как може да сте искали да говорите с мен, като дори не знаехте, че съм тук?

Уилсън се усмихна смутено, докато се мъчеше да измисли подходящ отговор. Кенеди не беше глупачка.

— Не се случва всеки ден директор на ЦРУ да посети „Баграм“. Слуховете се разпространяват бързо.

Кенеди го погледна предпазливо. Не вярваше на нито една негова дума.

— Бих казала, че още по-рядко се случва действащият началник на контраразузнаването на ФБР да отиде толкова далеч от родината.

— Ходим където се налага.

При нормални обстоятелства Кенеди би се държала по-дипломатично, но след като един от хората й беше убит, двама изчезнали, четвърти лежеше в болницата, а афганистанските власти искаха кръв, изобщо не й беше до глупостите на Уилсън. Затова тя премина направо към проблема:

— Какво искахте да питате агент Хайек?

— Съжалявам, но не мога да обсъждам неща, свързани с актуално разследване.

— Нима? — Кенеди пристъпи две крачки напред. — Искам да си помислите добре, преди да отговорите на следващия ми въпрос. Познавате ли правилата, които трябва да спазвате, ако искате да разпитвате мои хора?

— Разбира се, че ги познавам.

— Значи сте взели необходимите мерки, за да действате по официалния ред?

— С агент Хайек се познаваме отдавна — отбеляза Уилсън, сякаш нямаше смисъл да преувеличават проблема. — Смятах просто да си поговорим приятелски.

Кенеди кимна бавно. Направи няколко крачки, докато застана пред Уилсън. Даде му знак да се наведе, за да не ги чуят другите. Той се приведе и доближи лявото си ухо към устата й.

— Много добре знам за познанството ви с агент Хайек. Стойте далеч от нея, или ще ви вгорча живота, както не сте и сънували. — Кенеди направи крачка назад и повиши глас, за да я чуят всички. — Така, за в бъдеще, специален агент Уилсън, ако искате да говорите с някого от хората ми, ще се обаждате на мен за разрешение. Ясно ли е?

Преди Уилсън да успее да отговори, в коридора отекна писклив глас като автомобилен клаксон:

— Какво става тук, по дяволите?

Уилсън погледна над рамото си и видя кресливата латиноамериканка да се приближава към тях. Лицето му се изопна.

Тя размаха пръст към него и заяви:

— Ти да се погрижиш да извадиш заповедта, за която говорихме, иначе, кълна се, ще накарам да те изхвърлят не само от болницата, а и от базата!

За този ден на Уилсън му се бяха събрали твърде много препирни, пък и не изгаряше от желание да отговаря на въпросите на Кенеди, затова измънка:

— Съжалявам за недоразумението, директоре, ще се свържа с вашата служба.

Без да дочака отговор, се шмугна покрай Кенеди и тръгна към вратата.

Директорката на ЦРУ го изгледа объркано. Напереният Джоел Уилсън бе известен с това, че търсеше споровете, а не бягаше от тях. Тя погледна ядосаната главен сержант Санчес, която се приближаваше по коридора. Беше говорила с нея по-рано и жената се държа много услужливо във връзка с лечението на Рап.

— Главен сержант Санчес, какви са тези заповеди, за които говорите?

Санчес беше задъхана и зачервена. Вдигна пръст към Кенеди и каза:

— Момент. — Обърна се към войника на регистратурата. — Веднага се свържи с охраната на базата. Искам да говоря незабавно с полковник Депулио, а ако го няма — с майор Калахан. Тука станахме зоологическа градина. — Обърна се отново към Кенеди, като си пое въздух: — Съжалявам, госпожо директор. Какво питахте?

— Този мъж, който току-що излезе. Споменахте за някаква заповед.

Санчес кимна енергично:

— Искаше да влезе без позволение при вашия господин Кокс, само че го наричаше господин Рап. Било част от някакво официално разследване.

Санчес продължи да приказва, но Кенеди вече не я слушаше. Имаше зловещото чувство, че някой, или по-скоро цяла организация, прави всичко възможно, за да осакати Службата за секретно разузнаване. Твърде много привидно случайни събития се бяха струпали едновременно — твърде много, за да бъде съвпадение. Уилсън беше предсказуем. Беше самовлюбен и искаше да се докаже, като унищожи всичко, което не се подчинява на Отдела за контраразузнаване към ФБР. За съжаление ЦРУ бе най-очевидната му мишена. Освен това беше известен с упорството си. Щеше да рови, докато намери каквото търси, използвайки всякакви нечестни трикове. Кенеди осъзна, че незабавно трябва да поеме инициативата в свои ръце.

32.

Кенеди попита Санчес дали Уилсън е успял да се добере до Рап и ако да, какво е искал. Санчес разказа за случилото се в колоритния си стегнат военен стил и даде ясно да се разбере, че няма намерение да допуска Уилсън близо до пациентите си. Господин Кокс беше в безопасност. Кенеди се замисли дали да не постави постоянна охрана пред стаята на Рап, но се разколеба. Санчес можеше да го приеме за намек, че не си върши добре работата. Много по-разумно бе да спечели латиноамериканката на своя страна.

Кенеди я помоли да поговорят на четири очи и след като двете се отдалечиха на няколко крачки от хората във фоайето, каза:

— Ще ви съобщя секретна информация, но знам, че мога да ви имам доверие.

Санчес кимна, сякаш казваше: „И още как“.

— Господин Кокс е един от най-добрите ми тайни агенти. Работи по много важна задача. Още един от хората ми е изчезнал и трябва да го намерим възможно най-скоро. Мисля, че господин Кокс знае информация, която може да ни помогне, но за съжаление в момента паметта му е доста зле.

Санчес кимна:

— Лекарите ми казаха, че очакват скоро да се оправи. Всеки ден си спомня все повече неща.

— Да — усмихна се Кенеди, — и когато си спомни нещо важно, искам някой да бъде до него. С ваше позволение ще оставя един от хората ми.

— Денонощно? — измърмори Санчес, като се намръщи; идеята явно не й хареса.

— Ако сметнете, че някой не спазва правилата, веднага можете да го изгоните. Но уверявам ви, главен сержант, също като вас аз управлявам кораба си с твърда ръка. Хората ми ще бъдат тихи като мишчици.

След известно обмисляне Санчес отстъпи. Кенеди й благодари за помощта и й даде визитната си картичка, като каза:

— Това е номерът на мобилния ми телефон. Винаги го нося със себе си. Ако имате нужда от мен за нещо, обадете се. Ако онзи тип от ФБР пак се появи, също ми се обадете. Аз ще се справя с него.

След като Санчес си тръгна, Кенеди се обърна към асистента си:

— Юджийн, свържи се, ако обичаш, със Самюъл Харгрейв и му кажи, че искам спешно да говоря с него.

Параноята беше част от занаята им. Понякога в по-голяма, понякога в по-малка степен. Колкото и обезпокоителна да беше, трябваше да си глупак, за да я пренебрегнеш. След близо три десетилетия в шпионския занаят Кенеди се беше научила да следи естествения ритъм на работата. Дългите периоди на привиден застой неочаквано се сменяха с моменти на трескаво действие — като сега. Този път обаче нещата изглеждаха различно, твърде добре режисирани.

Учителят й, Томас Станфийлд, я беше научил да мисли мащабно — като генерал, командващ цяла армия. Фланговете винаги трябва да са защитени, а центърът — осигурен с подкрепления. Трябва да има достатъчно запаси, а разузнаването — да действа активно, за да установи силата и позициите на противника.

Проблемът на Кенеди сега беше, че действаше на сляпо. Някой се канеше да я нападне, а тя нямаше представа къде и какъв ще бъде следващият му ход. Рикман, Хъбард, атаката срещу Рап, а сега и появата на Уилсън — всичко това възбуждаше обезпокоителното подозрение, че има организирана операция за отслабване на Службата за секретно разузнаване. Кенеди и хората й можеха да съставят списък на онези, които биха имали полза от такива действия, но това щеше да бъде само един лист хартия. Тя искаше нещо по-конкретно и вече се досещаше откъде да започне.

— Майк — обърна се към Неш и му даде знак да я последва в единия ъгъл на фоайето. — Къде е Маркъс?

— Във Вирджиния, доколкото знам.

Маркъс беше невероятно способният компютърен хакер, работещ за тях. Въпреки строгите правила, които бяха наложили, понякога беше дразнещо трудно да открият младежа.

— Открий го и се обади на най-добрите си хора. Искам да разбера какво е намислил Джоел Уилсън.

— Сигурна ли си, че идеята е добра? — попита замислено Неш. — Ако нещо се прецака…

Той потръпна при мисълта какво биха направили от ФБР, ако открият, че ЦРУ ги шпионира.

Кенеди запази спокойно изражение. Неш беше един от най-способните й служители, но все по-често се поддаваше на мрачни мисли. Прекалено много се вглеждаше в отрицателната страна на нещата. Наскоро и Рап й се беше оплакал от това.

— Майк — каза Кенеди с твърд тон, — в момента пипаме на сляпо, а изглежда, че някой провежда организирана операция за обезсилване на Секретната служба. Не можем да стоим със скръстени ръце. Вдигни хората си. След два часа искам да ми кажеш как смятате да проникнете в обкръжението на Уилсън, а до двайсет и четири очаквам да видя резултати.

— Ами Харгрейв? Той е шеф на Уилсън. Двамата сте близки. Може би той знае какво става.

Кенеди издиша рязко и погледна Неш с изражение, подсказващо, че търпението й се е изчерпило.

— Мислиш ли, че вече не съм се сетила за това?

— Не… просто… искам да се уверя, че не правим грешка, за която ще съжаляваме.

— Слушай, Мич е на легло и не знам кога ще бъде отново на крака. На Стан му остават само няколко месеца живот. Ти си следващият на скамейката. Очаквам да изпълняваш заповедите ми, а не да ги коментираш.

Неш не обичаше да му затварят устата по този начин и това пролича на лицето му. Фактът, че не беше в състояние просто да преглътне и да изпълни заповедта, предопредели решението на Кенеди.

— Зарежи — неочаквано каза тя, — ще намеря друг.

Без да дочака отговор, остави Неш в ъгъла и даде знак на Скот Колман да я последва. Повтори заповедите си на него и той ги прие, без да възрази. След като чу какво иска началничката му, дори се сети за нещо по-добро:

— Нашият човек нали е тук… в базата. Ще пратя някого да го следи, може да научим нещо.

— Добре. И се обади на Маркъс.

— Това е първото, което ще направя. Нещо друго?

Кенеди се замисли за момент, докато гледаше Майк Неш в другия край на фоайето. Изглеждаше сърдит. За първи път тя разбра неотдавнашните опасения на Хърли и Рап. След края на тази бъркотия трябваше да преосмисли ролята на Неш в Управлението. Тя отново се обърна към Колман:

— Засега това е достатъчно. Дръж ме в течение за всичко, което откриеш.

33.

Образът на окървавения и пребит Джо Рикман беше навсякъде в интернет. Бдителен анализатор от Оперативния център на ЦРУ спести на Кенеди неудоволствието да научи новината от „Ал Джазира“. Специалистката, работеща нощна смяна, бе преглеждала няколко джихадистки уебсайта и в един от тях попаднала на видеозаписа. Десет минути по-късно, след като получи потвърждение от електронния архив, че гласът наистина е на Рикман, тя задейства системата за предупреждение. По причини, които Кенеди така и не можеше да проумее, Кабул и „Баграм“ имаха разлика от осем часа и трийсет минути спрямо Вашингтон — не кръгли осем или девет. Тези трийсет минути винаги я объркваха, затова, когато Юджийн й каза, че във Вашингтон е 22:13, трябваше да се замисли дълбоко, докато пресметне местното време — в „Баграм“ беше 6:43.

Юджийн й подаде кодирания телефон и тя седна на леглото.

— Брад се обажда — уведоми я той.

Кенеди разтърка очите си и вдигна апарата до ухото си.

— Слушам те, Брад. Какво става?

— Айрини, лоша работа.

Кенеди бе разквартирувана в един от луксозните фургони на базата. Тя даде знак на Юджийн да включи телевизора.

— Казвай.

— Става дума за Рик. Появи се в интернет.

— Жив ли е? — попита тя със свито гърло, очаквайки най-лошото.

— Едва. Лицето му е неузнаваемо. Пуснахме гласов анализ, за да сме сигурни, че е той.

— Значи сега сте сигурни?

— Сто процента.

Кенеди долови напрежението в гласа на заместника си. Брад Стоуфър беше на тази длъжност от осем месеца, но имаше двайсет и шест годишна кариера в Лангли. Беше професионалист и ако се притесняваше, това означаваше, че положението наистина е сериозно. Кенеди знаеше също, че гласовият анализ рядко дава сто процента съответствие. Обхванаха я опасения за най-лошото.

— Разкажи ми по-подробно.

— Пуснали са видеозапис, четири минути и трийсет и седем секунди. Силно редактиран. Рик е с ръце, вързани над главата. Увесен от тавана. Сетили са се да закрият стените с чаршафи. Двама мъже го разпитват. Започват с удари през лицето, после вземат гумени маркучи. В края на разпита целият е в кръв… Ужасно е.

Кенеди се опита да си представи какво е преживял Рикман, но бързо овладя емоциите си. Не беше време да изпуска нервите си.

— Какво казва той?

— Звукът не е много добър, но нашите хора ще го изчистят. До трийсет минути ще имаме добър запис. Ще ти се обадя, когато бъде готов.

— Брад — настоя Кенеди с леко нетърпелив тон, — колко сериозни са пораженията?

— Сериозни са… Той споменава няколко имена.

— Кои имена?

— На петима от нашите в Афганистан… двамата министри, генерала, началника на разузнаването и президента.

Афганистанските информатори бяха последната й грижа. Срещу тях вече се бяха появили обвинения. Разкриването им се очакваше.

— Какво друго?

— Споменава колко им плащаме и сме почти сигурни, че казва името на швейцарската банка, където държим парите за тях. Ще знаем повече, след като изчистят записа.

— Какво друго? — попита Кенеди, знаейки, че това не е всичко.

— Споменава Науаз.

— Гилани?

— Да.

Науаз Гилани беше пакистанският външен министър — най-верният им поддръжник при вземането на решения в правителството на не особено предания им съюзник. Сега нямаше как да го евакуират.

— Той знае ли?

— Да. Ще изчака да види какво ще стане. Очаква домашен арест за неопределен период.

Кенеди не беше съвсем сигурна, но нямаше голям шанс да му помогнат.

— Какво друго?

— На едно място звучи, сякаш казва: „Седящия бизон“.

Кенеди несъзнателно стисна един кичур от косата си. Все още беше по пижама. Юджийн бе по боксерки и тениска. Нямаше голяма полза да стои така, затова тя закри телефона с длан и каза:

— Събуди всички. Пусни кафеварката и им кажи да са готови за оперативка след двайсет минути.

Юджийн излезе, а тя погледна телевизора, който беше включен на „Ал Джазира“. Засега не казваха нищо, но скоро щяха да разтръбят сензацията. Залавянето и изтезаването на таен агент от ЦРУ бе от онези новини, с които те се прехранваха.

— Дай ми една секунда — каза тя на Стоуфър.

В първоначалната оценка на евентуалните последствия от отвличането на Рикман не се включваше нищо, свързано със Седящия бизон.

— Накарай хората си да разучат всичко. Искам да знам откъде, по дяволите, Рикман е знаел за Седящия бизон. Доколкото ми е известно, той нямаше достъп до тази информация. Събери всички, които отговарят за него, и ги разпитай дали някой не е споменавал нещо на Рикман. Ако всички отричат, включи ги на полиграф.

— Да го оставим ли където е сега?

— Ще помисля какво да правим.

Седящия бизон беше най-добрият им информатор в руското правителство. Кенеди трябваше да е абсолютно сигурна, преди да го изтегли.

— Изпрати отряд за евакуация, нека да имат готовност. Провери дали има официално основание да пътува зад граница в близките двайсет и четири часа. Ако се срещнем на неутрална територия, можем да го предупредим и да оставим той да реши. Но не искам никой да му казва, преди да знаем със сигурност. Ясно ли е?

— Да.

— Нещо друго?

— Това са основните неща. Рик споменава също Хъбард, Сикълс и още няколко души, но освен Хъб всички други са в безопасност.

— Добре. — Кенеди въздъхна дълбоко, докато се опитваше да прецени сериозността на проблема. — След двайсет минути ще ти се обадя.

Тя прекъсна разговора и включи лаптопа си. Отиде до тоалетната и си изми зъбите, докато прикаченият файл се натовари. Когато се върна в спалнята, седна на ръба на леглото и пусна видеото. Работата й изискваше умение да се абстрахира от действителността, но нямаше как да се абстрахира от такова нещо. Всеки удар я караше да присвива болезнено очи; тя чувстваше болката на Рикман, искаше да крещи заедно с него, но знаеше, че трябва да се овладее. В края на записа вече й идеше да запрати лаптопа към стената. Вместо това захапа юмрука си и заглуши гневния си вик. Сълзи потекоха по страните й. Тя затвори лаптопа и се върна в банята, за да се успокои. След няколко минути трябваше да гледа същите тези кадри заедно с осем свои подчинени. Нужно бе да запази самообладание. Налагаше се да вземе трудни решения и хората й трябваше да видят, че тези решения идват от професионален разузнавач, а не от разтревожена майка.

34.

Кал Патерсън умираше от притеснение. Беше си скъсал задника от учене в „Холи Крос“, бе играл във футболния отбор на колежа и бе завършил с отличие счетоводство. Три години по-късно получи диплома от Университета на Вирджиния и постъпи на работа във ФБР. Винаги вземаше най-правилните решения. Правеше всичко, което чичо му искаше от него. Чичото имаше трийсет и пет годишна кариера във ФБР и Патерсън го уважаваше като свой идол. През първите две години в Бюрото младежът работеше по седемдесет часа на седмица и доброволно поемаше всяка задача, която му предложеха. Шефовете много го харесваха и го наградиха с позиция в Отдела по контраразузнаване. Дори чичо му остана впечатлен.

Сега, само след двайсет и девет дни на новата работа, цялата му кариера висеше на косъм. Патерсън беше скапан от часовата разлика и не можеше да спи, затова стана рано, облече спортния си екип и отиде във фитнес залата на базата. С удоволствие установи, че спортният център е по-добър от всичко, с което разполагаше Бюрото. Беше на средата на седемкилометровия си крос на пътеката за бягане, когато на дисплея на телефона му светнаха думите „Частен номер“. Патерсън спря пътеката и свали слушалките от ушите си. „Частен номер“ обикновено означаваше Уилсън или някой от хората му.

— Ало.

— Специален агент Патерсън?

— На телефона.

— Аз съм заместник-директор Харгрейв. Можете ли да ми кажете къде, по дяволите, е агент Уилсън?

— А… предполагам, че спи, господин заместник-директор.

Патерсън много добре знаеше кой е Харгрейв, защото преди няколко дни лично бе закарал Уилсън до дома му, преди да заминат за Афганистан.

— Имате ли представа защо не вдига телефона си?

— Сигурно защото спи, сър — каза Патерсън и веднага съжали за отговора си.

— Агент Патерсън, за кого работите?

— За ФБР, сър.

— Правилно. За кого работи специален агент Уилсън?

— За ФБР, сър.

— Правилно. И ние във ФБР не изключваме телефоните си… никога. Разбираш ли, младежо?

— Тъй вярно, сър.

— Харесваш ли работата си?

— Ами… да, сър, обичам я. Много.

— Нека тогава да ти дам един съвет. Ако искаш да продължаваш да работиш за ФБР, ще изпълняваш нарежданията ми до последната запетайка. Знаеш ли къде се намира в момента агент Уилсън?

— Мисля, че е в стаята си, сър.

— А ти къде си?

— Във фитнеса.

— Добре. Сега ще отидеш да събудиш този неизпълнителен задник, ще ми се обадиш и ще ми дадеш да говоря с него. Ясно ли се изразих?

Патерсън слезе от пътеката.

— Да, съвършено ясно, сър.

— Ако не ми се обадиш до десет минути, с кариерата ти е свършено.

— Сър?

— Какво?

— Нямам номера ви.

— Ще ти го изпратя в съобщение. Обади ми се след десет минути.

Патерсън понечи да отговори, но връзката прекъсна. Той погледна часовника си и прибра телефона и слушалките в джоба на шортите си. Грабна горнището на анцуга и хукна. Фургонът, в който спеше Уилсън, се намираше само на две минути от фитнес залата, но Патерсън не искаше да рискува и спринтира натам.

Започваше да се разсъмва. Хората излизаха за сутрешните си тренировки и мнозина гледаха странно младежа, бягащ по улицата, сякаш от това зависеше животът му (което не беше далеч от истината). За момент почти изпадна в паника, защото не можа да намери фургона. Всичките бяха еднакви. При втория опит го откри и нахълта през главната врата. Вътре един от колегите му пиеше кафе и зяпаше нещо на айпада си.

— Къде е Уилсън?

Агентът посочи с чашата към задната част на фургона:

— Спи.

Патерсън извади телефона си и с облекчение видя, че има текстово съобщение от Харгрейв. Набра номера и хукна по коридора покрай вратите на спалните помещения от двете страни. Понечи да почука на вратата, но в този момент Харгрейв вдигна, затова той влезе направо и изтича до леглото.

Уилсън го погледна заслепен и объркан от светлината, проникваща от коридора.

— Ето го, сър — извика Патерсън по телефона и го тикна пред лицето на Уилсън. — Спешно е!

Уилсън взе апарата.

— Ало?

— От шестнайсет часа се опитвам да се свържа с теб.

По дяволите! Харгрейв беше последният човек, когото Уилсън искаше да чуе.

— Ааа… съжалявам. Бях зает. — Уилсън се извъртя настрани и погледна часовника. — Какъв е проблемът?

— Проблемът е, че не спазваш обещанията си. Спомняш ли си как преди няколко дни ме събуди посред нощ, за да одобря малката ти екскурзия? И спомняш ли си какво ми обеща?

— Не съвсем — отговори Уилсън, като се прозина. — Изчакайте малко да си поема въздух. Тази часова разлика ме убива. Събудихте ме.

— Не ми казвай, че си спал шестнайсет часа! Защото толкова време се опитвам да се свържа с тебе.

— Не, но тук нещата се усложниха малко, откакто кацнахме. Слушайте, защо не ми се обадите след трийсет минути, тогава ще ви информирам.

— Това няма да стане. Преди да заминеш, се разбрахме да ми докладваш всеки ден. Досега не си ми се обадил нито веднъж. Говорих с директор Кенеди. Искаше да знае защо в разгара на изключително сериозните проблеми, които се опитва да реши, ти цъфваш в базата и започваш да разпитваш хората й.

— Имам основателна причина, господин заместник-директор.

— Млъквай! Всеки път, когато чуя гласа ти, имам чувството, че ме лъжеш. Слушай ме внимателно. Тъй като ти не ми вдигаше, не можах да отговоря нищо на директор Кенеди. Тя е толкова ядосана от зле избрания момент и надутото ти поведение, че решила да ме прескочи и се обадила направо на шефа ни. Директорът на ФБР, помниш ли го? Както гласи старата поговорка в този град, лайната текат надолу. Надявах се да прекарам една прекрасна вечер с жена си, когато директорът ми се обади да ме пита дали съм си загубил ума. Веднага заподозрях, че става дума за теб и глупашкото ти поведение, и той потвърди това подозрение. Кенеди му разказала за цирка, който си разиграл в болницата… как си нахълтал в интензивното отделение, за да разпитваш един от хората й, който едва е оцелял от опит за покушение.

— Не съм нахълтвал… — възрази Уилсън; вече беше станал от леглото.

— Млъкни. Не съм свършил. Преди да тръгнеш, ти казах, че очаквам от теб да се държиш добре. Обясних на директора целта на разследването ти. Казах му, че отиваш да помогнеш Рикман да бъде намерен и ако междувременно видиш някакви нарушения на законността, ще се посъветваш с мен, преди да промениш насоките на разследването. Явно си ме излъгал.

— Не съм ви излъгал.

— И още как! Директорът също го вижда по този начин. Само не мога да си обясня как си мислеше, че ще ти се размине. Ти вече си известен като двулично копеле. Има хора, които те наблюдават. И между другото, много несполучливо избран момент. ЦРУ е затънало в яма с помия, а ти натискаш да затънат още повече. Имаш ли представа с какво уважение се ползва тази жена във Вашингтон?

— Мисля, че по-правилната дума е „страх“.

— Глупак! Само си губя времето, като се опитвам да ти помогна. Директорът иска да те види тук незабавно и за да ти дам повод за мислене по време на дългия полет, ще ти подскажа, че най-вероятно смята да нареди специално разследване на действията ти.

Уилсън вече бе преживял едно такова разследване и то едва не провали кариерата му. Съмняваше се, че ще оцелее след второ такова.

— Господин заместник-директор, допускате грешка.

— Единствената грешка, която допуснах, беше тази, че те пуснах да заминеш.

— Не е така, сър. Има неща, които не знаете.

— О, сигурен съм. Моля те да ме осветлиш и не забравяй, че вече съм си научил урока с теб. Този разговор се записва, затова не си мисли, че можеш да ми сервираш куп лъжи, пък после да се правиш на невинен.

Уилсън мислеше трескаво. Трябваше да намери начин да даде на Харгрейв колкото можеше по-малко информация и в същото време да го убеди не само да го остави в Афганистан, но и да разреши разширяване на разследването.

— Имам основания да подозирам, че Джо Рикман и Мич Рап са откраднали милиони долари от американското правителство.

Харгрейв се изсмя:

— „Основания да подозираш“… това ли успя да измислиш, Джоел?

— Сър, трябва да ми се доверите.

— Няма да стане. Ти вече провали доверието ми към теб. Имаш точно една минута да ме убедиш, че заслужаваш свободата да се ровиш в работата на една от най-секретните институции на държавата.

Уилсън имаше само една възможност:

— Имам номерата на сметките, сумите, датите на преводите и подписани показания на банкер, който казва, че Мич Рап е открил сметка в банката му.

— Къде е тази банка?

— В Цюрих.

— И от колко време имаш тази информация?

Уилсън имаше информацията от осемнайсет дни, но не беше благоразумно да казва истината на Харгрейв при сегашното му настроение. Затова отговори:

— От около две седмици.

Последва дълго мълчание. След малко Харгрейв изръмжа:

— Имаш информацията от две седмици и не си ми казал.

— Исках да се уверя, че е вярна.

— Би ли ми казал откъде я имаш?

Уилсън знаеше как ще прозвучи, но беше наясно, че рано или късно ще се наложи да представи доказателства. Ако имаше несъответствие, шефът му щеше да го изяде жив.

— От анонимен източник.

— Боже мой! — изкрещя Харгрейв. — Откога работиш в контраразузнаването? Имаш ли представа колко пъти руснаците са се опитвали да ни настройват срещу собствените ни хора с този евтин трик?

— Много добре знам, сър. Затова направих проверка и се срещнах с банкера.

— И имаш пълно доверие на този банкер? Сигурен ли си, че не е чужд агент?

— Това в момента се проверява.

— Не мислиш ли, че трябваше първо да го провериш и чак след това да действаш?

— Отвличането на Рикман ме принуди.

— Затова реши да ме излъжеш и да вземеш самолета за Афганистан, за да направиш клопка на Рап. Ти разбираш ли, че за малко не са го убили? Лежи в интензивното… и едва си спомня името си.

— Колко удобно.

— Абе ти ум имаш ли? Разбираш ли, че ЦРУ е наша сестринска агенция? Че трябва да си сътрудничим?

— Мислех, че работата ни е да се грижим да спазват закона, Сам.

— Когато имаме неоспорими доказателства, да… но това не ни дава право да им скачаме заради някакъв анонимен сигнал. Между другото, как получи сигнала?

— Пристигна пакет.

— Къде? У вас или в службата?

— Какво значение има?

— Отговори ми на въпроса.

— В службата.

— С клеймо…?

— Цюрих.

— И нека да позная… в лабораторията не са намерили нито отпечатъци, нито ДНК, нито нещо друго, по което да открием източника.

— Това не означава нищо.

Харгрейв въздъхна разочаровано:

— Стига толкова. Събирай хората си. Имаш точно два часа до самолета и през тези два часа няма да говориш с никого от ЦРУ. Ясно ли е?

— О, да, много добре ви разбрах. — На Уилсън му писна да го правят на глупак. — Още ли записвате, защото много държа тази част да се документира. Не ви казах нищо, защото ви нямам доверие. Защото целият Отдел по контраразузнаване знае, че сте прекалено близък с директор Кенеди, и съдейки по онова, което наблюдавах през последните няколко дни, съм склонен да повярвам на тези слухове. Затова по-добре вие се гответе за разследване! — Уилсън се завъртя и запокити телефона на Патерсън към стената. — Глупак!

Седна на ръба на леглото и хвана главата си с две ръце. Питаше се защо всичко се е обърнало надолу с главата? Харгрейв беше идиот. Службата за секретно разузнаване беше пълна с мошеници като Рикман, Рап и още десетки други агенти. Сенатор Ферис му беше показал числата: близо един милиард долара в брой бяха преминали през Службата в ръцете на тези главорези, наркобарони и продажни политици. Системата бе разядена от корупция и Уилсън имаше уликите, за да го докаже. Имаше само една причина Харгрейв да го спира — за да предпази Кенеди.

Уилсън нямаше друг избор, освен да се върне във Вашингтон, но нямаше да го направи тихомълком. Сенатор Ферис не беше празнодумец. И двамата с Уилсън бяха убедени, че след атентатите от 11 септември ЦРУ е получило твърде много власт. След като хората научеха, че тези мошеници крадат парите на данъкоплатците, Харгрейв, директор Милър и всички други тъпанари щяха да бъдат привикани на Капитолийския хълм, за да обясняват защо са се опитали да възпрепятстват разследването му. После Сенатът щеше да изрине кочината. Уилсън щеше да получи заслуженото признание и да покаже среден пръст на всичките.

35.

Кенеди завари лекуващия лекар на Рап преди сутрешната му визитация. Майор Нейтън беше трийсет и пет годишен неврохирург, който работеше две седмици месечно в базата „Баграм“, а другите две — в болница „Слоун-Кетъринг“ в Ню Йорк. За мозъчен хирург имаше необичайно внимателно отношение към пациентите.

— Добро утро, майоре. Имате ли секунда да поговорим?

— Тъкмо отивам да видя господин Кокс. — Майорът се усмихна. — Предполагам, че това не е истинското му име, нали?

В момент на рядка откровеност Кенеди поклати глава:

— Не. Надявах се да ми кажете как върви лечението.

— Има голямо подобрение. Според последния скенер отокът значително е спаднал.

— Мислите ли, че ще може да лети?

Майор Нейтън поклати глава:

— Тези случаи са твърде сложни, всеки е неповторим. Някои пациенти се оправят за броени дни, други никога не се възстановяват.

— Значи може да лети, ако се наложи?

Майорът въздъхна:

— Ако е абсолютно наложително, да, но бих искал да остане още няколко дни.

Кенеди се намръщи.

— Какъв е проблемът? — поинтересува се лекарят.

— Не трябва да говоря за това, но нека да кажем, че господин Кокс е изключително добър в работата си и ние имаме нужда от него.

Кенеди искаше Рап да се върне на работа, но също и да го скрие някъде, където Джоел Уилсън няма да го намери.

Предишния ден майорът веднага я беше познал, когато една от сестрите я заведе в кабинета му. Кенеди му обясни любезно, че най-новият му пациент е един от най-способните й агенти. Нейтън вече се беше досетил, че господин Кокс не е обикновен служител. Според стандартната процедура медиците срязваха дрехите на постъпилите в спешното, защото само пречеха. Господин Кокс нямаше открити рани, но Нейтън видя три стари белега от куршуми и един от наръгване с нож. Това впечатли дори сестрите. Старите белези и здравите като стомана мускули правеха извода очевиден. Нейтън поемаше дежурства в „Баграм“ от девет месеца. Беше виждал почти всичко. Или поне така си мислеше. Господин Кокс обаче не се вписваше в обичайното.

Нейтън разбираше, че Кенеди е в деликатно положение, и ако можеше, беше готов да й помогне.

— Защо не дойдете да видим как е, пък после ще решаваме.

Завариха Рап седнал в леглото с табличка храна в скута. Гледаше по телевизията епизод на „Праведен“. След кратка размяна на любезности лекарят погледна картона му и попита:

— Как се чувствате тази сутрин, господин Кокс?

— По-добре — отговори Рап, като завъртя глава. — Нямам главоболие и апетитът ми се върна.

Лекарят записа нещо в картона.

— Това е добре. Ами паметта ви?

— Доста добре. — Рап посочи телевизора. — Знам, че съм гледал този епизод и си спомням повечето герои… Дюи Кроу, Бойд Краудър, Рейлан Гивънс, Арт Мълън и Дики Бенет.

— Интересен ли е? — попита Нейтън, без да вдигне поглед от картона.

— Едва ли съм най-подходящият човек за такова мнение. Нямам голяма база за сравнение.

Нейтън се засмя.

— А как е паметта ви по принцип?

— Доста по-добре.

— Чудесно. Къде сте завършили колеж?

— В Сиракюз.

Нейтън зададе няколко въпроса, които му беше задал и миналия ден. Моминското име на майка му, основно училище, гимназия, най-добри приятели от детството и така нататък. За разлика от вчера днес Рап отговори правилно на всичките. Нейтън реши да разшири списъка:

— Първо работно място след колежа?

Рап изгледа странно Кенеди, после отговори на Нейтън, че не знае.

— Сегашна работа?

— Мисля, че съм наемен убиец.

Лекарят се ококори.

— Шегувам се, докторе — добави бързо Рап. — Работя за ЦРУ, но ако искате да ви кажа повече, ще трябва…

— Да ме убиете — довърши Нейтън.

— Точно така.

Нейтън погледна косо Кенеди:

— Винаги ли е такъв шегаджия?

Кенеди се радваше, че Рап се подобрява. Усмихна се и поклати глава:

— Никога не се е отличавал с чувство за хумор.

Преди Рап да коментира, лекарят попита:

— Любим цвят?

— Син… струва ми се.

— Жена… деца?

Усмивката на Рап помръкна и цялото му държане се промени. Той се замисли за дълго време, после погледна Кенеди за помощ.

Тя точно от това се опасяваше. Достатъчно трудно му беше да преживее веднъж тази трагедия. Нямаше да му бъде лесно да си я припомни втори път. От болезненото му изражение личеше, че си спомня нещо.

— Жена ти… — започна Кенеди, но замълча.

Нейтън усети колебанието й, но й кимна да продължи.

— Всички спомени са важни — отбеляза той. — Както хубавите, така и лошите.

— Спомних си — изрече Рап с безизразен глас. — Казваше се Ана и беше бременна.

Кенеди кимна бавно.

Заинтригуван, Нейтън попита:

— Как почина?

— По-добре да не говорим за това сега — намеси се Кенеди.

Рап ги погледна и каза:

— Беше убита.

— Моите съболезнования.

Настъпи дълго мълчание; след малко Рап се намръщи, сякаш нещо му хрумваше за първи път.

— Какво има? — попита Нейтън.

Кенеди се досети какво и бързо се намеси, като пристъпи към леглото:

— Мисля, че това е достатъчно засега.

Рап тръсна глава, сякаш се опитваше да подреди разбърканите си мисли.

— Спомних си едно лице. На човек, когото познавам, но не си спомням името му. Свързано е по някакъв начин с жена ми, но не мога да направя връзката.

Кенеди се упрекна мислено, че не се е посъветвала с доктор Люис. Томас Люис беше служебният им психолог. От години работеше с Рап и можеше да й даде съвет как да се справи в тази уникална ситуация. Покрай проблемите с Рикман, Хъбард и Уилсън тя просто бе забравила да се обади на Люис. Опасенията й, че Рап може да убие Гоулд, не бяха никак безпочвени и тя не беше сигурна, че ще се опита да му попречи, но майор Нейтън беше предупредил, че Рап не трябва да се подлага на излишен стрес, докато състоянието му не се стабилизира.

Някой почука на касата на вратата и тя се обърна. Видя Колман. Бившият „тюлен“ имаше руса коса, сини очи и трапчинки, които понякога му придаваха момчешки вид. Сега обаче лицето му изглеждаше напрегнато. Явно носеше новини.

— Извинете ме за момент — каза тя и излезе в коридора при него.

— Уилсън?

— Да. Звънили са и на двата му телефона, но не вдигнал. Намерихме в кой фургон спи и сложихме микрофони, докато беше на вечеря снощи. Все още се опитвам да се докопам до лаптопа му, но засега безуспешно. Преди около половин час един от агентите му го събуди с телефон в ръка. Обаждаше се Харгрейв и въпреки че чухме само едната страна на разговора, изглежда, че Уилсън получи сериозно мъмрене. — Колман й подаде айфона си. — Всичко е записано тук. Искаш ли първо да ти го преразкажа накратко?

— Да, ако обичаш.

— Уилсън твърди, че е получил анонимен пакет в Бюрото с доказателства, че Рик и Мич отклоняват служебни средства към банкови сметки в Цюрих.

Кенеди се намръщи. От Рикман това можеше да се очаква, но не и от Мич. По никой начин. Рап имаше достатъчно пари. Не му трябваше да краде от Лангли.

— Звучи, сякаш Харгрейв доста притиска Уилсън. Уилсън твърди, че знае номерата на сметките, датите на преводите и има подписани показания на банкера, който твърди, че Мич е ходил в банката и е отворил сметката.

— Знаем ли кой е този банкер?

— Още не, но го издирваме. Има още. Харгрейв отзова Уилсън и той не го прие добре. Каза му, че знае, че с Харгрейв сте близки и че след като докаже вината на Рик и Мич, ще се погрижи той да си отиде.

Кенеди се замисли за Харгрейв. Сам беше добър човек. Разправиите със самовлюбени глупаци като Уилсън щяха да го вкарат преждевременно в гроба.

— Кога тръгва? — поинтересува се тя.

— След около два часа, доколкото разбрах от разговора. Изглежда, че Уилсън сериозно се опитва да злепостави Харгрейв пред хората си. Гадостите, които разпространява, могат да му създадат големи неприятности.

— Може би е време и ние да изпратим някой анонимен пакет.

— И аз си го мислех.

— Някакъв шанс да се добереш до компютъра му, преди да замине?

Колман се замисли за момент.

— Ще се опитам, но едва ли. Това обаче не ме притеснява. Маркъс може да проникне в него със затворени очи.

Кенеди кимна:

— Накарай го да прегледа файловете му. Да видим какво ще излезе.

— Дадено.

Кенеди и Колман погледнаха надолу по коридора и видяха Хайек. Вървеше със стегната крачка и когато се приближи, поклати глава и измърмори:

— Прецаках всичко.

36.

Полевата работа винаги бе свързана със специфични проблеми, но голяма част от тях бяха предсказуеми. Имаше един предел, за който всички знаеха или би трябвало да знаят — седемдесет и два часа след началото на всяка кризисна ситуация ефективността на екипа рязко спадаше.

ЦРУ не беше единствената организация, изследвала този проблем. Всяка военна служба го проучваше, опитвайки се да разкрие тайните на бойната ефективност. Командирите трябваше да знаят колко време могат да държат войниците си без сън — със или без храна и вода. ФБР, ЦРУ и други федерални служби, действащи при кризисни ситуации и катастрофи, извършваха собствени проучвания и всички достигаха до един и същи извод: седемдесет и два часа бяха лимитът. След това повечето хора ставаха почти безполезни. Интелектуалните способности драстично спадаха, появяваха се халюцинации и организмът изнемощяваше. Имаше, разбира се, и изключения.

Елитните бойци, като подразделение „Делта“ и „Тюлените“, можеха да функционират и отвъд седемдесет и два часовия предел, но не много след това. Те учеха хората си да подремват за час-два при всяка възможност — дори по време на продължителни престрелки. При наличието на достатъчно хора, изключително важно е да редуваш екипите. Най-добрата система включваше три отряда, действащи на осемчасови смени, но Кенеди не можеше да си позволи този лукс. Екипът, с който сега разполагаше, за да се справи с кризата около изчезването на Рикман, едва успяваше да покрива две дванайсетчасови смени. Силите им още повече се разкъсаха, когато се наложи да отдели няколко души, за да издирват Хъбард. Освен това трябваше да се справя с последствията от престрелката с полицията, а сега, след пускането на видеозаписа от разпита на Рикман в интернет, голяма част от вниманието й бе заето с ограничаването на пораженията. Проблемът вече не засягаше само Джо Рикман.

Кенеди от самото начало знаеше, че кризата не засяга само Рикман. Този човек знаеше стотици имена, а зад тези имена стояха реални хора, информатори и агенти на ЦРУ. Някои бяха американци, оперативни работници под дълбоко прикритие, работещи зад граница без дипломатически имунитет. Ако бъдеха разкрити, съществуваше голяма опасност да бъдат убити. Имаше също хора, работещи в държавните служби на други страни. Те бяха внедрени на всички нива: от политици, финансисти, военни и разузнавачи до чиновници, учени, портиери и секретарки.

По-ценни от кой да е сателит или подслушващо устройство, те бяха очите и ушите на ЦРУ. Изпращаха късчета информация, които, вече сглобени, помагаха на Кенеди и хората й да разкриват намеренията на врага и понякога да предвиждат следващите му ходове. Тези информатори бяха живата душа на ЦРУ. Без тях Управлението нямаше да бъде ефикасно действаща разузнавателна организация. Ако Рикман продължеше да говори, Кенеди трябваше да започне да изтегля шпионите си. Минимум десет години бяха необходими, за да възстанови разузнавателната мрежа.

Въпреки неотложната ситуация тя знаеше какво трябва да се направи. Хайек изглеждаше уморена. Всички разбираха сериозността на положението и полагаха усилия да оборят лекарите и да преминат седемдесет и два часовата граница. Кенеди вдигна ръка, за да прекъсне смутените оправдания на по-младата жена.

— Кога за последно си спала?

Въпросът бе неочакван за Хайек. Тя се загледа разсеяно към дъното на коридора и се опита да си спомни последния път, когато бе успяла да затвори очи за повече от няколко секунди.

— Мисля, че снощи подремнах около час.

Кенеди погледна Колман и му зададе същия въпрос.

— Опитвам се да спазвам графика — отговори той. — Два часа сън на всеки десет работа.

Кенеди се замисли за шестчленния екип на Колман.

— Откога така?

— От самото начало. Погрижих се всички да поспят поне четири часа по време на полета насам. — Той сви рамене. — Нямахме много работа до кацането.

Така става, когато оставиш бивш „тюлен“ да следи за дисциплината насред хаоса. Кенеди съжали, че не е наложила по-строги правила за спазване на графика за почивка.

— Честно да си кажа, не бих се отказал от няколко часа сън — призна Колман. — От трийсет и няколко не съм мигнал. След престрелката преди два дни, когато загубих Ривърс, останахме с един човек по-малко, а нямах време да сменя графика.

Кенеди се опита да го успокои, като постави ръка на рамото му, но гледаше Хайек:

— Не се обвинявай. От самото начало бяхме с по-малко хора, но тази престрелка съвсем ни обърка. Очаквам подкрепление от още двайсет и шест души след три часа. След като пристигнат, не искам никой да работи на по-дълги от шестнайсетчасови смени. Скот, дръж Уилсън под око, докато излети, после дай почивка на целия екип. Никакви аларми за събуждане, просто ги прати да се наспят. Ще имам нужда от вас и искам да сте отпочинали.

Кенеди се замисли за секунда за собствения си график. През нощта бе успяла да дремне за четири часа и въпреки всички трудности се чувстваше сравнително добре. След петнайсет минути имаше среща с командния състав, а след това работната група в Лангли трябваше да й представи пълен отчет за вероятните поражения от проговарянето на Рикман. После имаше среща с Надим Ашан от пакистанското разузнаване. Тя харесваше Ашан и се надяваше да получи от него полезна информация и помощ, но доколкото познаваше пакистанските служби, желанието му да й съдейства бе продиктувано повече от стремеж за самосъхранение.

— Този полицейски шеф — измърмори Кенеди, — не разбирам много добре неговата роля.

— Сблъскахме се с него в тайната квартира. Абдул Сирадж Захир… голям боклук. Накратко, нахълта в къщата и започна да заплашва. Мич го оправи. — Колман се огледа бързо, за да се увери, че никой не може да ги чуе. — Каза му, че ще му пръсне мозъка.

Кенеди леко поклати глава и се намръщи.

— Знам, че не звучи добре, но когато се случи, не изглеждаше толкова сериозно. Имаше размяна на заплахи, после Мич каза, че няма да убива негодника, ако работи за нас и разбере какво е станало с Рик. — Въпреки че не искаше, Колман реши, че трябва да разкаже на началничката си всички подробности. — Даде му четирийсет и осем часа да намери информация, иначе заплаши, че ще обяви петстотин хиляди долара награда за главата му.

— Освен това ме накара да засека телефона му — добави Хайек. — В Лангли записват разговорите му и следят действията му през последните два дни. Само дето бях забравила и се сетих за това преди петнайсет минути.

— И какво? — попита Кенеди.

— Опитвал се е да се свърже с Мич. Оставил му е пет съобщения.

— Какво казва в тях?

— Нещо от рода на „Не ме убивай. Имам информация за теб“. Звучи много уплашен.

— Е, щом има информация, обадете му се.

Хайек поклати глава:

— Мисля, че Мич трябва да му се обади. Ако друг говори с него, ще започне да се пазари.

— И аз мисля така — вметна Колман.

— Мич изобщо спомня ли си този тип?

— Не знам, но мога да му припомня.

Кенеди се замисли за другите си проблеми.

— Ами Уилсън?

— Сложил съм двама да го следят.

— Добре. Говори с Мич и се свържете с онзи полицай. Ако изникне друго важно, обади ми се.

Отначало Рап не си спомни Захир, но след като Колман му описа боядисаната с вакса за обувки брада и тясната сива полицейска униформа, паметта му се опресни. С другите подробности около срещата нещата бяха малко по-сложни. Миналата нощ Колман му беше обяснил причината да дойдат в Афганистан. Рап си спомняше Рикман съвсем бегло. Когато Колман му обясни, че е заплашвал със смърт местен полицейски шеф, той се ококори:

— Това ли съм казал?

— И още как! — изсмя се Колман.

— Често ли говоря така с хората?

— Когато са негодници като Захир, да.

Изглеждаше, че с всеки изминал час Рап научава нови и нови неща за миналото си и покрай това — за себе си. Той от самото начало имаше известна представа за живота си, но подробностите винаги го изненадваха. Странно бе да осъзнае жестоката реалност, че е убивал хора. Имаше моменти, когато се ужасяваше от себе си, но през повечето време просто приемаше фактите и се опитваше да нареди мозайката от спомени, като си казваше, че по-късно ще мисли и ще оценява действията си. Това беше другото странно нещо в процеса на себеопознаване: при втори прочит човек виждаше неща, които е пропуснал при първия.

— И съм заплашил да обявя награда от петстотин бона за главата на този тип?

— Да… а също, че ще заповядаш да го прихванат с ракета „Томахоук“. — Колман се усмихна и добави: — Знам, че звучи жестоко, но той си го просеше. Този човек е пълен боклук. Мисля, че ти ясно му обясни какво мислиш за него.

— Значи сега трябва да му се обадя и да разбера какво е открил.

— Да, но трябва да се държиш малко агресивно. Мислиш ли, че ще се справиш?

— Не виждам защо не.

— Добре. Засякохме местоположението му в Джелалабад. — Колман погледна над рамото на Хайек мигащата червена светлинка на екрана на лаптопа й. — Хм…

— Какво?

— Изглежда, че е на една пресечка от тайната квартира. — Колман потупа Хайек по рамото. — Готово ли е всичко?

— Една секунда.

При постъпването на Рап в болницата всичките му дрехи бяха разрязани и свалени, а личните му вещи, като телефони, фалшиви документи и кредитни карти — прибрани в плик и заключени в хранилището. Това беше още нещо, което не бяха взели под внимание. Сега Хайек се опитваше да синхронизира дистанционно телефона на Рап с лаптопа си чрез системата „Блутут“, за да следят и запишат разговора. След като свърши тази работа, тя включи два комплекта слушалки — по един за Колман и за себе си.

— Номерът е въведен — каза на Рап, като му подаде телефона. — Само натисни бутона за набиране.

— Казваш, че има наши хора в Лангли, които следят разговора.

— Да.

— Какво ще стане, ако запишат как заплашвам да го убия?

Колман се намеси:

— Това не е ФБР. За нас е нормално да заплашваме хора като Захир. След като свършим, ще се погрижим всички записи да бъдат изтрити.

— Чудесно.

Рап натисна бутона за набиране върху чувствителния на допир дисплей и се опита да се настрои за разговора.

37.

Джелалабад, Афганистан

Захир нямаше официална полицейска подготовка, но не беше глупак. Той поглади гъстата си черна брада и огледа труповете. Едрият мъж му изглеждаше познат. Беше един от праволинейните талибани. За разлика от Захир, който сменяше лагерите, ако се наложеше, за да оцелее, този мъж бе останал верен на каузата и след нахлуването на американците. По онова време Захир за първи път срещна Рикман. Американецът се появи в селото му на кон, с десетина брадати бойци и два американски военни самолета, кръжащи в небето като хищни птици. Новината вече се бе разпространила. Талибаните се бяха огънали под натиска на американците. За Захир, който беше специалист в предсказването от коя посока духа вятърът, решението беше лесно.

Предложението на Рикман бе ясно: Захир можеше да получи двайсет и пет хиляди долара и да помогне със свои хора на американците или кръжащите над главите им самолети „Хорнет F-18“ щяха да заличат селото от лицето на земята. Афганистанецът дори не се засегна. Това беше най-лесното решение в живота му. Той съзнаваше, че в хода на войната ще се наложи още много пъти да смени лагерите. Талибаните се бяха оттеглили в скривалищата си отвъд пакистанската граница, но щяха да се върнат.

Захир харесваше Рикман и го уважаваше. Американецът никога не вземаше твърде лично многократните промени в лоялността му. Той просто приемаше като предизвикателство да спечели Захир на своя страна. Онзи глупак Хъбард беше съвсем друга работа. На него му липсваше лукавството на Рикман. Беше адски лесен за манипулиране. Не като лудия американец отпреди два дни. Захир се беше опитал да научи повече за него, но възможностите му бяха ограничени и подозираше, че като повечето шпиони от ЦРУ мръсникът използва фалшиво име.

За първи път от четири години Сикълс не приемаше обажданията му, а това беше лош знак. После Хъбард изчезна, което изглеждаше странно, защото за последен път го бяха видели във военновъздушната база, а нямаше сведения да я е напускал. А и онази масова престрелка в Кабул. Двайсет и един афганистански полицаи бяха убити посред бял ден от група американски наемници. В продължение на два дни местните медии говореха само за това.

Захир знаеше, че по-голямата част от информацията е неточна. Той бе получил сведения, че Каим и хората му са нападнали американците. Генералът беше избягал, а Афганистанската национална полиция още не можеше да се опомни от шока. Едно беше да отклоняваш средства за собствено облагодетелстване, но да нападаш и убиваш американци бе истинска лудост. Да не говорим, че беше жертвал двайсет и един от собствените си хора. Захир можеше да се обзаложи, че генерал Каим вече е на едно от челните места в списъка за издирване на американците.

Пълен хаос. Защо му беше на Каим да прави такова нещо? Захир можеше само да предполага, но най-вероятно генералът бе получил обещания за много пари и власт, след като американците си тръгнат. Това беше новата игра — всички залагаха кога американските войски ще се изтеглят и талибаните ще се върнат. Захир разбираше, че положението не е толкова просто. Талибаните не можеха да контролират цялата страна. Различни местни главатари и наркобарони бяха обединили силите си и се бяха въоръжили.

Той самият беше красноречив пример. Планът му бе да прехвърли всичките си хора и оборудването, получено от американците, в селата. Боеприпаси и резервни части започнаха да изчезват от първия ден, в който облече униформата. Освен това сега ставаше много по-лесно с добре поддържаните камиони, оставени на негово разположение.

Захир никога не се беше съмнявал, че талибаните ще се върнат. Те бяха като бурени, част от пейзажа като дърветата и скалите, но той знаеше, че този път силите им щяха да са ограничени. Тайната на Афганистан беше в това, че всеки можеше да всява хаос, но никой не можеше да го управлява. Талибаните бяха разбрали това като мнозина други преди тях още от времето на Александър Велики. Въпреки всички жестокости срещу народа те трудно контролираха Кабул и другите големи градове, където хората не искаха да живеят под абсолютната власт на шериата. Повечето афганистанци предпочитаха да се подчиняват на някоя по-либерална форма на ислямските закони, но когато планинците започнеха да бият жените или дъщерите си само защото не харесват цвета на хиджаба им, омразата бързо се разпалваше.

Захир избягваше да дава пълната си подкрепа на талибаните по една проста причина: те нямаха авиация. Точно от авиацията най-много се страхуваше той. Американците бяха избили безброй бойци с безпилотните си планери и свръхмодерните си самолети. Повечето хора тук не разбираха, че те никога няма да си тръгнат напълно от страната. Самолетите им винаги щяха да бъдат там горе, да гледат и подслушват. Точно затова Захир толкова отчаяно искаше да даде на лудия американец информация, която да го задоволи. Бъдещето на Афганистан беше несигурно както винаги. Съюзи щяха да се създават и развалят, но в този конкретен ден Захир бе убеден в едно: беше се натъкнал на нещо, което можеше да спаси живота му. Сега трябваше само американецът да му се обади.

Когато телефонът най-после иззвъня, той беше на улицата, пушеше и се наслаждаваше на свежия въздух. В къщата зад него беше ужасна бъркотия. В подземието вонеше толкова гадно, че не можеше да издържи долу повече от минута. Дисплеят на телефона му показваше, че номерът е блокиран. С надежда и трепет, Захир вдигна:

— Началник Захир.

— Дано да имаш нещо важно за мен.

Захир чу заплашително бръмчене на ротори над главата си. Вдигна очи и затърси с поглед познатото сиво петно, но заради високата облачност не можеше да го види. Обхвана го зловещото чувство, че американците буквално го държат на мушка.

— Да, имам. Видяхте ли записа на господин Рик? Онзи, който се върти из интернет?

След кратка пауза американецът отговори:

— Да.

— Намерих нещо, което трябва да видите.

— Какво?

— Почти съм сигурен, че се намирам в къщата, където господин Рик е бил измъчван.

— Защо мислиш така?

Захир се обърна и погледна двуетажната постройка. Беше накарал един от хората си да провери в градския архив кой е собственикът.

— В мазето има помещение, където двете стени са закрити с чаршафи точно както на видеозаписа.

— Друго?

— Два трупа. — Пулсът на Захир се ускори. Точно тази информация щеше да спаси живота му. — Сигурен съм, че това са двамата мъже, които на записа измъчват господин Рик.

Настъпи ново неловко мълчание. Захир дочу слаби гласове от телефона.

— На записа мъжете са с маски. Как можеш да си сигурен?

— Още са с маските. Вдигнати върху главите им, без да закриват лицата.

— И са мъртви?

— Да… простреляни многократно.

— Добре, началник. Това е голям напредък, но не си мисли, че си се измъкнал. Искам да ми изпратиш снимки на телата и помещението. Ще се справиш ли?

— Да.

— Тук на екрана виждам, че си близо до тайната квартира на господин Рик. Така ли е?

— Да. Много близо.

— Запазихте ли местопрестъплението непокътнато?

— Да. Не сме пипали нищо.

— Хубаво. — След дълга пауза американецът каза: — Изпрати ми снимките и ще ти се обадя пак след пет минути да ти кажа какво да правиш.

— Разбрано. Но мога да гарантирам, че са същите мъже.

— Аз пък мога да ти гарантирам, че ако ме лъжеш или това е някаква клопка, си мъртъв.

— Никога не бих направил такова нещо.

— Нима? — изсумтя скептично американецът. — Нали знаеш генерал Каим?

Захир потрепери. Това беше последният човек, с когото искаше да го сравняват.

— Да.

— Чу ли какво се случи онзи ден в Кабул с твоите колеги от полицията?

— Да. Всички тук много се срамуваме от това.

— О, я не ме баламосвай. Аз бях там. Опитаха се да ни устроят засада. Убиха един от нашите още преди да разберем, че ни нападат. След това останахме само четирима срещу всички онези ченгета. Нещата не се развиха добре за тях. Нали разбираш какво искам да кажа?

— Разбирам — отговори Захир, като се обърна към един от хората си, който му правеше някакви знаци.

— Не съм сигурен, че разбираш. Исках да кажа, че благодарение на генерал Каим сега сме доста изнервени. И следващия път, когато дойдем да те видим, няма да бъдем само четирима.

— Господин Хари — въздъхна Захир, — може да съм всякакъв, но не съм глупав. Знам, че ще преследвате генерал Каим като куче и ще го накарате да си плати за измяната. Аз не искам да бъда ваш враг. Не искам да бъда враг на Америка.

— Говориш прекалено хубави неща, Абдул, и това започва да ме изнервя. Не се опивай да ме прецакаш.

— Не се опитвам да ви прецакам, господин Хари.

— Изпрати ми снимките и ще ти се обадя пак.

Връзката прекъсна и Захир погледна телефона, като псуваше наум съвременните технологии, благодарение на които американците можеха да го следят навсякъде. Те знаеха точно местоположението му. Той отново се загледа в небето, търсейки някой от безпилотните им самолети. Стори му се, че чува слабо бръмчене, но не беше сигурен. Това беше другият ефект от въздушните кампании на американците. Психологическият натиск беше непоносим. Страхът, че някой планер кръжи незабелязано над главата ти и следи всяко твое действие, бе невероятно демобилизиращ. Към това се добавяше и знанието, че някъде на хиляди километри оттук някой седи пред компютъра насочил мерника към теб, и само чака заповед да натисне копчето и да сложи край на живота ти. Захир беше виждал как това подлудява хората и докато оглеждаше небето за летателния апарат, разбра колко лесно същото можеше да се случи и на него.

38.

Военновъздушна база „Баграм“, Афганистан

Кенеди не страдаше често от главоболие. Вече беше изпила две кафета и два екседрина, но нямаше ефект. Натрапчивото бучене в лявото й слепоочие не намаляваше. Не можеше да разбере откъде се появи тази болка, но във всеки случай, вината не беше на Ашан. Надим бе симпатичен мъж и честен съюзник във войната срещу тероризма. Същото, за съжаление, не можеше да се каже за колегите му в пакистанското разузнаване. Може би това бе причината за нетипичното главоболие. Ашан веднага усети. Кенеди беше известна с невъзмутимостта си. Дори в най-кризисната ситуация запазваше самообладание.

Заради това пословично спокойствие сега болезненото й изражение правеше още по-голямо впечатление.

— Добре ли сте? — попита той.

Тя свали ръка от челото си и въпреки че присвиваше очи от болка, отговори:

— Да, нищо ми няма.

Огледа другите около масата и забеляза загриженото изражение на Неш и Шниман. Двамата помощници на Ашан не изглеждаха трогнати от страданието й.

Неш се наведе и прошепна:

— Почини си малко. Аз ще те заместя.

Много мило предложение, но Кенеди не смяташе да го приеме.

— Пробвай да ми намериш два екседрина или един тиленол. И бутилка вода, ако обичаш.

Изчака Неш да излезе и се опита да се усмихне. Ашан несъмнено разбираше на какво огромно напрежение е подложена. Проблемът с Рикман се задълбочаваше. След пускането на видеозаписа в интернет беше говорила с началниците на всички съюзнически разузнавателни служби. До един искаха да знаят каква част от тайните им са разкрити. Обичайна практика беше да ползват едни и същи информатори с други агенции, особено с британските, и въпреки че правилото бе само един човек в ЦРУ да знае самоличността на даден шпионин, да речем, в Будапеща, винаги оставаше съмнението дали не е разказал и на други колеги. Кенеди ги уверяваше, че Рикман не знае нищо за общите им информатори. Макар и вярно на теория, това твърдение не беше много коректно. Един бог знаеше какво е научил Рикман през годините.

Този човек бе известен с добрата си памет. Той не забравяше нищо — сериозно предимство, докато не попаднеш в ръцете на врага. Имаше голяма вероятност да е научил псевдонимите и организациите, в които работеха тези хора. Освен това знаеше какви сведения са предавали. Екип от опитни специалисти по разпитите би могъл да му измъкне тази информация и за около месец да оцени нанесените вреди и да сглоби кратък списък с вероятни предатели.

Стоуфър също й се обади, за да предупреди, че хората му са затрупани от искания за евакуация от информатори из цяла Европа, Близкия изток и Югоизточна Азия, които са гледали видеозаписа от жестокия разпит на американския шпионин. Тези хора участваха в играта по най-директния начин. Резиденцията на пакистанския външен министър бе обградена от военни части и се знаеше, че е поставен под домашен арест. Другите информатори лесно можеха да си се представят в същата ситуация, но за повечето от тях изходът щеше да бъде много по-лош. Те щяха да бъдат насила измъкнати от домовете си и хвърлени в тъмни килии, където щяха да ги измъчват мъже с ръце като на горили и вонящ на цигари дъх. Може би звучеше мелодраматично, но за тези самотни души страховете бяха напълно оправдани.

— Директор Кенеди — заговори Ашан, — от името на Обединените разузнавателни служби бих искал да изразя искреното ни съжаление за господин Рикман и ако има с какво да ви помогнем, моля, само кажете.

— Благодаря, Надам. Казвала съм ви и преди, наричайте ме Айрини.

— Разбира се. Моите извинения. Бих искал да ви уверя, че използваме всичките си контакти, за да открием кой е отговорен за това.

— И как се справяте? — намеси се скептично Шниман.

Ашан се беше надявал, че ще има някаква информация, с която да им докаже желанието си за съдействие. Тайно се надяваше да хвърли обвинението върху талибаните, но досега не разполагаше с нищо. Разбираше добре американците. Нямаше спор, че пакистанското разузнаване е замесено в мумбайското клане. Американците имаха запис как терористите се обаждат на отговорника си от ОРС в Карачи в разгара на нападението.

Ашан си спомни за онази изключително смущаваща среща. Той и колегите му изгубиха цял час да отричат каквато и да е намеса от своя страна. Накрая директор Кенеди показа снимката на агента от ОРС на големия екран зад себе си и пусна записа от телефонното обаждане.

Срещата се състоя в главната квартира на ЦРУ в Лангли, Вирджиния. Дурани също присъстваше и имаше наглостта да се престори на разгневен заради обвиненията. Кенеди го остави да се перчи и да театралничи и след като той свърши изпълнението си, пусна снимките на екрана и показа банковите преводи за финансиране на терористичния акт и предварителните планове, включващи също списък на главните и вторичните цели. Последната снимка беше най-шокираща. На нея се виждаше агентът от ОРС, проснат в локва от собствената си кръв и с дупка от куршум в челото.

Кенеди спокойно се обърна към Дурани и каза:

— Генерале, ще ви бъда благодарна, ако вместо да лъжете при наличието на неоспорими доказателства, просто замълчите. Защото колкото повече отричате, толкова съм по-склонна да мисля, че сте директно замесен в това.

Сътрудничеството между ОРС и ЦРУ имаше подеми и спадове. Ту Ашан успяваше да разшири сътрудничеството, ту Дурани и съмишлениците му подкопаваха усилията на Дирекцията за международни отношения. С годините двамата бяха участвали в безброй срещи с колегите си от Лангли и се бяха опознали доста добре. Всяка от страните познаваше основните играчи от другата — служебната йерархия, кой какъв отдел или подразделение оглавява и кой на кого е началник. Имаше други, които не участваха в срещите, но бяха добре известни на ОРС с репутацията си или от разузнавателни сведения. Мич Рап беше един от тези хора.

Той също участва в срещата след мумбайското клане и въпреки че никой не им го представи официално, всички знаеха кой е. Фактът, че седеше отдясно на Кенеди, беше красноречив за Ашан. Рап се изказа само веднъж по време на срещата. Това стана, след като Кенеди упрекна Дурани и той започна да се оправдава. Пакистанецът не се вслуша в съвета на директорката и продължи да твърди, че дирекцията му няма вина. Стигна дотам да заяви, че се чувствал обиден от обвиненията на Кенеди.

Тогава чуха Рап за първи и за последен път:

— Генерале, аз обикновено не участвам в такива срещи, защото не понасям тези глупости. Не мога да търпя някой да ме лъже в лицето. Особено човек, който би трябвало да е наш съюзник. Всички сме професионалисти и знаем каква е играта. В известна степен крием някои неща едни от други, но има граници, които не трябва да се преминават. Този човек на екрана — Рап посочи снимката на мъртвия пакистански агент, Мауан Рана, — всички знаем, че е работил във вашата дирекция и е участвал във финансирането и обучението на откачените ислямисти, които убиха 164 души.

Дурани понечи да каже нещо, но Рап го спря:

— Генерале, не очаквам да потвърдите или отречете това, което току-що казах. Няма нужда, защото знам, че е факт. Разполагаме не само с телефонните записи и данните за финансовите преводи, а и самият Рана призна лично пред мен, че е работил за Външната дирекция и е изпълнявал официални заповеди.

Дурани изсумтя презрително:

— Така ли? И кога говорихте с него?

— Малко преди да му пръсна мозъка.

Думите на Рап бяха смразяващи. Той остана мълчалив до края на срещата, но през цялото време гледаше хищно Дурани, сякаш се колебаеше по кой начин е по-добре да го убие.

Ашан никога не беше виждал приятеля си толкова разтревожен. След като се върнаха в Пакистан, двамата събраха достатъчно информация, за да се уверят, че Рап не блъфира. Посланието на американците беше ясно: ако продължавате да помагате на терористите за масовите убийства на цивилни, вие също може да се окажете с куршум в главата.

Ашан очакваше Рап да дойде и на тази среща и изпита облекчение, когато професионалният убиец не се появи.

— Айрини, уверявам ви, че използваме всичките си ресурси, за да разберем кой стои зад това нагло нападение.

— Благодарна съм ви, Надим. Знаете, разбира се, че талибаните са първи в списъка на заподозрените.

Кенеди премълча предположението на Рап, че отвличането е извършено твърде прецизно, за да е дело на талибаните.

— Както знаете, аз нямам вземане-даване с тях, но ме увериха, че ще бъдат проверени — отговори Ашан.

Главоболието й започна да понамалява.

— Надим, вие сте честен съюзник. В ОРС обаче има и такива, които въпреки съюзническите ни отношения продължават да действат против нас. Това винаги е било неприемливо, но след отвличането на Джо Рикман преминахме на опасна нова територия. Ако на някакъв етап разбера, че ОРС има пръст в отвличането или че закриляте талибаните, ще бъда принудена да предприема радикални мерки.

Ашан се замисли над думите й и се почуди дали това не е просто заплаха за орязване на милиардите долари помощ, които американците им изпращаха ежегодно.

— За какви радикални мерки говорите?

— Око за око, Надим. Джо Рикман беше изключително ценен агент. Някой провежда добре координирана операция за осакатяване на Службата за секретно разузнаване. Когато разбера кои са виновниците, ще ги накарам да си платят скъпо. Няма да стане веднага, но след време ще започнат да изчезват хора. Ще платят за подлите си игрички със собствения си живот. Ще проникна в тази организация и ще открадна най-ценното за нея, а после ще посея такава дезинформация, че десетилетия наред ще се раздира от междуособици. Това ще парализира работата им. Ще направя така, че да се боят от собствената си сянка. И повярвайте ми, Надим, имам достатъчно средства, решителност и талант, за да го постигна. Затова кажете на всички ренегати като генерал Дурани, че това е последният им шанс. Искам Джо Рикман обратно и това трябва да стане до двайсет и четири часа, иначе ще стане много неприятно за всички.

39.

Джелалабад, Афганистан

Този път не смятаха да рискуват нова атака „зелено срещу синьо“. Така военните наричаха нападенията на афганистанската полиция или армия срещу хора от състава на коалицията. Колкото повече приближаваше моментът на изтегляне на американските войски, толкова повече се задълбочаваше проблемът и всички бяха съгласни, че най-добрата превенция е да се движат винаги с многоброен ескорт. Един безпилотен самолет „Придейтър“ следеше командир Захир и изпращаше данни за местоположението му в реално време. Нещо по-важно, така получаваха информация за неговото и на хората му движение през последните два часа. Засега момчетата от Съвместното оперативно командване бяха преценили, че няма опасност от изненади.

Информацията от разузнавателния самолет даваше възможност да планират операцията. Екипът поддържаше връзка с отряда за бързо реагиране в базата в Джелалабад. Един взвод от Седемдесет и пети рейнджърски полк на Първи батальон тръгна с осем бронетранспортьора MRAP, които излязоха от главния портал точно когато първите два хеликоптера излетяха от базата. Две от големите бронирани машини бяха снабдени с автоматични гранатомети MK19, други две — с 50-калиброви оръдия, а останалите четири — със 7.62-милиметрови леки картечници с дистанционно управление.

Съвместното оперативно командване провеждаше такива акции повече от десет години и много от тях — при извънредни обстоятелства. Имаха отработена тактика. Стрелците и въздушните екипажи спяха през деня. През това време наземните екипи подготвяха хеликоптерите за вечерните операции. А винаги имаше подготвена акция. Планиращите екипи в Оперативния център изготвяха и променяха плановете според информацията, постъпваща от военното разузнаване и други агенции, като ЦРУ. Издирването на Рикман беше основният приоритет, затова всички други операции бяха спрени, а стрелците и въздушните екипажи — събудени рано.

Двата бойни хеликоптера „Апачи“ зависнаха над къщата и започнаха да предават кадри в реално време. Хиляда и петстотин метра над тях безпилотният разузнавателен самолет получаваше и препредаваше информацията. В задницата на специално екипиран „Блек Хоук“ трима анализатори наблюдаваха няколко реда монитори. След като отрядът за охрана отцепи дългата улица, ударният екип получи зелена светлина.

Над къщата бързо долетяха два хеликоптера „Блек хоук“ и зависнаха на петнайсет метра над улицата. Първоначално командването обмисляше да кацнат, но беше решено, че ще бъде твърде сложно. Затова от машините спуснаха дебели черни въжета, по две от всяка страна. По тях слязоха бойците от ударния отряд, по десет от всеки хеликоптер, и заеха предварително определените си позиции. За всичко това бяха необходими трийсет секунди, после въжетата бяха откачени и паднаха на земята. Ако всичко минеше добре, щяха да ги приберат по-късно.

Първите два „Блек Хоук“ се издигнаха, а третият закръжи в посока срещу часовниковата стрелка на петстотин метра височина над обекта. От лявата врата двама снайперисти, готови за стрелба, следяха случващото се на земята. Бяха въоръжени със 7.62×51-милиметрови снайперски пушки M110 с двайсетпатронни пълнители. В интерес на истината, хеликоптерите „Апачи“ бяха само за сплашване. С картечниците M230,70-милиметровите ракети и самонасочващите се „Хелфайър“ те щяха да нанесат недопустими странични поражения. Ако се появеше опасност, снайперистите първи щяха да се намесят.

Последният елемент от въздушната поддръжка бяха два хеликоптера „Литъл Бърд“. Те кацнаха безпроблемно на улицата. От първия скочиха една немска овчарка с водача си и двама сапьори с пълно оборудване. От втория слязоха Колман, Хайек и Рап. Двамата мъже бяха с пълно бойно снаряжение — бяха се поучили от случката преди няколко дни. Докато Колман носеше обикновена камуфлажна шапка, Рап бе оборудван с интегриран балистичен шлем, осигурен от доктор Нейтън.

Не бяха информирали Кенеди, защото беше на важна среща. Рап не искаше да дава надежди на никого, преди да се е уверил, че Захир не ги лъже. Бързо бяха сравнили изпратените от него снимки с кадрите от записа в интернет. Мястото изглеждаше същото.

Най-трудната задача бе да убедят майор Нейтън да пусне Рап. Лекарят проведе серия от изследвания, повечето — свързани с равновесието. За негова изненада пациентът се справи добре. Нейтън все още смяташе, че е рано Рап да става от леглото и да се движи, камо ли да лети и да участва в мисия, при която може да получи ново сътресение. Той не даде разрешение за изписването му, но неохотно призна, че не може да го задържи против волята му. Предупреди обаче, че ако Рап тръгне и се върне пак ранен, няма да му осигури специални грижи.

Металната врата на оградата беше отворена и Захир ги чакаше отпред. Рап и Колман не му обърнаха внимание, а се приближиха до командира на ударния отряд.

— Командире, какво е положението? — попита Колман.

— Районът е обезопасен и кучето току-що влезе. — Мъжът кимна към местните полицаи. — Изглеждат доста неспокойни.

— Да… ако някой беше избил двайсет и един от хората ни преди два дни, и ние щяхме да сме неспокойни.

— Логично.

— Кучето има ли камера?

— Да… водачът му следи образа от нея. Умниците от Оперативното командване — също. Когато големите мозъци ни дадат знак, сапьорите ще пуснат робота.

— Колко време ще отнеме? — поинтересува се Рап.

— Двайсет-трийсет минути.

Рап се намръщи:

— Не искам да чакам толкова. — Погледна към Захир. — Имам по-добра идея.

След като кучето излезе, попитаха водача му дали е видял нещо необичайно. Ако не се броят двата трупа в подземието, всичко изглеждаше нормално. Докато сапьорите подготвяха апаратурата си, Рап каза на Хайек да бъде в готовност, после с Колман се приближиха до Захир.

— Началник, хората ви случайно не се ли натъкнаха на някакви клопки в сградата?

Захир не беше доволен, че американците си играят така с него. Той мълчаливо поклати глава.

— Чудесно. Значи сте готов да влезете с нас и да ни покажете какво сте намерили?

Захир кимна и даде знак да го последват. Мина покрай хората си и влезе в къщата.

— Сигурен ли си? — попита Колман.

Рап нямаше намерение цял живот да се озърта и да се чуди дали на следващия ъгъл няма заложена бомба. Време беше да се връща на бойното поле.

— Четох досието на Захир. Не би се самоубил. Твърде самовлюбен е. Щом е готов да влезе, значи е безопасно.

— Дано да си прав. — Колман погледна командира на ударния отряд. — Ние влизаме. Ако от Командването мрънкат, кажете им, че господин Кокс е дал заповед.

Като бивш войник, Колман не искаше човекът да бъде наказан за нещо, за което не е виновен. Затова извика, докато отиваше към къщата:

— Може все пак да изпратите робота, ако искате.

Захир ги поведе през помещенията на първия етаж.

— Тук има ли нещо интересно? — попита Рап, когато стигнаха до стълбището.

— Сигурен съм, ще искате да проверите сградата сантиметър по сантиметър, но аз не видях нещо особено тук. — Захир посочи надолу по стълбището. — Най-важното е долу.

Рап го накара да слезе първи и го последва, като го държеше на прицел с автомата. На средата на стълбището ги лъхна ужасна воня. Захир извади кърпичка и закри устата си. Долу имаше маса с компютърен монитор, клавиатура и мишка. Афганистанецът влезе в едно отворено помещение и там вонята стана нетърпима. Рап и Колман, които бяха закрили носовете си с ръка, огледаха правоъгълната стая.

Първото, което Рап забеляза, бяха труповете на земята. Приличаха на мъжете от видеозаписа. Стените бяха закрити с чаршафи, а от една греда на тавана висеше кука с окачено на нея парче от въже.

— Този тук… — Захир посочи по-едрия от двамата убити, — е Шарук Ахмад Уазир. Талибан.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Ами другият?

— Нямам представа, но ще разберем. Сигурно и той е талибан.

— Леле, как смърди тук — измърмори Рап. — Каква е тази миризма? Тези типове не изглеждат мъртви достатъчно отдавна, че да завонят така.

Захир посочи една локва до двата трупа. Представляваше ръждивокафява пихтия.

— Това е кръв, най-вероятно смесена с изпражнения и урина.

Захир беше виждал много хора да изпускат съдържанието на червата си по време на разпит, но реши, че не е сега моментът да споделя опита си.

— Как рече, че се казвал по-едрият? — попита Колман.

Беше извадил телефона си и смяташе да изпрати името в разузнавателния център. Захир му го повтори и той пусна съобщението. Щом Захир знаеше кой е убитият, името му вероятно щеше да излезе в някоя база данни.

Рап заобиколи вонящата локва, за да огледа по-добре труповете. Кокалчетата и на двамата бяха насинени, а ръцете — подути. Зад тях на пода имаше и две парчета гумен маркуч — доказателство, че тук са разпитвали Рикман. Рап преброи минимум по четири дупки от куршуми във всяко тяло. Изведнъж си спомни мъртвите бодигардове, подредени на пода в тайната квартира. Това убийство изглеждаше коренно различно.

— Спомняш ли си четиримата телохранители на Рик? — обърна се той към Колман. — Бяха убити само с по един куршум в главата.

— Да. Който е застрелял тези двамата, е бил много ядосан.

Колман се обърна и погледна другите две стени. Не видя дупки от куршуми. Тук не беше имало престрелка; това бе екзекуция.

Рап забеляза видеокамерата и статива, бутнати на земята. Това беше работа за Хайек. Той хвана микрофона на каската си, смъкна го пред устата си и натисна копчето за предаване на радиостанцията „Моторола“.

— Сид, тук Хари, край.

— Слушам те.

— Взела ли си противогази? Тук е адска смрад.

— Да. Имам няколко.

— Хубаво, вземи си нещата и ела. Ще те посрещна на първия етаж.

— Хари — изпращя гласът на Хайек от радиостанцията, — шефката излезе от срещата и не е много доволна от теб.

Спомените на Рап все още бяха малко разпокъсани, но имаше чувството, че това няма да е първият път, когато Кенеди му е бясна.

— Кажи й, че съм деветдесет и девет процента сигурен, че това е мястото, където са разпитвали Рик. Това ще я успокои малко. Хайде, чакам те горе.

Рап вдигна микрофона и тръгна към стълбите.

— Доста смело — измърмори Колман.

— Кое?

— Тук сме на една пресечка от тайната квартира. Търсихме го по цялата планета, а той е бил тук, на двеста метра от нас. Не ми се иска да го признавам, но това е адски хитър ход. Кой би се сетил да го търси толкова близо?

Думите на Колман възбудиха нещо познато в ума на Рап. Мозъкът му все още имаше проблеми, знаеше какво търси, но беше блокирал като компютър, когато не може да стартира някоя програма.

Колман забеляза, че той се е сетил нещо.

— За какво се замисли?

— Не знам. Мисля, че част от това, което ти каза, е важно, но старата кратуна още не работи добре.

— Ще се сетиш.

Рап излезе във външното помещение и Захир го последва.

— Господин Хари, доволен ли сте?

Рап спря на първото стъпало и погледна корумпирания полицейски шеф. Въздъхна и неохотно отговори:

— Да, Абдул. Много добра работа си свършил. — Изкачи още две стъпала и се сети още нещо. — Абдул, как намери тези трупове?

Захир се изкушаваше да му каже, че е научил от информатор, но се боеше, че американецът ще научи истината. Не искаше да го ядосва пак.

— Получихме анонимно обаждане в участъка.

— Анонимно ли?

— Да.

На Рап му се стори странно. Американците предлагаха награда от хиляди долари за всяка информация, която можеше да им помогне да намерят Рикман. По-логично беше авторът на сигнала да се появи да си вземе парите. Той поклати глава и продължи нагоре по стълбите. Захир го последва.

— Господин Хари, искам да ви кажа, че съжалявам, задето започнахме толкова зле познанството си.

— Аз също, Абдул, но можем да започнем на чисто — отговори Рап, като заобиколи робота на сапьорите в антрето.

— И аз бих искал.

На Рап му хрумна нещо:

— Добре. Сега трябва да намерим господин Хъбард. За предпочитане жив.

Захир се покашля и измънка:

— Има ли награда?

Рап трябваше да го очаква. Хората като Захир никога не се поправяха.

— Петдесет бона… може и повече, зависи колко ще се постараеш.

Захир се усмихна. Това беше голямо облекчение. Така обичаше да върши работа. Радостта му обаче бе кратковременна.

Рап насочи дулото на автомата в гърдите му и изръмжа:

— Обаче ако разбера, че се ебаваш с мен или имаш пръст в случващото се, ще те убия!

40.

Хайек носеше бял лабораторен костюм, газова маска, боне и калцуни. Тя изгони всички от къщата, включително сапьорите. В продължение на повече от час засне всичко, а от помещението, където са били провеждани разпитите, взе проби от всяка течност, която можеше да идентифицира. Когато работеше във ФБР, огледът на такива местопрестъпления обикновено се извършваше от минимум шестима агенти. Тя отлично съзнаваше, че може би пропуска цял куп улики, но вниманието й беше насочено към нещо много различно от търсенето на доказателства, които ще бъдат използвани в съда. Целта й бе доста проста — трябваше да каже на Кенеди с максимална сигурност дали Джо Рикман е бил в тази стая.

Още докато извършваше огледа, Хайек знаеше какво ще препоръча на началничката си. Трябваше да изпрати криминалисти от полевата лаборатория в „Баграм“ или да поиска екип от ФБР. Кенеди нямаше да хареса идеята да използват хора извън ЦРУ, но истината беше, че Управлението нямаше ресурс да свърши тази работа на задоволително ниво. Хайек предпочиташе да използват услугите на ФБР, но осъзнаваше, че е предубедена, защото е работила там.

След като приключи със събирането на проби, тя се оказа пред дилема. На пода до мъртвите мъже имаше цифрова камера, монтирана на статив. Изглеждаше, че някой я е бутнал. Дисплеят все още бе свързан с основната част чрез тънка жичка. Черната пластмасова кутия също беше пукната и счупена на няколко места. Ако дойдеха хора от ФБР за последващ оглед, щяха да поискат да остави камерата на сегашното й място, за да могат да спазят строгия протокол за събиране на веществени доказателства.

Хайек не беше специалист по електроника, но знаеше, че освен външната карта някои камери имат и вградена памет. Младата жена коленичи и вдигна устройството внимателно, сякаш бе птичка със счупено крило. Леко го завъртя и видя, че мястото за външната карта е празно. Понечи да остави камерата на земята, но реши, че би било глупаво.

Упрекна се мислено. Тя все още твърде често разсъждаваше като полицай, а не като член на секретното разузнаване. Най-важното в момента бе да даде на Кенеди максимално пълна информация и максимално скоро. Можеше да даде камерата на ФБР по-късно заедно със снимките на местоположението й в момента, когато я е намерила. Тя внимателно отвинти камерата от статива и я прибра в прозрачно найлоново пликче.

Когато излезе навън, забеляза, че всички изглеждат много по-спокойни.

Рап стоеше до металната врата на двора заедно с Колман, който като че ли всеки момент щеше да заспи.

Хайек свали хартиеното боне и газовата маска.

— Събрах каквото ни трябва за начало — каза им тя, — но искам някой да направи пълен оглед на къщата.

— Кой например? — попита Рап.

— Например екип криминалисти от ФБР.

— Не съм убеден, че идеята е добра.

— Очаквах, че така ще кажеш, но те са най-добрите.

— Айрини ще реши.

— Съгласна съм. Междувременно трябва да обезопасим мястото. Не искам никой да влиза, включително местната полиция.

Рап погледна Колман:

— Някакви идеи?

— Ами — измърмори Колман, като потърка уморените си очи — да оставиш момчетата от оперативния център за охрана на празна къща, е като да впрегнеш състезателен кон в каруца. Освен това сигурно имат планирани акции за вечерта. — Той понечи да предложи да накарат Хъбард да изпрати няколко безделници от военновъздушната база, но си спомни, че колегата му е изчезнал. — Ще се обадя където трябва. Междувременно ще се погрижа да изпратят няколко рейнджъри да наглеждат къщата.

Колман се свърза с командира на Оперативното командване в „Баграм“ и обясни какво е положението. Взеха решение за по-малко от шейсет секунди. Това беше едно от предимствата на Командването. Там имаха огромен практически опит при организирането на полеви операции, приличащи си на пръв поглед, но много различни в детайлите. Двата хеликоптера „Блек Хоук“, които бяха докарали ударния отряд, чакаха само на няколко километра от мястото във военновъздушната база в Джелалабад. Оперативното командване беше организирало извозването на отряда с бронетранспортьорите до базата, откъдето щяха да излетят за „Баграм“. Временното решение бе да оставят рейнджърите на позиция около къщата, за да осигурят охраната до пристигането на заместващия екип. Колман уреди също изпращането на един „Литъл Бърд“, за да ги закара обратно в „Баграм“. Само след пет минути вече бяха във въздуха. Колман заспа, но Рап не можеше да затвори очи — опитваше се да разбере какво гложди съзнанието му.

На този етап Кенеди не беше толкова загрижена за секретността на операцията, колкото за резултатите. Затова Хайек поиска достъп до Походната лаборатория по криминалистика в „Баграм“. Кенеди обясни положението на командира на базата, генерал-майор от Айдахо, който досега се проявяваше като гостоприемен домакин. Едно кратко обаждане и Хайек получи пълен достъп до лабораторията и съдействие от персонала.

Съоръжението, поддържано от Командването по криминални разследвания на Американската армия, силно я впечатли. Тя постави пликчетата с улики на една стоманена маса и провери дали има резервна бройка от всяка проба. Отдели резервите, прибра ги в по-голям плик и го запечата. Така, ако се появеше проблем, щеше да повтори изследванията, след като се върне в Щатите. Даде отпечатъците и ДНК пробите от двамата убити на специалистите в лабораторията и ги инструктира да ги сравнят с базите данни. Двете жени се усмихнаха и я увериха, че знаят какво да направят.

После Хайек показа плика със счупената камера на командващия лабораторията, някой си майор Арчър.

— Имате ли специалист, който може да провери вградената памет и да свали запис?

— Да, разбира се. Имаме програмист. Това е точно по неговата част. Изчакайте за минутка.

След малко майорът се върна с дребен чернокож, носещ големи черни очила.

— Агент Хайек, това е ефрейтор Флойд, един от най-добрите ни специалисти. Ако има нещо записано, той ще го намери.

Ефрейторът носеше бял лабораторен костюм. Сложи си гумени ръкавици и без да каже дума, протегна ръка. Хайек му подаде камерата; той я вдигна и огледа под различни ъгли на светлината. След малко попита:

— У вас ли е кабелът за захранването?

Хайек се наруга мислено. Спомни си как бе оставила кабела на пода в подземието. Изобщо не й беше хрумнало да го вземе.

— Съжалявам… няма кабел.

Ефрейторът сви рамене:

— Ще намеря нещо. Камерите на „Канон“ използват сходни кабели. — Понечи да отвори пликчето. — Може ли?

— Да, разбира се.

Той извади камерата и провери мястото за външната памет.

— Няма карта — изтъкна очевидното Хайек. — Някакъв шанс да има нещо вътре?

Флойд кимна:

— Това е „Канон“ VIXLA HF R30 SDHC. Има осемгигабайтов вътрешен диск. Побира три часа запис при най-високата разделителна способност. Ако безжичният предавател още работи, ще стане много лесно. Ако ли не, ще трябва да извадим диска, а това ще отнеме време.

— Колко?

— Няколко часа.

Това не се хареса на Хайек.

— Не можем ли да я свържем с телевизор и да пуснем записа?

Ефрейторът се усмихна леко:

— Ако имахме подходящите кабели и това нещо не беше счупено, да, щяхме да можем. Обаче нямаме кабелите, затова ще ми трябва време, за да го пусна. Но не се тревожете, ако има нещо записано, ще го възстановя.

Записът — това беше най-важното и този млад войник щеше да преживее сериозен шок, ако успееше да го възстанови. Хайек все още не можеше да свикне с този двойствен живот. Дори не се беше сетила да се представи пред командващия офицер с фалшивото си име. Понякога сериозно се питаше дали има необходимите качества, за да работи в Службата за секретно разузнаване.

— Вижте — каза с поверителен тон на двамата мъже, — кадрите от тази камера вероятно са доста шокиращи. Един от тайните ни агенти бе отвлечен преди няколко дни и мислим, че тук са записани части от разпита. Щом успеете да го пуснете, трябва да спрете.

— Да спра… какво? — не разбра Флойд.

— Да гледате записа. Ако страховете ми се потвърдят, не съм сигурна, че съм упълномощена да гледам и слушам записаното. Сигурна съм, че и вие не искате да си усложнявате живота.

— Разбрах. Нека да видим какво ще успея да направя. Веднага щом пусна записа, ще ви го предам.

След като уреди това, Хайек се съсредоточи върху единственото, от което сравнително бързо можеше да получи резултат. Службата за секретно разузнаване разполагаше с ДНК профил на всеки от служителите си, работещи зад граница. Хайек имаше профила на Рикман. Тя погледна шестте пликчета с проби от пихтиестите течности, събрани под куката в подземието — мястото, където имаше най-голяма вероятност да са измъчвали отвлечения. Кръвта щеше да даде най-сигурен резултат. Хайек даде най-добрата проба на биохимичката в лабораторията и каза:

— Да започнем с това.

41.

Кенеди закри устата си с ръка и се прозина. Надяваше се никой от хората в Лангли да не забележи. От един час бяха в заседание с видеовръзка. Тя се прозяваше не от скука, а от умора. През по-голямата част от заседанието говореха за живот и смърт. Скоро не се очертаваше решение. Проблемът дори се разрастваше — като епидемия, разпространяваща се от страна в страна, всявайки паника сред хората в занаята.

Пакистанският външен министър беше буквално извлечен от дома си пред камерите на репортерите. Самите кадри предизвикаха евакуация на по-дребните информатори от страната. Четирима шпиони от среден калибър бяха отишли в американското посолство в Исламабад, въпреки че имаха инструкции да не го правят. Трима други просто изчезнаха и никой не знаеше дали са били заловени, или се опитваха да се спасяват поединично. Името на никого от тези хора не се споменаваше във видеозаписа, разпространен в интернет, но това нямаше значение. Когато страхът скове самотното сърце на шпионина, паниката става неизбежна.

От посолството в Исламабад бяха съобщили, че Обединените разузнавателни служби — ОРС — на Пакистан са засилили наблюдението около сградата и почти със сигурност са заснели влизането на информаторите. Въпрос на време беше, преди да избухнат обществени протести и пакистанците да започнат да експулсират американци. На всичкото отгоре Кенеди трябваше да се занимава с глупаците, които не изпълняваха указанията на отговорниците си и бяха потърсили закрила в посолството. Пакистанските власти щяха да поискат тези лица да им бъдат предадени и съдейки по настоящия политически климат, Кенеди нямаше голям избор. Колко от тези хора щяха да оцелеят, не можеше да каже, но със сигурност всичките щяха да бъдат жестоко изтезавани. И това беше само Пакистан. Заместник-директорът на Службата за секретно разузнаване и хората му току-що бяха представили ужасяващ доклад.

Тринайсет информатори, без да се броят петимата в Пакистан, бяха нарушили правилата. Петима се бяха появили на вратите на американските посолства в различни европейски страни и сега отговорниците им отчаяно се опитваха да ги върнат към нормалния им живот, преди да бъдат разкрити, но никой от тях не се съгласяваше. За другите осем още не се знаеше дали са били арестувани, или са хукнали да бягат към най-близката граница и емигриране в Америка. Шпионската мрежа на Кенеди се разпадаше с всяка секунда, а кризата беше едва в зародиша си. Тя се питаше колко от тези храбри люде разбираха онова, което знаеше тя — че Рикман тепърва има да говори. Видеозаписът документираше само зараждането на епидемията, която щеше да осакати ЦРУ.

Като гледаше лицата около заседателната маса и онези на големия екран, предаващ картина от Лангли, тя се чудеше колко от тези хора разбират цялата опасност. Всичките бяха умни мъже и жени, иначе нямаше да се издигнат на тези позиции, но в разгара на катастрофата човек лесно губеше от поглед голямата картина. Имаше безброй малки задачи за вършене и доста хора се бояха да погледнат нагоре и да видят истинския мащаб на проблема. Кенеди не можеше да си позволи да зарови главата си в купчина папки. Нейната работа бе да води кораба далеч от подводните скали, но сега тя все по-често се питаше дали ще се справи.

— Добре ли си?

Кенеди се обърна към Рап, който я гледаше с тъмните си очи. Имаше моменти като сегашния, когато този поглед я безпокоеше. Сигурна беше, че той прозира в душата й и надушва страха й.

Сякаш за да докаже предчувствието й, той рече:

— Знам, че положението изглежда неспасяемо, но рано или късно всичко ще се оправи.

— Де да бях и аз толкова уверена.

— Сега трябва просто да сведем пораженията до минимум — добави Рап, като се наведе още по-близо към нея. — Кървенето скоро ще спре и тогава ще можем отново да се върнем на бойното поле.

Точно в момента Кенеди не очакваше кървенето да спре скоро, но дори това да станеше, не беше сигурна, че ще бъде на сегашната си длъжност. Като погледна Рап, тя си спомни, че още не са говорили за Гоулд. Мич явно още имаше проблеми с паметта, иначе със сигурност щеше да повдигне темата. Сигурно щеше да поиска да види наемния убиец. Може би Кенеди трябваше да накара Колман да поговори с него за това, преди пристигането на доктор Люис следващата сутрин. Добре поне че Гоулд им съдействаше. Неш старателно възстановяваше последните четири години от живота му, като отделяше специално внимание на паричните преводи и клиентите му. Кенеди трудно приемаше теорията, че наемането на Гоулд, за да убие Рап, два пъти за четири години е чисто съвпадение. Освен това оставаше проблемът с Уилсън. По необходимост Службата за секретно разузнаване беше пълна с хора, вършещи не особено законни неща. Рап имаше много контакти с банки, специализирани в анонимните трансакции, от Швейцария и Кипър до Гибралтар и Сингапур. Въпросът беше как Уилсън е узнал за това и кой му е подхвърлил информацията.

Вратата на заседателната зала рязко се отвори и вътре нахълта Сидни Хайек, задъхана и с лаптоп в ръце. Асистентът на Кенеди, Юджийн, я следваше по петите.

— Съжалявам, че нахълтвам така — обясни младата жена, — но намерих нещо, което всички трябва да видите.

Юджийн я заведе до контролен пулт, пълен с електроника, в дъното на залата. Тя му даде лаптопа и той го свърза с няколко кабела. После включи един от плоските екрани в залата. Даде дистанционното на Хайек и излезе, като затвори шумоизолираната врата след себе си. Въпреки че беше личен асистент на Кенеди, той не беше упълномощен да вижда всичко.

Хайек изчака за момент, докато се поуспокои, огледа седналите около масата Кенеди, Рап, Шниман и Неш, после погледна хората на по-големия монитор.

— Всички знаете за къщата, която намерихме в Джелалабад. Открихме ДНК на Джо Рикман.

— Чух, че в помещението е било пълна бъркотия — намеси се Неш. — Доколко си сигурна, че това е неговото ДНК?

Хайек се огледа отново. Колебаеше се откъде да започне, затова просто заговори:

— Сто процента съм сигурна. ДНК съвпадението е деветдесет и девет цяло и девет процента, но имаме и други доказателства. — Погледна към Кенеди. — В подземието имаше камера. Беше счупена и картата липсваше. Този вид камери обаче имат и вградена памет.

Изведнъж всички я засипаха с въпроси, но Хайек вдигна ръце и повиши глас, за да ги надвика:

— Искам да предупредя всички, че кадрите са изключително шокиращи. Записът е почти два часа и сигурно ще го анализираме с месеци, но исках да ви покажа нещо, което всички трябва да видите, преди да продължим.

Тя пусна записа. На екрана се появиха същите кадри като във видеото в интернет. Окървавен, пребит и гол, Рикман висеше от тавана. Тялото му бе покрито с червени отоци. Очите му бяха подути и затворени, а от неестественото изкривяване на устата му личеше, че челюстта му е счупена. Двамата мъже го биеха до безсъзнание, като се редуваха, за да си пестят силите. След малко го заудряха в слабините с гумени маркучи. Изведнъж тялото на Рикман се сгърчи и той изплю кръв. Маскираните мъже продължиха да го удрят още десетина секунди, после явно усетиха, че нещо не е наред.

Спряха да удрят и повдигнаха подутата брадичка на Рикман. Когато пуснаха главата му, тя увисна безжизнено и се опря в гърдите му. Двамата започнаха да спорят на пущунски, свалиха маските и лицата им се видяха. Заеха се да проверяват пулса на пленника и очевидно се разтревожиха. В кадъра се появи трети мъж. Без да обръща внимание на другите двама, опипа врата на Рикман. Няколко минути, които изглеждаха цяла вечност, опипва ту китките, ту шията му. Накрая допря ухо до гърдите му. След още няколко безкрайни минути направи крачка встрани и другите двама започнаха да се оправдават.

Третият мъж закрещя и извади пистолет. Последваха още крясъци, сетне третият, който все още носеше маска, започна да стреля по по-високия от двамата мъчители. После насочи пистолета към другия и продължи, докато куршумите му свършиха. Обърна се, приближи камерата, замахна с пистолета и екранът почерня.

Настъпи тягостно мълчание, всички бяха потресени. Кенеди се опитваше да осмисли току-що видяното. Разкъсваше се между ужас, тъга, отвращение и облекчение, след като бе станала свидетел на смъртта на един от най-способните си агенти. За секунди умът й анализира насилието, трагедията и мрачното облекчение, че макар последните му дни на този свят да бяха ужасни, смъртта е избавила Джо Рикман от продължаващи месеци наред жестоки, немислими изтезания. Тя разсъждаваше и прагматично — един човек беше мъртъв, но така много други щяха да избегнат бесилото. С облекчение Кенеди осъзна, че шпионската й мрежа е в безопасност, но в същото време изпита отвращение от себе си, че е достигнала до този извод без капка жал за Джо Рикман.

42.

Вашингтон, САЩ

Джоел Уилсън нямаше нито сили, нито желание да разхожда кучето си, но това беше част от плана му, затова обу маратонки и взе якето си от шкафа в антрето. Жена му, хилава светлоруса миньонка, вманиачена по фитнеса, извеждаше животното преди и след работа, затова, когато Уилсън хвана каишката, то наклони главата си настрана и го погледна, сякаш казваше: „Това някаква тъпа шега ли е?“.

— Я не ми се отваряй. И без теб си имам достатъчно проблеми.

— Какво казваш, миличко?

— Нищо — извика Уилсън на жена си, която работеше на компютъра си в кабинета. — Ще изведа Роуз на разходка.

— Наистина ли?

Сали Уилсън се показа на вратата с очила, закрепени на върха на носа.

— Знам, че не го правя много често, но искам да си проветря мозъка.

— Сериозно ли е?

Сали работеше в Министерството на енергетиката и много добре знаеше какви подли интриги се разиграват във вашингтонската бюрокрация.

„След малко ще разбера“ — помисли си Уилсън, но отговори:

— Достатъчно сериозно, но още нищо не е окончателно. Това, че онзи стар глупак Харгрейв ми е ядосан, не означава, че е прав.

Тя дойде в антрето и целуна мъжа си по бузата.

— Ще се справиш. Винаги се справяш. Ти си най-умният, най-способен мъж, когото познавам.

Уилсън се изчерви. Обожаваше тази жена. Повечето бракове, в които не можеше да има деца, се разпадаха. Техният ставаше по-стабилен. Двамата бяха страхотен екип.

— Благодаря, мила. Обичам те.

— И аз те обичам.

Двуетажната им каменна къща беше в нов жилищен район между летище „Рейгън“ и Пентагона. Намиралата се по-рано на това място индустриална зона бе изравнена със земята и на нейно място бяха построили квартал, който трябваше да съживи историческата атмосфера на стария Джорджтаун. Това беше постигнато с издигането на четири типа къщи от кафяв пясъчник, с еднакви основи и конструкция, но с леко различаващи се разположение на стаите, цвят на капаците и предна врата. Районът бе хубав, населен с влиятелни бизнесмени и бюрократи от средните нива на управлението.

Уилсън остави кокер шпаньола да го води. Настроението му беше, меко казано, отвратително. По време на полета от Афганистан имаше прекалено много време за мислене. Дори хората от собствения му екип не искаха да говорят с него. Отбягваха го като прокажен. Уилсън се опита да измисли обяснение за толкова скорошното си прибиране. Преди заминаването беше казал на подчинените си, че ще останат в Афганистан поне седмица, след което част от екипа ще се върне във Вашингтон, а няколко ще останат за довършителни работи. Но в лудешкото бързане да вдигне всички и да ги накара да си съберат багажа, нямаше как да обясни какво става. Още преди излитането на самолета всички от екипа знаеха за обезпокоителното обаждане на заместник-директор Харгрейв до Кал Патерсън.

Никой от отряда не познаваше Харгрейв, както го познаваше Уилсън. Те виждаха в него сериозен мъж с висок пост, който можеше да ги понижи на каквато длъжност си пожелае. Уилсън знаеше, че човекът е само въздух под налягане, но опиташе ли се да го обясни на хората си, само щеше да влоши нещата.

Той спря под една улична лампа на две пресечки от дома си и се огледа за колата. Кучето се обърна и го погледна въпросително, после отново го задърпа.

— Стой мирно, глупав помияр!

На една пресечка от него се включиха фарове и колата тръгна към него. Когато черният „Линкълн Таун Кар“ спря, единственото, което Уилсън успя да види, беше собственото му отражение в черните стъкла. Чу се изщракване от автоматичното отключване на вратите. Уилсън отвори задната дясна врата и погледна вътре.

— Качвай се.

Той взе кучето и седна отзад. Постави Роуз в скута си и затвори вратата. Колата потегли и плътната преграда между предните и задните седалки се вдигна.

— Хубаво куче. Как се казва?

— Роуз. Женско е.

Сенатор Карл Ферис се пресегна и остави кучето да близне осеяната му със старчески петна кожа.

— Много обичам кучета — отбеляза. — Знаеше ли?

— Не.

На Уилсън изобщо не му дремеше какво обича сенаторът.

— Винаги съм имал куче. В момента са три. Две в голямата къща в Кънектикът. Другото водим винаги с нас. Малък кокер пудел. Най-симпатичното същество, което съм виждал.

Ферис почеса Роуз по врата и й забърбори като на бебе с кретенския глас, който използваше и съпругата на Уилсън.

— Много се радвам, че харесвате кучето ми, но в момента имам по-сериозни проблеми.

Ферис продължи да чеше кучето.

— Да, ти имаш. Много жалко, че Самюъл се държи така. Този човек е адски капризен.

— Бих използвал думата „задник“.

Ферис взе кучето в скута си.

— Колко сериозен е проблемът?

— Много сериозен. Утре точно в единайсет трябва да съм в кабинета на директора. Нямам представа кой ще бъде там, но съм сигурен, че Харгрейв е подредил нещата така, че да ме прецака. Държах го в неведение, както ме посъветвахте, и сега ще обърне това срещу мен. Повярвайте ми, няма да е никак приятно. Във ФБР гледат на тези простотии много сериозно. Иска ми се да го бях осведомил какво правя.

— Това щеше да е огромна грешка. — Ферис беше пълен мъж с коса, заресана върху плешивината на темето му. — Веднага щеше да дотича при Кенеди и да осуети разследването ти.

— Какво значение има? Утре така или иначе ще ми запушат устата. Ще ме прехвърлят в Отдела за равни права на труд или друга забита службица. По дяволите, голям късмет ще бъде, ако изобщо ме оставят на работа.

— Хайде… хайде — утешително каза Ферис. — Успокой се и помни, че макар да си настъпил няколко души по мазолите, истината е на твоя страна. Ти разкри огромни злоупотреби. Милиони долари са били отклонени от корумпираното и оставено без контрол ЦРУ.

— Няма нужда да убеждавате мен. Трябва да убедите тях: шефовете ми.

— Харгрейв… моля ти се! Директор Милър щеше да те подкрепи, ако нещата не бяха толкова оплескани.

— Искате да кажете, че съм обречен?

— Не съм казал това. Вярно, че си загазил, но съм виждал и по-лошо. — Ферис му прехвърли кучето и продължи: — Най-важното е утре да се представиш убедително. Имаш показанията на банкера. Имаш банковите извлечения. Не знам как могат да пренебрегнат такава информация.

— Първо ще поискат да разберат откъде я имам. И отговорът ми няма да им хареса. Все пак става дума за ЦРУ.

— Това ми е ясно — измърмори Ферис с нотка на раздразнение. — Фактите са си факти. Просто трябва някой да ги разкрие. Тогава хората ще разберат колко сериозни са нещата.

Уилсън погледна сенатора подозрително:

— Да не би да предлагате да подхвърля информацията на журналистите? Защото, ако това искате да ми кажете, няма по-сигурен начин да ме тикнат в затвора.

— Успокой се. Не съм казал такова нещо. Знам, че има правила, които си длъжен да спазваш. Решението е да ги накараш да разберат, че ако не ти позволят да продължиш, ще направят ФБР уязвимо за обвинения в прикриване на престъпления.

Това хареса на Уилсън. Такова нещо щеше да уплаши до смърт висшите бюрократи.

— Мисля, че ако спомена вашето име и че Комисията по правосъдие следи проблема, това ще е достатъчно да подвият опашка.

— Засега не е хубаво да издаваме връзката между нас — кисело възрази сенаторът. — Имай ми доверие. Още не е настъпил моментът, когато ще съм готов да се намеся, но повярвай ми, когато дойде, ще се нахвърля върху тях като разярена горила.

— А дотогава мен ще ме подритват като футболна топка.

— Уф, стига си се вайкал — въздъхна Ферис. — Не отива на мъж, който носи значка и пистолет.

43.

Исламабад, Пакистан

Генерал Дурани седеше на задната седалка в бронирания си „Мерцедес Е350“. Два абсолютно еднакви черни автомобила от същия модел караха след него. Колите бяха неразличими една от друга и през черните стъкла не можеше да се види кой се вози вътре. Дурани предпочиташе да пътува в предната кола, защото атентаторите най-често предполагаха, че мишената им е в средната. В интерес на истината, той не се опасяваше особено, че ще го взривят. Хората, които правеха това — военизираните групировки, работеха за него.

Конвоят спря пред охранявания вход на комплекса, в който живееше Дурани — Бахриа Таун, в покрайнините на Исламабад. Генералът бе помогнал на инвеститора да придобие терена, заемащ 18 000 хектара земя, като изгони наемателите и принуди упоритите собственици да продават. Освен че взе мерки подходящите чиновници да бъдат подкупени или заплашени, Дурани се погрижи частната охранителна фирма на комплекса да включва само верни на него бивши военни. В замяна на помощта той получи голямо имение, скрито сред палмова горичка. Триметровата външна стена ограждаше разположената на 700 квадратни метра главна постройка, две къщи за гости, покрит басейн и гараж за осем коли с помещения за прислугата и охраната. Всеки път щом влезеше в комплекса, Дурани изпитваше върховно блаженство. Само в любимия му Пакистан човек можеше да бъде възнаграден толкова щедро за самоотвержения си труд.

Мерцедесите набраха скорост по широкия ограден с дървета централен булевард. За разлика от останалата част на Исламабад и близкия Равалпинди тук не се виждаше нито едно боклуче. Портата на имението беше отворена и двама от телохранителите на Дурани стояха до страничните колони с автомати G3 на „Хеклер и Кох“. Мерцедесите минаха между тях и продължиха нагоре по дългата частна алея. Дурани не изчака охраната му да заеме позиции. Това беше неговото имение все пак — поне тук можеше да се чувства свободен. Тръгна към главната постройка, където на вратата го чакаше икономът.

— Добър ден, господин генерал — поздрави го дребният мъж с бяла риза и черни панталони. — Желаете ли нещо?

Дурани го подмина, без да го удостои с поглед, и спря в просторното мраморно фоайе.

— Вазир тук ли е?

— Да, господин генерал. Чака ви в шахската къща.

Дурани кимна леко и тръгна към асансьора. Качи се и натисна копчето за подземието. Генералът беше голям параноик и работата само засилваше подозрителността му. Затова, когато строяха къщата, бе накарал предприемача — негов добър приятел и бизнес партньор — да свърже с тунели всички постройки в имението. Искаше американците да знаят възможно най-малко за действията му. Тунелите му позволяваха да остане скрит от дебнещия поглед на сателитите им. Беше стигнал още по-далеч — накара един специалист от службата да му даде точните часове на преминаване на американските спътници, за да взема допълнителни предпазни мерки. Лошото беше, че мръсниците можеха да променят траекторията на сателитите. Освен това с помощта на разузнавателните безпилотни самолети намираха все повече и повече начини да го шпионират.

Дурани въведе шифъра и отвори стоманената врата. Тунелът не беше нищо особено — бетонни стени и таван, с обикновени крушки, защитени от метална мрежа, на всеки седем метра. Галерията между главната постройка и по-близката къща за гости беше дълга шейсет метра. При следващата врата Дурани зави надясно и продължи по друг, много по-къс тунел. Въведе друг шифър на таблото до трета врата, мина през мрачно подземно помещение и се заизкачва по стълбите. Когато стигна до приземния етаж, вече се задъхваше. Хвана се с една ръка за парапета, а с другата се потупа по гърдите.

От съседната стая се чу глас:

— Вие ли сте, генерале?

— Да — задъхано отговори Дурани.

Извади цигара и запали, после пусна парапета и влезе в разположения няколко стъпала под нивото на входната врата просторен хол. Дизайнът на тази къща за гости бе изчистен и модернистичен; преобладаваше белият цвят. По средата на хола имаше две бели кожени канапета и две модерни кожени кресла с метална рамка. Тези мебели бяха разположени върху голям бял килим и бял мраморен под със сивкави оттенъци.

Дурани не се приближи до госта си. Мъжът носеше черен костюм и седеше с кръстосани крака на едното канапе. В едната ръка държеше вестник, в другата — цигара, а до него бе оставен черен пистолет. Вазир Касар беше един от най-доверените офицери на генерала. Освен това беше арогантен мръсник. Той знаеше, че Дурани умира от любопитство да научи как вървят нещата, но не смяташе да му каже нищо, докато не попита.

— Е? — попита генералът, като го погледна с разширени от нетърпение очи.

— Какво „е“, генерале?

Дурани погледна пистолета, оставен върху белия диван, и това изведнъж го подразни.

— Прибери това чудо! Не е прилично, когато си гост в дома ми.

— Мислех, че съм ваш подчинен — отговори многозначително мургавият слаб мъж.

— Не ме разигравай. Кажи как мина.

— Не беше лесно — със сериозен тон отговори Касар.

— Жив ли е?

— Да. — Касар кимна към вратата. — Сложих го в крайната спалня.

Дурани плесна леко с ръце и едва се сдържа да не извика от радост.

— Добре, по-късно ще ми разкажеш подробностите, но преди това искам да го видя.

Бързо тръгна към стаята и стъпките му отекнаха в коридора. Беше готов да се затича, ако белите му дробове го позволяваха. Стигна до вратата в дъното и я отвори широко.

Това, което видя, го вцепени. Щорите не бяха спуснати и ярката дневна светлина проникваше безпрепятствено през ефирните бели завеси. По средата на голямото двойно легло, претрупано с бели възглавници, бели чаршафи и дебел бял пухен юрган, лежеше купчина лилаво-червена плът. Усмивката на Дурани помръкна.

— Аллах, аллах! Какво са ти сторили тези идиоти? — Той изтича до леглото и се вгледа в подутото и насинено лице. — Ти ли си това? Не мога да те позная.

Изродското лице бавно се обърна към него. Човекът не виждаше нищо. Плътта около очите му беше толкова подпухнала, че ги притискаше, сякаш на тяхно място имаше две праскови. Устните му бяха пукнати на много места и толкова подути, че горната се опираше в счупения и деформиран нос. Дурани беше видял видеозаписа в интернет, но си мислеше, че са му сложили грим, за да изглежда по-тежко обезобразен.

— Какво се е случило?

— Трудно говоря — избуча пребитият. — Счупиха ми челюстта.

Дурани настръхна от гняв.

— Ще ги убия! Кълна се, че ще ги убия!

Зад гърба му Касар се изсмя мрачно:

— Закъсняхте.

Дурани го погледна над рамото си:

— Как допусна това да се случи?

— Идеята беше ваша. Част от великия ви план.

— Това — заяви Дурани, като посочи американеца — не беше част от плана ми.

— Спокойно, Ахтар — каза Рикман, като вдигна лявата си ръка.

Когато видя разкривените му и изпочупени пръсти, Дурани отстъпи назад.

— Жив съм — добави Рикман. — Успяхме. Вазир очисти двамата глупаци. Казаха ми, че резултатът е впечатляващ. За щастие вече съм бил в безсъзнание.

— Много ли боли? — попита Дурани.

Болката бе относително понятие. Американецът не се чувстваше комфортно, но в сравнение с болките по време на побоя сега беше супер.

— Добре съм.

— Очевидно е, че не си. Смазали са те от бой.

— Ще оцелея.

— Не съм много убеден в това. — Дурани отново погледна Касар. — Как допусна да се случи?

— Той настояваше. Колко пъти ми повтаряхте, че работата ми е да изпълнявам заповеди. Исках да спра по-рано, но той искаше да изглежда по-убедително.

— Ще изпълняваш моите заповеди! — заяви Дурани, като неколкократно се удари по гърдите.

— Вас ви нямаше, генерале. Затова изпълнявах заповедите на Джо.

Понякога невъзмутимото поведение на Касар вбесяваше Дурани. Но вместо да се разкрещи, генералът отново се обърна към Рикман. На лицето му нямаше и един сантиметър без синина, оток или рана.

— Защо си причини това?

— Не съм си го причинил аз. Причиниха ми го твоите малоумни талибански приятели. Абсолютни тъпаци. Идеални за тази работа, между другото. Поздравявам те за избора.

Дурани се подсмихна. Рикман винаги намираше начин да го развесели.

— Изглежда, че са се престарали.

— Нямаше как иначе. Трябваше да изглежда истинско. Дурани беше смаян. Знаеше, че американецът е хитър, но нямаше представа, че е толкова издръжлив.

— Или си най-смелият мъж, когото познавам, или си луд. Кое от двете?

— По малко и от двете, предполагам — отговори Рикман и понечи да се усмихне, но спря, защото го заболя твърде силно.

Дурани се замисли за положението. Предпочиташе да не бяха рискували толкова, но се радваше, че Рикман е жив. Това беше най-великата шпионска машинация в историята.

— Днес е велик ден! — заяви той, като постави дясната си ръка върху рамото на Рикман и го стисна окуражително.

Американецът изстена от болка и Касар отбеляза:

— Мисля, че раменете му са се извадили, докато висеше. Не е добре да го пипате.

Дурани дръпна ръката си и попита:

— Лекарят прегледа ли го?

Касар поклати глава. Извади пакет цигари от сакото си, изтръска една и посочи с нея към Рикман.

— Той не позволи.

— Какво?

— Не поиска докторът да го прегледа — поясни Касар.

Дурани го погледна гневно. Касар беше единственият му подчинен, който дръзваше да пренебрегва заповедите му.

— Разбрах много добре какво каза. Защо не е позволил?

— Защото нямаше доверие на нашия лекар. Смята, че колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре.

— Така е, но той има нужда от медицинска помощ. — Дурани погледна пребития човек в голямото легло. — Трябва да повикаме лекар да те прегледа.

— И после да го убиете. — Рикман бавно поклати глава. — Ще се оправя, спокойно. Само ме оставете да почивам.

— Благодаря — измърмори Касар. — Задачата да убия лекаря щеше да се падне на мен, а аз харесвам доктор Бутани. Няколко пъти ме е шил… много полезен човек. Предпочитам да го запазим.

Дурани се обърна наполовина и даде знак на Касар да излезе. Наглецът дръпна силно от цигарата, сви рамене и се оттегли. Генералът се наведе над Рикман и попита:

— Вземаш ли нещо за болката?

— Да. — Американецът се сгърчи леко в опит да повдигне глава. — Не е толкова зле, колкото изглежда… поне в сравнение с боя, който изтърпях.

— Искаш ли да ти донеса нещо?

— Не. Само ме остави да лежа така.

Дурани присви очи. Нямаше големи познания по медицина или за човешката анатомия, но беше виждал достатъчно разпити. Много от тях завършваха със смърт и невинаги защото сърцето не издържаше. Доста често разпитваният умираше от инфекция. И нищо чудно, като се имаше предвид мръсотията в килиите. Като добавим тежкото натоварване върху нервната система и липсата на сън, това съвсем закономерно довеждаше до срив в имунната система и смърт. В този момент Дурани твърдо реши, че лекарят трябва да дойде до час. Доктор Бутани беше бивш военен, упълномощен да работи за ОРС. Освен това подкрепяше каузата за самоопределянето на Пакистан. Винаги съществува риск, разбира се, но Дурани можеше да нареди да убият доктора по-късно, ако сметнеше за необходимо.

Рикман се закашля леко и попита:

— Какво става с Рап?

Точно от този въпрос се опасяваше Дурани. Всичко друго вървеше идеално.

— Измъкна се, но не се безпокой. Има си други проблеми.

Рикман се опита да седне, но тялото му се разтърси от силна кашлица и той пак се отпусна на леглото. От устата му потече струйка кръв.

— Не мога да повярвам!

— Успокой се. Не се вълнувай.

— Казах ти, че задължително трябва да ликвидираме Рап. Това беше единствената част от операцията, в която нямахме право да се провалим.

— Знам, но твоят наемен убиец не стреля.

— Как така?

— Излезе от скривалището, отиде в клиниката и се предаде на Рап.

— Не ти вярвам.

— Това е истината. Бях изпратил двама от най-способните си хора и изгубих единия. Твоят наемник пресече улицата и се представи на Рап. Понеже той се провали, бях принуден да използвам подкреплението. Генерал Каим изпрати хората си и стана голямо кръвопролитие.

— Кръвопролитие?

— Двайсет и един от нашите бяха убити.

— Колко хора имаше Рап? — смаяно попита Рикман.

— Четирима. — Дурани вдигна пожълтелия си от цигарен дим показалец и закрещя: — Твоят наемен убиец се присъедини към тях! Казаха ми, че той лично е убил много от хората на Каим.

Рикман изведнъж изпита цялата сила на болката. Какъв беше тоя Рап? Защо все не умираше? Зловещо предчувствие стегна гърдите му и започна да го задушава. Обхвана го страх за Хъбард, който трябваше да изпрати Рап във ветеринарната клиника. Рикман планираше това повече от година. Беше сигурен, че Кенеди ще изпрати Рап да го търси, и познаваше начина му на мислене по-добре от самия него. Внимателно бе оставил подвеждащи улики, знаейки, че Рап ще усети, че нещо не е наред. Ако той беше оцелял, това означаваше, че Хъбард или е мъртъв, или е избягал, за да спаси кожата. Рикман изведнъж съжали, че не може да отвори очи, за да види изражението на Дурани.

— Ами Хъбард? Къде е той?

Дурани очакваше този въпрос, но в никакъв случай не можеше да каже истината. Не трябваше да я казва, ако искаше Рикман да работи за него. Американецът и без това бе достатъчно разтревожен, което беше много жалко, защото имаха толкова много поводи да празнуват. Истината бе, че Дурани никога не беше планирал да евакуира Хъбард от Афганистан. Къде щеше да скрие високия дебел плешив американец в страна, пълна с мургави мъже със среден ръст метър и седемдесет и пет? Беше се съгласил с желанието на Рикман да изтеглят Хъбард в Пакистан, защото само така щеше да го убеди да участва в плана му. Всъщност още от самото начало смяташе да убие Хъбард.

— Със съжаление трябва да ти съобщя, че приятелят ти е мъртъв.

Рикман преглътна тежко.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Как е станало?

— Мислим, че Рап го е убил, но не сме сигурни.

Смазаното тяло на Рикман се стегна и той изкрещя:

— Има ли нещо, което да сте свършили както трябва?

— Не си прав, Джо. От самото начало знаехме, че ще бъде сложна операция. Приятелят ти също го съзнаваше.

— Не мога да повярвам, че Рап е още жив, а Хъбард е мъртъв! Веднага трябва да изпратиш хора в Цюрих. Не можем да позволим Обрехт да попадне в ръцете на Рап.

— Вече се погрижих за това — излъга Дурани.

Съвсем беше забравил за измамата, в която бе замесен швейцарският банкер. След смъртта на Рап Обрехт щеше да бъде основният свидетел, който да го уличи в корупция. Такъв беше коварният план на Рикман.

— Най-важното е, че си жив — изтъкна Дурани. — Освен това си свободен и безмерно богат.

С всеки новонаучен факт Рикман се чувстваше все по-недоволен от положението си.

— Да, а Мич Рап е още жив и ще ме преследва до края на света, докато не ме убие.

— Никога няма да те намери. Планът ми действа безотказно. След пластичната операция никой няма да те познае.

Рикман отново се замисли за Хъбард.

— Как е умрял Хъб?

— Не знаем с точност… Знаем само, че не дойде на мястото за срещата.

Всъщност Хъбард дойде в склада в Джелалабад, каквато беше уговорката. Там го убиха, но тази информация само щеше да разгневи Рикман. Дурани знаеше кое е по-добре за него. Така нещата щяха да минат по-гладко.

— Значи може да е жив?

— Съмнявам се. Имаше престрелка… информацията е малко объркана, но изглежда, че Рап го е убил.

— Изглеждало… значи не сте сигурни. — Рикман започваше все повече да се вълнува. — Ако Хъбард е жив, ние с теб сме мъртви!

— Почти сме сигурни, че е убит — опита се да го успокои Дурани. — Просто съм внимателен с изводите.

— Внимателен! Защо не беше внимателен, когато трябваше да убиеш Рап? Мамка му! Казах ти, че ликвидирането му е най-важната част от плана. Бях изчислил всичко. Мич Рап е последният човек, който искам да ме издирва. Ти не го познаваш както аз. Няма да спре, докато не ме открие, а това означава и теб.

— Всички си мислят, че си мъртъв — небрежно напомни Дурани.

— Повечето, да. Защото им се иска да вярват, че е така. Само че Рап не разсъждава по този начин. Няма значение какво иска или не иска да вярва. Той е жив детектор за измами. Ще надуши и най-малката пукнатина в плана ти и ще дълбае, докато не рухне всичко. И после ще ни подгони. — Рикман изстена от болка. — Ох, всички тези мъчения бяха за нищо!

— Преувеличаваш способностите на бившия си колега.

— Нищо не преувеличавам. Работил съм с него над двайсет години. Той е богът на тайните операции. Убива всеки, който му се изпречи, и ако искаш да останеш жив, трябва да измислиш начин да го очистиш, и то възможно най-скоро.

Рикман очевидно преиграваше.

— Искам да се успокоиш — настоя Дурани. — Имаме твърде много поводи да празнуваме.

— Няма да се успокоя, докато този човек не легне един метър под земята.

Рикман отново се закашля и скоро от подутата му уста пак потече кръв.

Дурани не можеше да повярва, че Касар не е довел лекаря.

— Изчакай малко.

Вдигна пръст и направи няколко крачки към вратата. Без да обръща внимание на кашлянето на Рикман, излезе и отиде в хола.

— Веднага извикай доктор Бутани — заповяда на Касар. — Страшно съм разочарован, че пренебрегваш заповедите ми.

Касар вдигна поглед от списанието, което четеше, и отговори:

— Той ми забрани да викам доктора. Освен това беше добре, докато вие не дойдохте и не го разстроихте.

— Някой ден ще ме ядосаш толкова, че няма да се сдържа — изръмжа Дурани, като размаха юмрук.

— Можете да се отървете от мен по всяко време.

— Просто доведи доктор Бутани. Бързо!

Касар остави списанието и изгаси цигарата в медния пепелник по средата на масата. Изправи се.

— Добре, ще повикам доктор Бутани, но както вече казах, този човек ми харесва. Ако решите, че трябва да го ликвидирате, намерете си друг за мръсната работа.

— Чудесно — сопна се Дурани. — Сега му се обади да дойде.

— Чух за какво говорихте с Рикман.

— За какво?

— За Рап.

Дурани се вбеси. Сега не му беше до празни приказки, искаше само Касар да извика лекаря.

— Какво за Рап?

— Забравете за него.

— Да забравя за него ли?

— Да. Изобщо не си помисляйте да го убивате или да карате мен да го убия.

— Откъде ти хрумна да се сравняваш с мен? Аз давам заповедите, а ти изпълняваш.

Касар кимна:

— Знам. Аз съм наемник. Подписал съм договор и ако не сте доволен от мен, можете да го прекратите. Само че договорът е двустранен.

— Заплашваш ли ме?

— Не. Само се опитвам да ви попреча да направите глупост. Оставете Рап на мира и се молете да не разбере, че имате пръст в това.

— Да не би да те е страх от него? — подигравателно попита Дурани.

Касар извади телефона си и започна да търси номера на доктор Бутани.

— Уважавам този човек и способностите му и мисля, че вие също трябва да го уважавате. Ако имате глупостта отново да се опитате да го убиете, търсете си друг да свърши работата. Някой достатъчно безразсъден, за да си въобрази, че може да го направи.

44.

Лангли, Вирджиния, САЩ

Кенеди за осми път пусна крайния обработен вариант на записа. Шокът не беше така силен, както при първото или второто гледане и това я накара да се запита колко пъти трябва да го гледа, докато този ужас престане да й прави впечатление. Знаеше, че това никога няма да се случи, но тайно се надяваше, че може да стане.

На вътрешната памет на камерата имаше точно два часа запис. Два часа от най-жестокото, нечовешко насилие, което Кенеди бе виждала, макар да знаеше, че такива неща се случват. И преди беше виждала подобни записи. Саддам Хюсеин имаше много такива. Не й се налагаше обаче да гледа повече от една-две минути от тях, защото специалистите ги преглеждаха преди нея. Тя получаваше само отделни откъси, съдържащи важни за разузнаването кадри.

Сега бе принудена да изгледа целите два часа. Направи го по време на полета от „Баграм“. Сутринта, след като Хайек им показа записа, научиха, че тялото на Хъбард е било открито в един склад в индустриалната зона на Джелалабад. Бил застрелян с един куршум в главата. Малко преди обяд Майк Неш я посъветва да се върне в главната квартира. Кенеди предпочиташе да остане, но той настоя. Каза й, че след смъртта на Рикман и Хъбард най-лошото е отминало. Тя трябваше да се върне във Вашингтон, където много хора очакваха обяснения. Беше прав. Всички знаеха, че ще бъде трудно. Кенеди трябваше да се върне в Америка и да остави Неш и Шниман да се погрижат за нещата тук.

Тя бе обучена да се справя с трудностите на професията си, но все пак си оставаше човек. Да гледа как Рикман умолява мъчителите си да спрат, беше едно от най-съсипващите неща, които бе виждала. Предчувствието за мрачния край тегнеше над сцената. Не следваше неочакван хепиенд, в стаята нямаше да нахълтат командоси от спецчастите и да застрелят двамата похитители. Тя вече знаеше края и това правеше гледането още по-мъчително. Цялото облекчение, че след смъртта на Рикман тайните й ще бъдат съхранени, отстъпи място на смразяващото чувство за вина, че търси утеха в смъртта на човек, за когото е носила отговорност.

Рап както винаги отгатна мислите й. По някое време, докато прелитаха над Европа, Кенеди огледа седалките в самолета и реши, че всички или спят, или се опитват да спят. Беше време да види целия разпит. Пусна лаптопа и загледа последните два часа от живота на Рикман. През повечето време плака. Някъде към края Рап се приближи от лявата й страна и затвори лаптопа. Тя свали слушалките от ушите си.

Той седна срещу нея, наведе се и попита:

— Защо си причиняваш това?

Кенеди се опита да се успокои, избърса очите си с ръкава на пуловера.

— Трябваше да го изгледам. Трябва да знам какво им е казал.

Рап бавно, неодобрително поклати глава:

— Не е вярно. Половината от това, което Рик казва, не се чува дори без страничен шум… а тук, на петнайсет хиляди метра височина, не можеш да разбереш и двайсет процента. Аудиозаписът трябва да се изчисти и в момента нашите хора в Лангли правят точно това. Щом кацнем, ще получиш пълен запис на казаното от Рик. След двайсет и четири часа ще имаш доклад за вероятните вреди и ние ще се заемем да ги неутрализираме. Няма никаква причина да гледаш това, освен ако не искаш да се самоизтезаваш.

— Томас винаги ми е казвал, че трябва да разбера колко точно може да загрубее играта.

Имаше предвид Томас Станфийлд, своя учител в занаята и предшественик на сегашния й пост. Рап много уважаваше този човек, но понякога му се струваше, че началничката му се престарава, когато се опитва да се мери със стандартите на Станфийлд и легендите за него.

— Ти никога не си имала проблем да се абстрахираш от тези неща. Не се самоизмъчвай сега. Вината не е твоя. Никой не е виновен. Това е част от работата ни.

— Точно тази част не ми харесва.

— Никой от нас не я харесва, но продължаваме напред. — Рап стисна ръката й. — Преди време един човек, когото много уважавам, ми каза да си поплача, а после да се стягам и да се връщам в играта.

— Стан?

Рап кимна. Коравият, безкомпромисен Стан Хърли бе известен с особените си методи за окуражаване.

— Ами ако не мога? — попита Кенеди.

— Тогава отиди да говориш с нашия любим психиатър.

Такъв разговор бяха провели в самолета. Сега Кенеди се завъртя със стола и погледна дърветата около река Потомак. Още не си беше уговорила среща с доктор Люис, но смяташе да го направи. Имаше нужда от помощта му, за да се справи с чувството на вина и облекчение. Проблемът беше да намери време. Дните й бяха запълнени със срещи, отложени заради спешното заминаване за Афганистан или организирани след връщането й със съюзници, искащи да обсъдят инцидента с Рикман. Налагаше се дори да отиде до Конгреса. Искаха да им докладва този следобед и Кенеди им беше подготвила изненада.

Анализът на ДНК от пробите, събрани от Хайек в помещението за изтезания, разкриваше нещо интересно. Единият от хората на видеозаписа беше Уафа Задран, лежал три години в „Гуантанамо“. Неколцина членове на Смесената комисия по разузнаването ожесточено критикуваха ЦРУ и Пентагона заради центъра за задържане в Куба и твърдяха, че служи като средство за вербуване на терористи. Тези политици вярваха в опасната теория, че ислямските фанатици мислят, действат и се държат като всички други хора и ако си добър към тях, и те ще са благосклонни към теб. Това мнение в най-добрия случай можеше да се дължи на наивност, а в най-лошия — на користни подбуди. Каквато и да беше истината, то не помагаше в борбата срещу ислямския тероризъм. Задран бе поредното доказателство за провала на късогледата им политика, но Кенеди познаваше много добре тези политици. Те никога нямаше да поемат отговорността за действията си.

На вратата се почука и влезе жена на видима възраст около петдесетте. Бети Уолнър беше директор на Отдела за връзки с обществеността.

— Всички са готови — каза тя. — Имам ли разрешение да пусна клипа?

Въпросният клип беше начинът да успокоят паникьосаните си агенти и информатори. Идеята беше на Чък О’Браян, директора на Националната служба за секретно разузнаване. Както се изрази той:

— Мъртъвците не издават тайни. Това ще сложи край на паниката.

Отначало Кенеди беше против идеята. ЦРУ не обичаше да показва пред обществеността поверителни кадри, а този запис отговаряше на всички условия за поверителност. Везните окончателно натежаха в полза на това решение, след като терористите пуснаха в интернет втори преработен клип от изтезанията на Рикман. Стана очевидно, че ще се опитат да използват докрай кадрите от записа и ще представят нещата така, сякаш американецът все още е жив. Идеята на О’Браян трябваше да осуети плана им. Публикуването на клипа от смъртта на Рикман щеше да прекъсне играта като късо съединение. Освен това то беше сериозна възможност да поставят талибаните в неловко положение, като покажат как един от хората им екзекутира двама от своите. Щяха да изглеждат като аматьори.

— Да, Белият дом даде зелена светлина — отговори Кенеди, като посегна към чая си.

— Получих много молби за интервюта с теб — съобщи Уолнър.

— В момента съм прекалено заета.

— Знам, но ще трябва да дадеш изявление. Да разкажеш за Рикман и Хъбард и колко много са направили за родината. Трябва да го направиш.

Кенеди кимна:

— Да, ще му дойде времето.

— Трябва да е днес.

Кенеди не се засегна. Уолнър просто си вършеше работата.

— Ще се постарая да подготвя нещо до вечерта.

— Освен това ще бъде много полезно, ако се срещнеш с петима-шестима репортери.

— Неофициално ли?

Уолнър поклати глава:

— Не и в този случай, Айрини. Твърде сериозно е. Чете ли днешните вестници?

— Не.

— Кресльовците на Капитолия са побеснели заради реинтеграционната програма и насилието между наши и афганистански служители. Обвиняват Белия дом, а ти си по средата на огъня. Ще те привикат в някоя комисия пред камерите и ще те разпънат с въпроси. Най-добрият ти шанс е да започнеш да обмисляш отговорите си отсега.

Кенеди погледна към късия коридор в другия край на стаята, свързващ кабинета й с този на заместник-директора. Стоуфър се приближаваше с група от най-близките й съветници. Тя нямаше сили да се занимава с медиите сега. Искаше да чуе какво имат да кажат съветниците й. Обърна се към Уолнър:

— Измисли план и ела след няколко часа да ми го разкажеш.

Уолнър излезе, а Кенеди взе чашата си и отиде в къта за сядане, състоящ се от дълъг диван с гръб към прозореца, правоъгълна масичка и четири кресла — две срещу дивана и по едно от двете страни на масичката. Тя седна на обичайното си място и остави чашата върху стъкления плот.

— Е, какво е положението? — попита съветниците.

Директорът на Службата за секретно разузнаване погледна първо Стоуфър, после Рап и се покашля:

— Айрини, всички сме много разстроени. Ужасно е, но предвид обстоятелствата смъртта на Рик не е чак толкова фатално бедствие. Знам, че звучи жестоко, но такава е действителността на работата ни.

— Това ли е твоята оптимистична гледна точка?

О’Браян я погледна леко смутено:

— Не се гордея, но ако така го тълкуваш, това си е твое право. — Той нервно завъртя златната венчална халка на безимения си пръст. — Можеше да бъде сто пъти по-лошо.

Кенеди свали очилата си и потърка очи.

— Понякога не изглежда така.

— Спомняш ли си Бъкли? — мрачно попита О’Браян.

Бил Бъкли беше началник на бейрутското представителство на ЦРУ, отвлечен от „Хизбула“ през 1984 г.

Кенеди си спомняше Бъкли. Беше приятел на родителите й. След отвличането и последвалите изтезания похитителите му бяха измъкнали информация за цялата му мрежа от шпиони и информатори. Един по един тези хора просто изчезнаха или бяха намерени мъртви. Катастрофата парализира дейността на ЦРУ в региона за повече от десетилетие.

— Мисля, че тази седмица всички сме мислили много за Бил. — Кенеди се загледа в чашата си за момент и призна: — Прав си, можеше да бъде и много по-лошо, но по някаква причина това не ме кара да се чувствам по-добре.

— Не искам да прозвучи коравосърдечно, но за Рик сигурно е било облекчение. След всичко, което е преживял… — О’Браян поклати глава. — Не пожелавам това и на най-лошия си враг.

Дали заради сътресението, или защото винаги бе разсъждавал така, Рап не разбираше емоциите, които всички споделяха. Това беше ЦРУ, и по-точно Службата за секретно разузнаване. Отделът бе пълен с корави копелета от всички военни и разузнавателни подразделения. Работата им беше да поемат рискове, да изпълняват мръсни поръчки. Можеха да отричат изтезанията, като ги наричат „интензивни методи за разпит“, но методите, използвани и от Рап, и от Рикман, не бяха просто „интензивни“. Такъв бе светът, в който работеха. Неприятно беше, че Рикман е бил подложен на такива жестокости, но все пак те бяха професионалисти. Имаше и още нещо, което го глождеше, но не можеше да определи защо. Имаше чувството, че нещо не е наред, че нещо не пасва.

— Как е главата?

Рап се обърна към Кенеди, която го гледаше. Той се чувстваше добре, само малко уморен.

— Добре съм.

Тя присви очи и отбеляза:

— Изглеждаш, сякаш те боли.

— Не… само си мислех за нещо. — Рап се облегна на масата и събра ръцете си отпред. — Добре, какво става с онзи кретен от ФБР?

— Нещо много интересно. Скот го е видял да се вози със стария ни приятел сенатор Ферис.

— Имаме ли аудиозапис?

— Не, за съжаление.

— Трябва ли да се притеснявам заради Уилсън?

Кенеди поклати глава:

— Тази сутрин има среща при директор Милър. Обсъдихме въпроса и Милър ме увери, че Уилсън вече не е проблем.

— Хубаво. — Рап бързо смени темата. — Ами записът от разпита? Чух, че Рик ги е пратил малко за зелен хайвер.

— Така е — намеси се Стоуфър, като отвори една кожена папка. — Подхвърлил им е няколко имена… на хора, които, доколкото знам, не работят за нас.

— Кои? — поинтересува се Кенеди.

Стоуфър намести очилата си и прочете:

— Алексей Гарин от руската Служба за външно разузнаване, Дирекция С. — Подсвирна леко. — Малко хора ще повярват на това.

— Не съм сигурна, че някой ще има куража да се разправя с Алексей. Той не се колебае, когато трябва да убие някого.

Всички се съгласиха и Стоуфър продължи:

— Шахрам Джафари, директор на Иранската служба за атомна енергия. На това също трудно ще се хванат, но иранците са такива параноици, че ще вгорчат живота на Джафари — поне за известно време. Ще го скъсат от проверки, докато докажат, че е чист. Последният не е толкова невинен. Рик е споменал Надим Ашан от ОРС. Той реално не работи за нас, но е ценен съюзник.

— Защо му е на Рик да замесва Ашан? — попита Рап.

О’Браян си сипа чаша кафе и предположи:

— Може би това е било първото име, което му е хрумнало. Бил е готов на всичко, за да спре болката. Знаеш как е.

Рап знаеше, но Рикман не беше толкова глупав. Със сигурност е имал готов списък в главата.

— Трябва да проучим отношенията му с Ашан. Да видим дали няма да изскочи нещо.

— Вече го правим — увери го Стоуфър.

Вратата на кабинета се отвори и влезе Стан Хърли.

— Извинявайте за закъснението. Какво пропуснах?

Рап погледна учителя си, който се приближи до масата със спокойна плавна походка. Седемдесетгодишният старец изобщо не приличаше на неизлечимо болен от рак. Походката на Хърли беше единственото нещо в него, което издаваше възрастта му. Той беше корав мъж, с труден характер и резки маниери. Сега Рап го виждаше за първи път, след като бе научил за раковото му заболяване. За частица от секундата му се прииска да стане и да го посрещне, може би да го прегърне, но поривът бързо премина. Хърли не беше по прегръдките. Не обичаше пряк контакт с хора, затова Рап само му кимна.

Кенеди и Стоуфър бързо разказаха на Хърли какво са говорили досега. След като свършиха, О’Браян се намеси:

— Айрини, Бети иска да дам изявление пред пресата. Да кажа нещо за Рик, Хъб и саможертвата им.

Кенеди кимна:

— Би било добре. Благодаря.

Известно време никой не проговори. Всички гледаха Рап, който стискаше и разпускаше ръце, сякаш правеше упражнение за успокояване на нервите. Стоуфър заговори първи:

— Мич, какво има?

Рап не беше сигурен, че е най-подходящият момент, но знаеше, че е най-добре да сподели мислите си сега:

— Съжалявам, ако ще ви разваля купона, но нещо не е наред.

— Какво не е наред? — попита Кенеди.

— Всички си отдъхвате с голямо облекчение, само аз не мога да се отърся от чувството, че някой се опитва да ни изиграе.

— Не разбирам — сподели О’Браян. — Нали Рик е мъртъв?

Рап не беше подготвен да отрече това твърдение, но и не бе убеден, че Рикман вече не е между живите.

— Виждаше се в тайната квартира — продължи той, като си спомни четиримата мъртви бодигардове. — Отвличането беше изпълнено изключително прецизно. Дори ние бихме се гордели с така проведена операция. — Погледна Хърли. — Най-модерната охранителна система е била обезвредена, без нашите наблюдатели в Лангли да заподозрат нещо. Четири куршума, четирима убити телохранители и нито изстрел повече… всичките със заглушител. Сейфът е отворен, не разбит, а лаптопът на Рик, всички документи, пари и бог знае още какво — изчезнали. И няма нито един свидетел.

— Не схващам накъде биеш — искрено призна Стоуфър.

Кенеди потърка челото си. От самото начало знаеше, че Мич няма да приеме това. Нямаше как да е просто. Стоуфър, от друга страна, твърде много уважаваше Рап. Излязъл от средите на анализаторите, той бе виждал твърде много свои предшественици да се отнасят към хората в секретното разузнаване с пренебрежение. Затова полагаше всички усилия да се вслушва в гласа на подчинените си.

— Съгласен ли си, че Рик е мъртъв? — попита Кенеди.

Рап се замисли за момент, преди да отговори:

— Не съм сигурен.

О’Браян изстена:

— Стига, Мич, не може да е толкова сложно. На записа се вижда как умира. Виждаш паниката на лицата на двамата мъчители, когато осъзнават какво са направили. Чуваш гнева в гласа на третия мъж, когато не напипва пулс.

— Да… знам — отговори Рап с тон, сякаш сам не си вярваше.

— После третият мъж екзекутира другите двама. Знаем, че това е реално, защото намерихте телата на същото място, където се виждат на видеозаписа.

— Да, но не намерихме трупа на Рик.

— Това изобщо не ме изненадва — уверено заяви О’Браян. — Опитват се да ни убедят, че е още жив. Сега ще пускат малко по малко части от разпита, обаче не знаят, че ние го имаме целия, защото са взели картата, без да правят сметка, че камерата има вътрешна памет.

Рап не беше толкова сигурен, но реши да се придържа към онова, което знаеше:

— Някой, или по-скоро няколко души нападат тайната квартира и застрелват абсолютно прецизно охраната. После Рик е закаран в друга къща само на няколкостотин метра от неговата, вероятно от същите хора. Там започват да го измъчват и след няколко дни той умира. Трети мъж, който очевидно командва операцията, се ядосва и изпразва пълнител с петнайсет патрона в двамата, които са прецакали нещата.

— И твоята теза е…? — попита О’Браян, сякаш досега всичко му звучеше съвсем логично.

— Ние сме стрелци — продължи Рап, като посочи себе си и Хърли. — Ако бяхме атакували тайната квартира, нещата щяха да се развият по същия начин. По един куршум в главата на всеки бодигард. Ако бяхме взели Скот и неговите момчета, щяхме да изхабим някой и друг куршум повече… мисълта ми е, че винаги има стил на действие. Добрите стрелци са дисциплинирани. Няма значение колко сме ядосани, ние не изпразваме цели пълнители в хората само защото не сме на кеф.

Хората около масата обърнаха очи към Хърли, за да чуят неговото мнение. Той поглади с пръст сухите си устни и кимна:

— Има право.

— Може да е изключение — възрази О’Браян. — Да хвърлиш толкова усилия, за да отвлечеш Рик, и после да го оставиш да умре, след като си го пречупил, но едва е започнал да говори. — Той замълча, представяйки си се в същата ситуация. — Аз бих изпуснал нервите си, дори само за секунда.

— Нека така да го кажа. Хората, които са нападнали тайната квартира, са били професионалисти. Двамата биячи, които са измъчвали Рик, не са професионалисти. Това личи по самите им движения. Третият мъж… — Рап поклати глава. — Той вече е друга работа. Докато гледам записа, все ми се струва, че играе за пред камерата.

— Звучи ми малко пресилено, Мич — отбеляза Кенеди.

— Може и така да е. Обаче четохте ли доклада от балистиката? — Другите поклатиха глави, затова Рап продължи: — Трима от телохранителите са застреляни по средата на челото с деветмилиметрови куршуми. И тримата са били на долния етаж. Четвъртият е бил застрелян в тила с 45-и калибър. Той е бил на горния етаж и е отивал към стълбите. Личното оръжие на Рик беше 45-калибров „Кимбър“.

— Чух такива намеци — отбеляза О’Браян с видимо неодобрение. — Мисля, че четвъртият бодигард е бил вътрешният човек на похитителите и Рик го е разкрил в последната минута, затова го е застрелял.

— Ами дезактивирането на охранителната система?

— Бодигардовете са знаели кодовете за задействане и дезактивиране.

— Да, но не и кодът за прекъсване на сателитното наблюдение. Да се изключи цялата система, камерите, всичко… само Рик можеше да го направи. Или Маркъс. Не банда талибани.

— Те са живеели с Рик — намеси се пак Кенеди. — Напълно е възможно да са видели как въвежда кодовете.

— Хубаво, ами сейфът? Бил е отворен без никакъв опит за разбиване. Сидни го провери. В коридора на горния етаж всичко беше в кръв, но върху сейфа нямаше и петънце. Тя изказа много логичното предположение, че е бил отворен от човек, който не е бил ранен. Отначало предположих, че просто Рик е бил много страхлив и го е отключил още щом са допрели пистолет в главата му. Обаче, ако вярваме на това, което виждаме на записа, той се оказва адски корав мъж. Трябвало е да го смажат от бой, за да го принудят да отвори сейфа, а в такъв случай по него щеше да има следи от кръв.

— Не знам, Мич — поклати глава Стоуфър. — Не звучи много убедително.

— Знам, но хайде… помислете за минута. Влезте в кожата на разузнавачи и помислете как ние планираме тези неща. Какви усилия полагаме, за да заблудим врага, когато целта ни е съвсем друга.

Кенеди винаги подкрепяше откритите дискусии, но тази теория щеше да доведе до параноичното мислене, при което започваш да виждаш чужди шпиони навсякъде около себе си.

— Нима искаш да ни кажеш, че Рик стои зад собственото си отвличане? Че го е организирал, после е изтърпял тези ужасни мъчения и сега е още жив?

Рап знаеше колко абсурдно звучи, но не можеше да се отърси от чувството, че има нещо, убягващо засега от мисълта му, което би могло да обясни подозренията му. Той стана и отиде до прозореца.

— И аз не знам какво да мисля.

— Мич, мисля, че това е прекалено — обади се О’Браян, като поклати глава.

Рап се обърна към едрия ирландец:

— Прочете ли предварителния доклад на Сидни?

— Не.

— Прочети го. Разгледай снимките от тайната квартира. Виж с каква прецизност е изпълнено всичко. Постави се на мястото на похитителите. Всичко е изпълнено безупречно.

— Не казвам, че не е така — защити се О’Браян, отказвайки да погледне от ъгъла на Рап.

— Сега виж другата част. Същата група професионалисти оплескват нещата, убиват Рик и после се избиват помежду си.

— Това се вижда на записа. Фактите са неоспорими.

— Така е. Същите хладнокръвни главорези, които са обезвредили тайната квартира, губят всякакво самообладание само няколко дни по-късно, случайно записват всичко на видео и оставят записа, за да го открием.

— Не са издържали на напрежението. В напечена ситуация не всеки мисли трезво като теб.

— А пък някои хора са адски хитри. Ние виждаме това, което искаме да видим. Защото алтернативата Рик да е още жив и да разкрива тайните ни е немислима. — Рап се върна до масата и добави: — Честно ми кажете. Има ли някой от вас, който не си отдъхна, когато видя на записа, че Рик умира?

Всички поклатиха глави.

— Това страшно улеснява живота ни.

— Мич — намеси се Стоуфър, — разбирам теорията ти, но тези терористи не са най-умните хора на света. Това, че са се прецакали и провалът им подпомага нашите по-мащабни стратегически цели, не означава, че се опитват да ни измамят.

— Знам, но не мога да се отърся от чувството, че опасността още не е отминала. Трябва да проверим внимателно всичко. Трябва да видим какво се е случило с парите, които е раздавал Рик. Къде, по дяволите, е лаптопът му и имаме ли представа какво е съдържал? И през цялото време, докато търсим тази информация, трябва да си задаваме един въпрос.

— Какъв? — поинтересува се Кенеди.

— Какво да очакваме, ако нарочно са оставили записа, за да го намерим.

— О, стига — измърмори О’Браян. — Това е несериозно.

Кенеди погледна Хърли. Старецът изглеждаше замислен — вглъбен в обширната мислена информационна банка, натрупана от богатия му практически опит.

— Стан, какво мислиш?

Отначало Хърли не чу въпроса. Умът му беше другаде, далеч назад в миналото, когато играта се играеше по други правила.

— Мисля, че Мич може да е прав. Разбира се, може и да греши, но няма как да си позволим да не проучим тази възможност.

— Не съм сигурен, че можем да си позволим да се ровим в това — възрази О’Браян. — Жестоката истина е, че Рик е мъртъв и много хора искат да остане така.

Хърли замърмори, както правеше, когато се ядосаше. След като изръмжа нещо под носа си, каза:

— Значи предлагаш всеки път, когато ни се стовари такава гадост, да си заравяме главата в пясъка? Това е най-малоумното нещо, което съм чувал.

Външен човек би очаквал О’Браян да се обиди от думите на Хърли, но всички толкова бяха свикнали със стила на стареца, че никой не приемаше критиките му лично.

— От самото начало изглежда, че някой ни разиграва — продължи Хърли. — Талибаните нямат достатъчно опит, за да изпълнят нещо такова. Може да са участвали… да са осигурили хора, дори да са превзели тайната квартира, но е абсурд да са наели Гоулд. Организаторът на всичко това мести хората като пионки върху дъска за шах, както правеха руснаците навремето. Познавал е достатъчно Мич, за да е наясно, че когато му подхвърли информацията за кучето, веднага ще отиде да провери. Сигурно са следили Хъбард, защото само минути след като е казал на Мич за ветеринарната клиника, са изпратили Гоулд на мястото и са извикали корумпирания полицейски началник да почисти. Това не е дело на талибаните. Прекалено сложно е.

Стоуфър се обади смутено:

— Руснаците ли подозираш?

Хърли сви рамене. Не се бе замислил конкретно за това, но всичко беше възможно.

— Не знам кой е организаторът, но който и да е, трябва да е адски хитър. Режисирали са този театър и сега ни водят за носа. Склонен съм да се съглася с Мич. Хора, които са си дали труда да организират всичко това, няма да зарязват трупове и камери, освен ако не искат ние да ги намерим.

Кенеди почувства ново надигащо се главоболие, и не защото се ядосваше на Хърли и Рап, а защото знаеше, че са прави. Някой се опитваше да ги подлъже, че са избегнали най-лошото.

О’Браян започна да спори с Хърли и Рап. Кенеди стана и отиде при бюрото си. Никой от другите не забеляза. Тя отвори горното чекмедже и извади шишенце тиленол. Изтръска две малки червени хапчета в дланта си и ги глътна с малко вода.

— Господа. — Не й обърнаха внимание, затова повиши глас, докато всички млъкнаха и погледнаха към нея. — Трябва да намерим трупа му. Дотогава ще приемем, че е още жив.

О’Браян си отвори устата да каже нещо, но Кенеди вдигна ръка като регулировчик и добави:

— Официалната ни позиция е, че Рик е мъртъв. Но неофициално започваме да разследваме, ако не за друго, то за да разберем коя разузнавателна служба стои зад това.

Рап се изправи. За първи път след излизането си от болницата изпита прилив на енергия. Закопча сакото си и каза:

— А когато разберем кой стои зад всичко…?

— Ще му изпратим много лична честитка.

45.

Главна квартира на ФБР, Вашингтон, САЩ

Джоел Уилсън не се притесняваше, че цялата му кариера е заложена на карта. До този извод стигна, докато се бръснеше тази сутрин. Вместо да се потисне, той го прие като предизвикателство. Вашингтон беше град на ширещата се корупция и ФБР също не беше застраховано срещу нея. Уилсън се бореше през цялата си кариера и въпреки че имаше моменти като сегашния, когато се чувстваше единственият почтен човек в сградата, той се утешаваше с мисълта, че има хора като сенатор Кал Ферис, разбиращи цялата сериозност на проблема.

Сега големият въпрос беше кога Ферис ще се намеси в негова подкрепа. Сенаторът действаше предпазливо до определен момент, сетне изведнъж изваждаше целия си арсенал — обикновено по телевизията. Уилсън харесваше тази стратегия. Директор Милър бе направил тактическа грешка, когато отзова екипа от Афганистан. Сега беше официално документирано, че е попречил на важно разследване и е изцяло на страната на ЦРУ. Точно това му трябваше на Ферис, за да завлече Милър пред Комисията по правосъдие, когато дойде подходящият момент. И Уилсън щеше да бъде ключовият му свидетел.

Уилсън не искаше да омаловажава познанството си с Ферис. Особено тази сутрин, когато опасността за кариерата му изглеждаше съвсем реална. Вашингтон като цяло съчувстваше на Кенеди за проблемите й, но всичко щеше да се промени, след като излезе истината за Рикман и Рап. Отклоняването на държавни пари беше сериозно престъпление, но дързостта, с която тези двамата бяха злоупотребили с доверието на Конгреса към тъмната страна на разузнаването, граничеше с държавна измяна. Уилсън предполагаше, че това е само върхът на айсберга. Вероятно бяха замесени и други от Службата за секретно разузнаване. Следващият ход на Уилсън, ако запазеше поста си, бе да разследва Джон Хъбард. Възможно ли беше Мич Рап да е убил Хъбард от страх да не бъде разобличен от него? Дали Рап не стоеше зад отвличането и екзекутирането на Рикман — отново за да се предпази или да вземе всички пари, които заедно са откраднали?

При тайните шпиони всичко беше възможно. Това бяха банда дегенерати. Ако не работеха в ЦРУ, голям брой от тях щяха да бъдат обикновени престъпници. През изминалата безсънна нощ Уилсън бе обмислил ролята си на будната съвест на Бюрото. Въпреки че в широкия оперативен смисъл идеята му харесваше, тя криеше и сериозен риск. Мъчениците във Вашингтон винаги бяха очерняни от едни и превъзнасяни от други. Очакваше го трудна борба, може би в течение на три-четири години. Накрая или щеше да остане поруган, безработен и без пенсия, или да получи огромно осемцифрено признание и да стане звезда в редиците на антимилитаристичното разузнаване. Вероятно дори щяха да направят филм за храброто му решение да каже истината в очите на властта. Притегателната сила на Холивуд, възможността да напише книга и славата от разкриването на корупцията бяха изключително примамливи.

На Уилсън не му липсваше увереност в способностите си. Искрено вярваше, че е по-способен от които и да било трима души в този град, взети заедно, но ЦРУ не се състоеше само от трима души. Управлението беше пълно с елементи, чиято работа бе да лъжат, мамят и крадат. От такива хора не можеше да се очаква, че ще водят битките си по честен и достоен начин. Не, Уилсън се боеше, че дори да успее да стресне шефовете с фактите, които ще разгласи, това изобщо няма да впечатли ЦРУ. Те щяха да намерят начин да излязат победители. Ако нещата се влошаха, щеше да се наложи да намеси медиите. Това бе единствената му надежда за успех.

Хубаво беше да има съюзник като Ферис, но въпреки всичко ФБР имаше установени правила, процедури и строга йерархия. Опитвайки се да държи Харгрейв в неведение, Уилсън бе нагазил в опасна територия. Теоретично старият глупак го държеше в ръцете си, но Уилсън му беше подготвил няколко изненади. Сега всичко зависеше от директор Милър и колко свобода бе готов да му даде.

Уилсън седеше в чакалнята пред кабинета на директора, като се преструваше, че не обръща внимание на горилоподобните бодигардове, и се опитваше да предвиди какво ще използват срещу него шефовете му. Чакаше повече от час, а това не беше добър знак. Директор Милър държеше на точността. Харгрейв, съзнавайки на какви пачи яйца се е насадил, със сигурност щеше да документира всичко. Уилсън вече си го представяше, с тия рунтави вежди, как надуто и педантично излага всяко негово прегрешение. Уилсън го ненавиждаше. Точно когато обмисляше последните подробности от плана си да съсипе Харгрейв, секретарката на Милър го извика.

Той се изправи и взе куфарчето си. Секретарката беше много привлекателна брюнетка с влажни кафяви очи. Усмихна й се широко и каза:

— Сега знам как са се чувствали осъдените, преди да отидат на бесилото.

Жената не обърна внимание на хумора му и обърна безизразното си лице към монитора. В рядък момент на неувереност, Уилсън се запита дали и тя не знае вече за провиненията му и не го осъжда. Той оправи вратовръзката си и се приготви психически за сблъсъка. Някой ден тази отвратителна дребна душица и мнозина други щяха да го молят за прошка. Уилсън хвана дръжката и отвори вратата.

Влезе в кабинета, затвори и се опита да запази спокойно изражение пред хората, наредени около двайсетместната заседателна маса. Очакваше, че ще присъстват само директор Милър, Харгрейв и може би някой от Висшия юридически съвет. Не очакваше да види Лайза Уилямс, директора на Отдела по разузнаване, и Джейсън Смит, който оглавяваше Службата за връзки с Конгреса. Може би най-зловещият знак бе присъствието на прекия му началник, Дейвид Тейлър, който беше в отпуск по болест след гръбначномозъчна операция. Никое от петте лица не изразяваше съчувствие или подкрепа.

Уилсън преодоля желанието да седне в най-отдалечения край на масата срещу директор Милър. Голямото разстояние щеше да го постави в още по-неловко положение, затова той се приближи от дясната страна на дългата маса и се настани до Тейлър. Остави куфарчето си на земята и погледна началника си, който носеше бяла пластмасова шина, обхващаща целия му гръб от врата до кръста. Устройството беше стегнато с велкро на раменете и гърдите. Тейлър не изглеждаше добре.

— Как сте? — попита Уилсън.

Тейлър го погледна, но не отговори.

— Да не губим време — заяви нетърпеливо директор Милър, като посочи с химикалката си Уилсън. — Имаш ли да кажеш нещо за свое оправдание, преди да започнем?

Буца заседна в гърлото на Уилсън и той се наруга мислено, че не е дошъл да говори с директора веднага след пристигането си. Голяма грешка бе да остави Харгрейв да го баламосва с аргументите си. От гневното изражение на Милър личеше, че вече е предубеден. Поставен в безизходица, Уилсън започна с най-логичното:

— Господин директор, не знам какво ви е казал заместник-директор Харгрейв, но ви уверявам, че има и друга гледна точка върху това изключително сложно и важно разследване, и ако съм пропуснал да споделя всички подробности с господин Харгрейв, това е било по съвсем основателни причини.

Той се наведе напред и си пое дълбоко въздух, като се надяваше Милър да забави разискването или поне да преодолее предубежденията си.

Но Милър нямаше намерение да губи време. Той съвсем ясно обясни каква процедура ще следват. Предвид на миналото му като федерален съдия, това не беше изненадващо.

— Не искам да слушам намеци — заяви, — не искам да слушам клюки. Ясно ли е?

— Да.

— Добре. — Милър погледна часовника си. — Започвай.

— Господин директор, при цялото ми уважение, мисля, че заместник-директор Харгрейв не е в позиция да дава оценка за действията ми или за действията на екипа ми.

Тейлър, който заради твърдата шина не можеше да върти главата си, вдигна ръка, без да поглежда никого конкретно, и заяви:

— Не сме се събрали да обсъждаме хората от екипа ти. Единствената тема на тази среща си ти и твоето поведение.

— Добре тогава. Заместник-директор Харгрейв не е в позиция да дава оценка за действията ми.

— Защо? — поинтересува се Милър.

— Заради прекалено близките му отношения с директор Кенеди.

Милър се намръщи неодобрително. Наведе се и почука няколко пъти по екрана на айфона си. Уилсън чу собствения си глас от апарата:

— О, да, много добре ви разбрах. Още ли записвате, защото много държа тази част да се документира. Не ви казах нищо, защото ви нямам доверие. Защото целият Отдел по контраразузнаване знае, че сте прекалено близък с директор Кенеди, и съдейки по онова, което наблюдавах през последните няколко дни, съм склонен да повярвам на тези слухове. Затова по-добре вие се гответе за разследване!

Уилсън помнеше отлично думите си. Когато ги бе казал на Харгрейв, му звучаха много добре. Сега, докато ги слушаше на записа, се почувства глупаво.

— Много сериозно обвинение. — Милър взе химикалката и я вдигна над бележника, поставен пред него на масата. — Кои служители на Отдела по контраразузнаване конкретно смятат, че Сам е прекалено близък с директор Кенеди?

— Господин директор, дошъл съм да отговарям за себе си. Не смятам за коректно да замесвам други хора.

— Обаче сметна за коректно да отправяш непотвърдени обвинения.

— Не е така, господин директор, просто искам да отговарям за собственото си мнение, без да създавам проблеми на другиго.

Милър, все още с химикалка в ръка, се обърна към Тейлър:

— Дейвид, ти си началник на отдела от три години и половина. Някога през това време чул ли си някой да се оплаква, че Сам е твърде близък с директор Кенеди?

— Не, нито веднъж.

— Ами с някого другиго в ЦРУ?

— Не.

— Аха. Значи списъкът е доста кратък. — Милър остави химикалката. — Досега доводите ти не бяха много убедителни. Във ФБР имаме установени правила и никой не ти дава право да решаваш дали да ги спазваш, или не. Давам ти последен шанс да обясниш защо мислиш, че на заместник-директор Харгрейв не може да се има доверие?

Уилсън се покашля и забарабани нервно с пръсти по масата. Беше се надявал да не се налага да изиграе тази карта, но нямаше избор.

— Сенатор Ферис ми каза, че на заместник-директор Харгрейв не може да се има доверие по този проблем, и ме посъветва да проведа разследването, без да го уведомявам.

Милър се престори, че прилежно си води записки. Докато пишеше, попита:

— Кажи ми, Джоел… аз доста добре познавам структурата на Бюрото, но явно съм пропуснал нещо. Къде точно в тази структура попада сенатор Ферис?

— Не е в нея, господин директор.

— Джейсън — продължи Милър, като се обърна към началника на Службата за връзки с Конгреса, — предполагам, че както изисква правилникът, Джоел е изпратил доклад за разговорите си със сенатор Ферис до твоята служба.

— Не, няма такъв доклад.

— Ти беше ли уведомен по някакъв начин, че Джоел работи със сенатора?

— Не, нямах представа.

Уилсън добре разбираше колко зле изглежда всичко. Единствената му надежда бе да разкрие същността на корупционната схема.

— Господин директор, не искам предубежденията срещу сенатора да замъглят трезвата ви преценка.

— Внимавай, Джоел — повиши глас Милър като съдия към своеволен адвокат, — не обсъждаме чувства или мнения. В момента говорим единствено за фактите. А засега фактите говорят, че умишлено си крил информация от началника си и не си уведомил Отдела за връзки с Конгреса, въпреки че провеждаш разследване въз основа на информация, получена от сенатор Ферис.

— Не е така, господин директор. Получих независима информация, че служители на ЦРУ са откраднали милиони долари и са ги внесли в частна швейцарска банка. — Уилсън извади една папка от куфарчето си и я подаде на директора. — Имам номерата на сметките, сумите и датите на внасяне, както и подписани под клетва показания на банкера. Той твърди, че титуляри на въпросните сметки са Джо Рикман и Мич Рап.

— Как получи тази информация?

— Първо получих документите по пощата, а после лично разпитах банкера. Той е много надежден свидетел.

Милър погледна папката.

— И тези показания са тук?

— Да, господин директор.

Милър прелисти документите, докато намери каквото търсеше.

— Името на банкера е заличено.

— От съображения за сигурност, господин директор.

— Да го чуем — казал Милър и пак взе химикалката.

Уилсън се сви смутено.

— Господин директор, предпочитам да не разкривам името, докато разследването не стъпи на по-твърда основа.

— Или ще ми кажеш името, или ще ми предадеш значката и личното си оръжие.

Нямаше избор.

— Лео Обрехт.

— Сега за първите документи, за които стана дума… нека да позная. Да не би да си ги получил от анонимен източник?

— Естеството на работата ни налага да разследваме много анонимни сигнали.

— Запознат ли си с швейцарската банкова практика?

— До известна степен, господин директор.

Милър постави ръце върху папката.

— Мислиш ли, че е лесно да се намери такава информация?

— Нямам представа, господин директор.

— Лайза? — обърна се Милър към началника на Отдела по разузнаване.

— Това е изключително трудно, господин директор — отговори тя. — Веднъж изгубихме няколко месеца, докато разберем дали дадено лице има сметка в такава банка. Много рядко получаваме достъп до подробна банкова информация.

Милър затвори папката и пак погледна Уилсън:

— Мина ли ти през главата, че това може да е дезинформация?

— Подозирах, докато не говорих с банкера.

— Лайза — изръмжа Милър, — колко често швейцарските банкери разкриват информация за частни банкови сметки?

— Само със заповед от швейцарски съд.

— Ти имаше ли такава заповед, Джоел?

— Не.

— Мина ли ти през ума, че това може да са законни сметки?

— Законни… как така?

— Известно ли ти е, че ЦРУ прехвърля пари по целия свят?

— Да.

— И че естествено на работата му налага да прави голяма част от тези трансфери тайно?

Уилсън кимна:

— Това е още по-основателна причина да ги следим.

Милър поклати глава:

— Ти май наистина не разбираш.

— Какво да разбирам, господин директор?

— Че толкова си оплескал нещата, че ще бъде голям късмет, ако все още имаш работа, след като всичко свърши.

— С цялото ми уважение…

— Млъквай! Лайза, ако обичаш, обясни на приятеля на сенатор Ферис какво става.

— Изглежда, че враждебно настроена чуждестранна разузнавателна организация е организирала операция срещу Службата за секретно разузнаване на ЦРУ. Подозираме, че част от тази операция включва дезинформиране на Отдела по контраразузнаване на ФБР.

Уилсън се намръщи:

— Кой твърди това… ЦРУ ли? Това са глупости. Откъде получихте тази информация?

— Опасявам се, че е поверително — отговори Уилямс и погледна Милър.

Уилсън не смяташе да се предаде толкова лесно:

— Аз имам същия достъп до секретна информация, какъвто и ти.

— Ти имаше същия достъп до секретна информация — уточни директор Милър.

— Какво става тук? Не разбирам. Това, че някои от вас не харесват сенатор Ферис, не означава, че информацията е фалшива. Трябва да ми позволите да завърша разследването. Дайте ми само трийсет минути с Рап. Ще го сложа на детектора на лъжата и ще го разоблича.

Милър поклати глава:

— Реших да ти отнема достъпа до секретна информация, докато тече проверката.

— Ама… трябва да ми позволите да разпитам Рап!

Лайза Уилямс, единствената жена в стаята, погледна Уилсън, сякаш беше полудял:

— Ти знаеш ли за кого говориш?

— Рап ли? Да, знам за кого говоря. Той е мръсен, корумпиран и не мога да разбера защо всички толкова се страхувате да го притиснем.

Милър размаха заплашително показалец:

— Нека да изясним нещо. Първо, можеш да държиш Рап на полиграфа цяла година и няма да изкопчиш нищо от него.

— Не съм съгласен, господин директор.

— Стига си ме прекъсвал! Ти нямаш представа за кого говориш. Рап може да те изяде за закуска. Освен това не знаеш абсолютно нищо за него. Този човек е национален герой, по дяволите! Изиграли са те, Джоел, и с действията си ти направи цялото ФБР за смях. — Милър натисна копчето на интеркома и нареди: — Нека да влезе. — Отново се обърна към Уилсън: — Излизаш в безсрочен административен отпуск, докато аз не позволя да се върнеш. Ако имаш късмет, ще си запазиш значката и гарантирам, че ще получиш някой безобиден пост, от който няма да можеш да вредиш.

На Уилсън му се зави свят. Дори в най-черните си кошмари не си беше представял, че може да стане толкова лошо. Когато вратата се отвори, стана още по-зле.

Директор Кенеди застана точно срещу него. Постави няколко листа на масата и ги плъзна към него. След като Уилсън хвана листата, тя каза:

— Сигурна съм, че можете да различите официален документ.

Той погледна заглавието. Беше декларация за неразгласяване на секретни сведения.

— Ако отворите на последната страница, ще видите подписа си.

Уилсън отвори и видя подписа. Беше подписал документа, когато постъпваше на работа в контраразузнаването. Понечи да бутне листата обратно към Кенеди.

— Мисля, че първо трябва да видите собствените си…

Кенеди протегна ръка и спря документа по средата на масата.

— Това копие е за вас. Съветвам ви да го прочетете и после да потърсите някой много добър адвокат. Частен, който сигурно ще взема много скъпо, защото ФБР няма да ви осигури служебен защитник по този казус.

— За какво говорите? Вие не можете да решавате какво ще прави ФБР! — запротестира Уилсън, като погледна към Милър.

— Не, не мога, но съм директор на ЦРУ и там имаме много добър юридически отдел. Освен това имаме много добри връзки с няколко федерални съдии, които гледат изключително сериозно на проблемите на националната сигурност. Все още не сме започнали да ви разследваме, а вече установихме няколко случая, в които сте нарушили декларацията си за поверителност. Не съм адвокат, агент Уилсън, но те ми казаха, че ако решим да се задълбаем, могат да ви пратят за месеци наред в строго охраняван федерален затвор. Загазили сте много сериозно и ако искате да отървете затвора, във ваша полза е да започнете да ни съдействате или поне да си затворите устата и да се скриете под някой камък. Това е последно предупреждение. Ако решите да се оплачете на Ферис или се опитате да се представите като жертва, отивате зад решетките.

— Не можете да ме уплашите!

Кенеди осъзна, че Уилсън не разбира.

— Не се опитвам да ви уплаша. Просто посочвам фактите. Вие направихте гаф, какъвто малко хора на вашия пост могат да направят. Подписали сте документа, който държите, а ние гледаме много сериозно на тези неща. Затова ви съветвам да си намерите адвокат с опит в тази материя. Той ще ви каже, че ако реша да се занимавам с това, затворът не ви мърда.

— Като сте толкова сигурна, защо не го направите? — предизвикателно попита Уилсън.

Кенеди се обърна към Милър:

— Нямам какво повече да кажа. Този човек е глупак. Ако успеете да му влеете малко здрав разум до края на деня, ще спра процедурата. Ако не, хората ми ще го чакат утре в съда.

Тя се завъртя и излезе, без да продума повече.

Уилсън погледна петимата си колеги и промълви смаяно:

— Вие не разбирате ли какво става? Тя иска да се откажа, защото знае, че съм надушил нещо. — След като никой не отговори, той се обърна към Дейвид Тейлър, с когото бяха работили в тясно сътрудничество през последните три години. — Дейвид, не разбираш ли какво става?

Тейлър се завъртя със стола си към него. С тази шина това бе единственият начин да погледне Уилсън в очите.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Джоел? Мислиш се за единствения достоен човек в този град.

— О, я стига.

— Истина е. За теб всички останали сме корумпирани или алчни. Нашите мотиви са съмнителни, но не и твоите. Ти стоиш над всичко. Мислиш се за мъченик. Успя да си докараш всичко това на главата, защото си един арогантен всезнайко. Дори пред лицето на истината не можеш да разбереш, че си сгафил.

Директор Милър го погледна с искрено презрение:

— Може би ще се вразумиш, ако прекараш известно време в представителството ни в Бисмарк, Северна Дакота.

46.

Вирджиния, САЩ

Къщата се намираше на четирийсет минути от Лангли и съвсем близо до международното летище „Дълес“. Просторното имение бе регистрирано като собственост на възрастни съпрузи, работили над трийсет години в Службата за секретно разузнаване. Сега двамата бяха консултанти на ЦРУ и продължаваха да получават солидни заплати, но рядко се налагаше да посещават Разузнавателния център „Джордж Буш“. Работата им бе да поддържат осемнайсетте хектара имение и различните постройки в него. Мястото не се набиваше на очи — скрито зад няколко реда дървета, дървена ограда и обикновена порта. Нямаше кучета или въоръжена охрана.

Дори най-наблюдателният минувач не би забелязал нищо особено. Системата за охрана се състоеше единствено от микровълнови детектори, топлинни сензори и миникамери. Всичко беше автоматизирано, с компютърна програма, различаваща елените от хората, за да се сведат до минимум фалшивите тревоги. Основните мерки за сигурност засягаха къщата. Прозорците бяха фиксирани и от брониран плексиглас, а вътре имаше само най-основното оборудване. Заради уроците, научени от атаките срещу посолства зад граница, стените бяха усилени с куршумоустойчиво покритие, а вратите — от титан, покрит с дървен фурнир. В подземието имаше две килии, помещение за разпити и паникстая като последно убежище при не много вероятния случай някой да пробие системата за сигурност на горния етаж.

Рап седеше на черна кушетка „Хърман Милър“ в кабинета. От другата страна на камината на идентична кушетка седеше друг човек, задаваше въпроси и си водеше записки. Доктор Люис беше щатният психолог на Службата за секретно разузнаване в ЦРУ. С Рап се познаваха отдавна.

Люис намести очилата си и каза:

— Жена ти.

— Какво за нея?

— Колко си спомняш?

Рап си спомняше всичко, или поне така си мислеше. Странно му беше да съживи спомените за втори път и не се оказа толкова мъчително. Имаше и добри, и лоши. Осъзнаваше, че е хубаво да довери някои неща на Люис. Налагаше се да споделяш до известна степен с психолога, иначе можеше да те обяви негоден за работа на терен, а за разузнавача единственото нещо, по-досадно от сеанс при психиатъра, бе заточението на бюро в някое тясно помещение. Освен това Рап имаше доверие на лекаря. По същия начин се беше почувствал, когато се събуди в болницата и видя Кенеди. Имаше усещането, че не са много хората, на които се доверява така.

— Отначало изпитвах само болка… лошите спомени… загубата… чувството, че никога няма да мога да се възстановя. После всичко се върна.

— Как се почувства тогава?

Рап се изсмя смутено:

— Ужасно… Как очакваш да се почувствам?

Люис кимна и си записа нещо.

— Да, предполагам, че не е било приятно. — Спря да пише. — После какво се случи?

— Хубавите спомени се върнаха. Спомних си как се запознахме, как ходехме, как се влюбихме… това беше лесно, после сватбата. Бяхме много щастливи, аз бях много щастлив. — Рап се вгледа в пламъците и добави: — Мисля, че никога не съм бил по-щастлив.

Люис кимна:

— Сигурно си прав.

Рап отмести поглед от огъня.

— Ти познаваше ли я?

— Само веднъж съм я виждал, но съм наблюдавал как израстваш в занаята. Повече от двайсет години оценявам психологическите ти тестове. Виждал съм те да преминаваш през добри и лоши периоди и по времето, което описваш, наистина изглеждаше окрилен.

Рап отново се загледа в огъня.

— По някакъв странен начин искам това да се върне.

— Какво точно имаш предвид?

— Това, което имахме с Ана. Искам пак да го намеря. Как бях след убийството й?

Люис не обичаше неясните въпроси.

— Би ли уточнил?

— Като човек промених ли се? Същият ли си останах? Как се държах?

— Бих казал, че премина през нормален процес на скръб.

— Нещо премълчаваш — каза Рап, като се вгледа изпитателно в Люис.

Психологът си спомни думите на Кенеди, как имала чувството, че понякога Рап прозира в душата й.

— Беше гневен, но това е разбираемо.

— Склонен към насилие?

— Да — кимна Люис, — макар че насилието е част от работата ти.

— Но съм бил по-склонен към насилие, отколкото преди?

— Да… стана по-нетърпелив. Не че преди си се славил с голямо търпение, но след смъртта на Ана загуби всякаква търпимост към чуждото мнение.

— Това пречеше ли на работата ми?

Люис се замисли за няколко минути, после отговори:

— Доколкото знам, не. Но трябва да попиташ Айрини.

— Пак премълчаваш нещо.

— Имаше опасения, че си станал твърде безразсъден. Поемаше прекалено много рискове. Продължаваше напред дори когато се налагаше да спреш и да помислиш.

Това звучеше познато на Рап. Той си спомняше гнева, спомняше си как убива определени хора и изпитва облекчение, че вече няма да ходят по земята. Дори му доставяше удоволствие. Дълго време се мъчи да си спомни всички, които е убил. Беше като да съставя албум на най-големите мръсници. Каталог на терористи, наемни убийци, търговци на оръжие, корумпирани финансисти и шпиони. Това мислено пътуване назад в миналото не събуди чувство за вина.

— Да поговорим пак за хубавите спомени — предложи Люис, за да върне разговора към едно от нещата, които го интересуваха. — Как те накараха да се почувстваш?

— Хубаво. — Рап сви рамене. — Нали затова ги наричаме хубави спомени.

Люис се засмя и пак си записа.

Рап се намръщи, спомни си нещо.

— Не ти ли бях казвал, че мразя да си водиш записки?

Люис го погледна виновно. Остави бележника и химикалката.

— Да, казвал си ми.

— И бяхме постигнали някакво споразумение.

Люис кимна.

— Когато съм по-открит с теб, да престанеш да записваш.

— Да, така беше.

— Защо пишеш тогава?

— По навик — оправда се Люис.

— Паметта ми ли проверяваше?

— Отчасти.

Рап посочи бележника, после — огъня. Люис скъса горните три страници и ги хвърли в пламъците.

— Добре, да се върнем за трети път на хубавите спомени. Разкажи ми за тях.

— Бях щастлив. — Рап зарея поглед към другия край на стаята. — Спомням си колко бяхме близки. Колко трудно беше да се разделяме. Когато бяхме заедно, постоянно се държахме за ръце.

— Спомняш ли си как се любехте?

— За бога, докторе. Стига. Не мога ли да запазя част от тези спомени за себе си?

Люис се усмихна:

— Да, можеш. Не е необходимо да научавам всичко. Просто се радвам, че вече не потискаш тези спомени.

— Потискал ли съм ги?

— Да. На няколко пъти се опитвах да те накарам да говориш за нея, но ти толкова се вбесяваше, че се налагаше да се откажа.

— Заплашвал ли съм те?

Въпросът толкова изненада Люис, че той се засмя смутено.

— Какво? — не разбра Рап.

— Самото ти присъствие кара хората да се страхуват.

— И теб ли?

Люис поклати глава:

— Не. Познавам те отдавна и никога не си ме заплашвал, но трябва да разбереш, че си много добър в това, което правиш, и имаш проблеми с гнева. След убийството на жена ти имаше опасения, че ще станеш още по-избухлив.

Това не хареса на Рап.

— Тоест че няма да мога да се контролирам?

— Да.

— Преминавал ли съм някога границата?

— Ммм… не.

— Но съм бил на косъм.

— Да.

Това не звучеше добре.

— Трябва да пийна нещо.

— Защо?

— Защото не ми харесва това, което казваш.

За Люис това беше добър знак. Много рядко се случваше да отбележи напредък с Рап.

— И аз мога да пийна с теб. Ела.

Излязоха от кабинета и отидоха до просторния хол, отворен към кухнята. Рап с изненада видя Кенеди, седнала пред няколко папки, разпилени на кухненската маса.

Тя вдигна поглед и попита:

— Как върви?

Той сви рамене. Не се чувстваше компетентен да съди за напредъка си.

— Добре върви — отговори Люис.

По тона му Кенеди усети, че е искрен.

— Как е паметта му?

— Добре. Спомените полека-лека се връщат.

Психологът взе бутилка каберне и започна да рови из чекмеджетата. Намери тирбушон в едно от тях и отвори бутилката. Взе две чаши и подаде една на Кенеди.

— Заповядай.

Рап напълни една ниска чаша с лед и отиде при барчето в хола. Погали с пръсти капачките на бутилките.

— Бихте ли ми напомнили какво обичам да пия?

На лицето на Кенеди се изписа тревога. С Люис се спогледаха загрижено.

— Майтап бе — обяви Рап. — Водка, понякога уиски, джин с тоник през лятото, коктейл „Маргарита“, когато ям в мексикански ресторант, текила, когато съм отвъд южната граница, и мисля, че веднъж драйфах от кампари. — Взе бутилка „Грей Гуус“ и си сипа. — Последното беше преди години, разбира се. Мисля, че по вина на Стан.

— Това не ми беше известно — призна Люис, като погледна Кенеди и вдигна вежди.

— Аз пък си спомням някаква история как веднъж пиячката не му понесла…

Рап се върна в кухнята и издърпа един стол.

— Имах неблагоразумието да си въобразя, че мога да надпия Стан. — Цялото му тяло потрепери при мисълта. — Нямам добри спомени от това.

— Като заговорихме за спомени… — Кенеди пое чашата си с вино от Люис. — Благодаря. Та като заговорихме за спомени, какво ще кажеш за Швейцария?

— Швейцария… — измърмори Рап, като отпи глътка водка.

— Хубава страна. Нещо по-конкретно?

— Банки… или по-точно банкери. Спомняш ли си в последните години да си правил бизнес с някой швейцарски банкер?

— Разбира се. С хер Олмайер и после със синовете му. Да няма някакъв проблем с внучката му Грета?

Преди години Рап беше имал връзка с младата жена.

— Не… поне доколкото знам. Има ли нещо, което искаш да ми кажеш за Грета?

— Това не е много професионално — разочаровано поклати глава Рап.

— Кое?

— Това, че съм се фраснал малко по главата, не ви дава право да се ровите в спомените ми.

— Струваше си да опитаме — сви рамене Люис. — Никога не е бил толкова открит.

— Така е — съгласи се Кенеди, сякаш Рап не беше в стаята. — Има ли шанс да остане такъв?

Люис се престори, че се замисля. След малко поклати глава:

— Мисля, че пак ще стане същият войнствен раздразнителен мъж, който беше.

— Склонността към неподчинение?

— Не мога да кажа със сигурност, но е много вероятно пак да се прояви и той да възвърне предишния си характер.

— Вие двамата сте големи смешници — възмути се Рап. — Не мога да разбера защо никога не обсъждаме вашите проблеми.

Кенеди и Люис се спогледаха и отговориха в един глас:

— Защото нямаме!

Докато се кискаха на старата шега, Рап се намръщи:

— Банкери… говорехме за банкери.

— Извинявай. — Кенеди отпи глътка вино. — Да, банкери.

Остави чашата, взе една синя папка, отвори я, обърна се към Рап и му показа снимка на мъж около петдесетте.

— Този човек познат ли ти е?

Рап поклати глава:

— Никога не съм го виждал.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Дали не е сляпо петно? Може по-късно да се сетиш.

— Досега никога не е ставало така. Винаги като ми покажеш снимка или ми кажеш нещо, това отключва някакъв спомен. Това лице… — Рап посочи снимката. — … нищо не ми говори. Няма логика да съм го виждал или да знам нещо за него.

— Интересно. — Кенеди взе папката и разлисти документите. — Ами тези?

Показа му снимки на офис сграда и на някаква къща.

— Нищо.

— Този човек работи в една второразредна банка — „Шпаркасе Шауфхаузен“ в Пети район, квартал Гевербешуле.

— Знам къде е.

„А защо знам?“ — запита се Рап. В съзнанието му изплуваха сцени от тъмна уличка и престрелка.

— Мисля, че съм убил някого недалеч от там.

Кенеди го изгледа безизразно за минута, после каза:

— Вярно е. Всъщност двама души. Убил си ги недалеч от това място и после си избягал в Гевербешуле.

— Спомням си. — Рап грабна папката от Кенеди и извади снимката на банкера. — Разкажи ми за него.

— Казва се Обрехт. Не знаем много за него. Проведох няколко разговора, но изглежда, че не се движи в същите кръгове като нашите хора.

— Това ли е банкерът, който твърди, че крада?

— Да.

— И казва същото за Рик?

— Да. Директор Милър ми показа показанията. Банкерът твърди, че се е срещал с теб два пъти, а с Рик — пет пъти. При всяка среща според него сте сменяли пари в брой срещу облигации на приносител и сте ги депозирали в сейф.

— Как агент Уилсън е намерил този Обрехт?

— По анонимен сигнал.

— Стига бе!

Кенеди кимна:

— Знам… звучи абсурдно.

— Това са глупости. — След като се втренчи за няколко секунди в питието си, Рап добави: — Ако предположим, че наистина съм крал пари от Лангли, нямаше ли да си прикрия по-добре следите? Така де, имаме пет сметки в Швейцария, които използваме за финансиране на различни операции. Нали?

— Точно така.

— Защо тогава да използвам банкер, когото не познавам и на когото нямам доверие?

— Опасявам се, че трябва да зададем този въпрос на хер Обрехт.

Рап не скри вълнението си:

— Моля те, кажи ми, че сте го намерили.

— Следим го.

— И?

— Засега нищо. Освен че се среща с някои неблагонадеждни типове. В света на швейцарските банки обаче това не е доказателство за вина.

— Какво ще кажеш да отида да си поприказвам с него? — предложи Рап, като вдигна очаквателно вежди.

Това беше старият Рап. Изключително съсредоточен върху резултатите и непонасящ да седи безучастно и да оставя нещата на естествения им ход. Кенеди се колебаеше дали да му позволи да направи това, което най-добре умее, или да го възпре, опасявайки се от последиците при евентуален провал. В момента ФБР стоеше твърдо зад нея, но докато сенатор Ферис дебнеше наоколо, всичко можеше да се очаква.

— Ако те изпратя, какво ще го питаш?

Рап я погледна, сякаш очакваше уловка във въпроса.

— Какво ще кажеш за това: „Защо излъга ФБР, че си правил бизнес с мен, кучи сине?“.

Кенеди се намръщи:

— Не звучи много дипломатично.

Рап погледна Люис:

— Преди да си фрасна главата, отличавах ли се с особена дипломатичност?

Психологът въздъхна:

— Опасявам се, че дипломатичността никога не ти е била присъща.

47.

Исламабад, Пакистан

В горния ляв ъгъл на петнайсетинчовия плоскоекранен телевизор се появи автомобил, минаващ през главния вход на Бахриа Таун. Генерал Дурани дръпна от цигарата си и отмести поглед от водещата на „Ал Джазира“ към по-дребната картина от охранителната система. Следващата част от плана му бе толкова гениална, че я държеше в тайна от Рикман, за да наблюдава удивлението, а после възхищението му от дързостта на замисъла. Нямаше търпение да види изненадата на съучастника си, след като му разкрие всички подробности.

Доктор Бутани бе дошъл миналата вечер и след като прекара цял час с пациента, информира Дурани, че решението му да го извика, е било правилно. Рикман имаше 39 градуса температура, спукан тестис, тежко натъртени бъбреци, четири счупени ребра и спукана очна ябълка на лявото око, но това бяха само най-сериозните наранявания. Освен това имаше множество рани и натъртвания, а Бутани не знаеше колко са пострадали и другите му органи. Лекарят не беше глупав. Знаеше колко е важна работата на Дурани и колко много държи той на поверителността.

След като свърши прегледа, Бутани каза:

— Този човек трябва да отиде в болница. Но предполагам, че няма да позволите.

— Не — сопнато отговори Дурани. — Той самият също не иска да ходи в болница.

— Държавна тайна?

— Да.

— Както винаги, можете да ми имате доверие. — Бутани се замисли какво лечение да предпише на пострадалия, за когото вече се беше досетил, че е американец. — Антибиотиците много ще помогнат, но трябва да следим температурата. Ако не успеем да я смъкнем, ще се наложи да го закараме в болница. Искате ли да проверя някои възможности без много шум?

Дурани се намръщи:

— Не трябва да казвате нито дума за това на никого.

— Разбирам. — Бутани успокоително постави ръка върху рамото на генерала. — Няма да казвам на никого, но ще проверя къде можем да го настаним, ако се наложи. Имам нещо предвид. Междувременно вие трябва да измислите официално обяснение… прикритие, както го наричате.

— Вече съм се погрижил за това — отбеляза Дурани, като му намигна.

— Мога ли да ви изпратя медицинска сестра? Доверен човек. — Тъй като Дурани се двоумеше, лекарят настоя: — Много е важно да следим жизнените му показатели на всеки час, докато се уверим, че опасността е отминала. Познавам хора, на които може да се има доверие. Хора, които вярват в каузата ви… в нашата кауза.

Дурани претегли необходимостта от секретност срещу опасността Рикман да умре. Винаги можеше да убие медицинската сестра, ако сметне за необходимо, но ако американецът умреше, нямаше как да го върне. Освен това медицинската сестра можеше да помогне да избегнат преместването му в болница, където по-трудно щяха да контролират обстановката.

— Хубаво, но само една сестра. Може да обучи някого от хората ми какво да прави, докато тя спи. И никога пред никого не трябва да говори за това. Никога.

— Ще се погрижа.

Дурани се опита да даде на лекаря плик с пари. Бутани категорично отказа и когато генералът настоя, обидено заяви, че всеки трябва да даде своя принос за родината.

Сестрата дойде след около час. Беше грозен дебел изрод и Дурани почти веднага реши да я убие. Тя прекара нощта при Рикман, като се грижеше за всичките му нужди и му даваше необходимите лекарства и течности.

Сега Дурани вдигна стационарния телефон в кабинета си и натисна двете копчета за връзка с къщата за гости. Касар вдигна след няколко позвънявания, звучеше вяло.

— Прати сестрата в другата къща за гости — нареди Дурани. — Кажи й, че й даваме двучасова почивка и ще я извикаме, когато ни потрябва пак.

— Приятелят ти дойде ли?

Дурани погледна кадрите от охранителната система.

— След малко ще е там. Не искам сестрата да го вижда.

— Какво значение има? Нали и без това ще я убиеш.

— Не искам да вижда нищо, това е. Престани да обсъждаш заповедите ми. Просто изпълнявай.

Дурани остави слушалката и се запита дали не е време да се отърве от Касар. Проблемът беше с кого да го замести. Той си вършеше работата толкова добре, че генералът не вярваше скоро да намери друг като него.

Дурани отново погледна плоскоекранния телевизор — точно когато черният „Рейндж Роувър“ спря пред портата на имението. Охраната направи бърза проверка на колата, като я огледа отдолу с огледало и провери багажника. След като пуснаха посетителя, Дурани изгаси цигарата си, изправи се, мина по дългия коридор и спря в антрето. След петнайсет месеца упорит труд решителният момент бе настъпил.

Той погледна отражението си във високото огледало със златна рамка и намести черното кепе на главата си. Оправи тъмносивата си риза, за да бъдат всички копчета изравнени по средата. От лявата страна на гърдите си носеше четири реда отличителни ленти; на двата ревера имаше по една златна звезда на морскосин фон. Доволен от впечатляващия си външен вид, Дурани отиде до главната врата и я отвори точно когато гостът му слизаше от рейндж роувъра.

— Лари! — извика пакистанецът и му помаха.

Един бодигард проверяваше госта с детектор за метал повече за показност, отколкото за истинска безопасност. Дурани извика на охранителя:

— Няма нужда от това. Проверен е. Лари, ела.

Лицето на генерала грееше от въодушевление. Той махна на приятеля си да се качи при него.

Американецът носеше камуфлажно яке и синя риза. Небрежно прекоси постланата с камъни площадка и се усмихна приятелски:

— Генерале, радвам се да те видя.

— И аз теб, Лари.

Лари Лий идваше от Уичита в щата Канзас. Беше инженер, специалист по нефтени рафинерии.

— Не мога да повярвам колко красива е станала къщата ти — отбеляза той и се завъртя в кръг, за да огледа всичко.

— И твоята ще стане не по-малко красива.

— Не чак толкова, но благодаря, че го казваш.

Дурани беше купил един съседен терен за партньора си в бизнеса. Лий бе започнал да строи по същото време като него, но до завършването на къщата оставаха месеци. Американецът се оплакваше, че предприемачът го лъже. Дурани беше говорил със строителите и установи, че работата буксува, защото, верен на инженерното си образование, Лий искаше да проверява и одобрява всяко нещо, което се прави по къщата.

Двамата мъже се ръкуваха и Дурани попита:

— Колко остава до завършването на къщата ти?

Лий сви рамене:

— Казаха ми два месеца, но няма да повярвам, докато не я видя готова.

— Ще се опитам да ги пришпоря — обеща Дурани, като му намигна. Прошепна му на ухото: — Искам да ти покажа нещо.

Хвана го за лакътя и го въведе в къщата. По средата на коридора спря и натисна копчето на асансьора.

Лий се изненада:

— В подземието?

— Да.

— Да не би да си направил стрелбище? — попита обнадеждено американецът.

— Не… не ми беше хрумнало. — Дурани поглади мустаците си и се засмя. — Но това е прекрасна идея. Ще накарам архитекта да провери какво може да направи.

Качиха се в асансьора и Лий използва възможността да изнесе лекция за инженерните проблеми при проектирането на подземно стрелбище. Дурани нямаше търпение да слезе от асансьора. Едва понасяше надменния американец. Отидоха до тайната врата и генералът въведе шифъра.

— Не знаех, че имаш тунели — отбеляза Лий.

— Направих ги за сигурност.

Продължиха да бъбрят непринудено, докато стигнаха вратата, водеща до по-малката от двете къщи за гости.

Когато тръгнаха по стълбите, Лий попита:

— Какво искаше да ми покажеш?

— Тези тунели са много удобни. Мисля, че трябва да прокараме още един.

— Между двете ни имения?

— Да.

— Не ми беше хрумнало.

Когато стигнаха края на стълбите, Дурани едва дишаше. Лий продължаваше да говори и след малко му зададе въпрос. Генералът вдигна ръка, за да му покаже, че не може да говори от задъхването. В същото време извади цигарите.

— Нали знаеш, че тези неща ще те погубят? Като твой бизнес партньор имам право да сторя всичко, за да те спра. Ако умреш, общият ни бизнес ще се провали.

Дурани искаше да му каже много неща, но вместо това сложи цигара в устата си и кимна в съгласие.

Касар се показа на вратата на хола.

— Вазир, спомняш ли си Лари?

— Разбира се. — Касар кимна за поздрав на американеца.

Дурани дръпна няколко пъти от цигарата, което по странен начин успокои дишането му. След като издиша гъст облак дим, даде знак на Лий да го последва. Докато вървяха по коридора, генералът заговори тихо:

— Това, което ще ти покажа, е голяма трагедия. Един приятел американец беше жестоко пребит на улицата в Равалпинди. Уредих да остане тук, докато се възстанови. Много се срамувам да гледам как сънародниците ми се отнасят към най-близките ни съюзници.

— Не всички са толкова жестоки. Хора като теб, генерале, помагат за заличаване на срама.

— О, благодаря. — Дурани спря пред затворената врата. — Изчакай минутка, докато поговоря с него. После ще те извикам.

— Разбира се.

Дурани влезе и затвори вратата. Приближи се до леглото.

— Буден ли си?

Още не беше свикнал съвсем с ужасната гледка. Рикман лежеше върху три възглавници. Извъртя главата си настрани и отговори:

— Да.

— Хубаво… виждам, че почти можеш да си отвориш едното око.

— Сестрата ми слага лед на всеки час. Голямо мъчение.

— Обаче това се отразява добре… нали?

Рикман не коментира. Вместо това попита:

— Ще я убиеш, нали?

— Защо винаги очакваш най-лошото от мен?

— Защото имаш навик да убиваш хората, когато престанат да ти вършат работа.

— О, това ли било! — усмихна се Дурани. Нямаше да позволи на Рикман да развали прекрасния момент. — И ти не си ангел, приятелю. И двамата знаем какво трябва да правим. Точно затова работим толкова добре заедно.

— Сестрата.

— Какво?

— Защо трябва да я убиваш?

— Стига си мрънкал. Имаме да обсъдим нещо важно. Трябва да ти покажа нещо.

— Какво.

— Ще видиш.

Дурани отиде при вратата. Открехна я и даде знак на Лий да влезе. Постави пръст пред устните си и предупреди:

— Говори тихо.

Заведе госта до леглото.

— Боже мой! — промълви Лий.

— Знам… ужасно е.

— И това са го направили уличните хлапета?

— Не точно. Били са зрели мъже.

На лицето на Лий се изписа нещо средно между ужас и отвращение.

— Кой е този човек? Познавам ли го?

— Почти съм сигурен, че не го познаваш. — Дурани погледна Рикман. — Джо, познаваш ли този човек?

Рикман изви главата си назад и през тесния процеп между клепачите на дясното си око се взря в размазания силует на другия американец.

— Не — избоботи през подутите си, намазани с вазелин устни.

— В някой от размирните квартали ли е ходил? — попита Лий.

— Може да се каже. Затова и тебе съм те предупреждавал много да внимаваш.

— Това е ужасно. Обадихте ли се в полицията?

— Не. — Дурани поклати глава. — Не искаме да ги замесваме. Моите хора ще се справят.

— Ами семейството му?

На устните на Дурани се изписа лукава усмивка:

— О… като теб и той няма семейство.

— Откъде е?

— От Денвър, доколкото знам. Така ли е, Джо?

— Да — отегчено отговори Рикман.

— Мога ли да помогна с нещо? — загрижено попита Лий.

— О, да, можеш.

Дурани се ухили широко. Погледна над рамото си и даде уречения знак на Касар. Отново се обърна към Лий и като си придаде изражение на съжаление, добави:

— Много ще ни помогнеш, като умреш.

Лий се намръщи объркано.

Докато говореха, Касар си беше сложил ръкавици и небрежно бе разгънал найлоновия плик. Сега с бързо движение го нахлузи на главата на американеца и го затегна около врата му. Касар бе научил този трик преди много години. Най-важното беше да носиш ръкавици, защото жертвата винаги драска ръцете ти. Веднъж една непослушна жертва бе проявила съобразителност да разкъса найлона. Наложи се да извърши убийството грубо и непрофесионално. Накрая почнаха да се търкалят на земята и Касар удуши жертвата с остатъците от плика, но не се размина без поражения. Леко изкривеният му нос постоянно му напомняше, че трябва да усъвършенства уменията си. Производителят на опаковки „Глад“ реши проблема му, като пусна на пазара устойчивите на скъсване чантички „Форс Флекс“.

Точно този американец се оказа лесна плячка. Не беше нито много силен, нито много агресивен. Касар само трябваше да се погрижи да не счупи нещо в стаята. Задържа го с желязна хватка за врата и двамата затанцуваха в широкото пространство между леглото и вратата. Хореографията беше почти еднаква всеки път: размахани ръце, гърчове на цялото тяло, опити за разтваряне на пръстите на нападателя, после неизбежното отслабване на съпротивата и отпускане.

Касар внимателно постави Лий на пода, сякаш го слагаше да си поспи. Коленичи до тялото и продължи да стиска плика, докато преброи до десет. Когато се увери, че Лий няма да се съживи, дръпна двете червени връвчици, развърза ги и се изправи.

— Отлично — похвали го Дурани.

— Благодаря — отговори Касар, доволен от спокойния си пулс.

— Какво мислиш? — обърна се Дурани към Рикман.

Рикман не се впечатляваше от убийства, но тази малка сценка му се стори абсурдна. Той сподави кашлицата си и измърмори:

— Не разбирам какво си намислил.

— Това е моят подарък за теб. Новата ти самоличност. Погледни го.

Дурани посочи към пода.

— Има найлон на главата — отбеляза Рикман, без да си даде труд да погледне.

— Хъм… — Дурани потърка юрната си устна. — Няма значение. Той е със същия ръст и същия цвят на косата като теб. Открих го преди година и заедно направихме няколко много изгодни сделки. Строя му къща на съседния терен. Много е красива. Там ще живееш.

Рикман почувства болка в главата. Явно ефектът от обезболяващите, които беше изгълтал преди четири часа, отминаваше.

— Искаш да взема самоличността на този човек, така ли?

— Точно така! — възкликна Дурани, като плесна с ръце. — Ще получиш нов живот и ще се криеш под носа на всички. Американците никога няма да се сетят.

— Какво става с пластичния хирург?

— Ще дойде след два дни.

Рикман започна да разбира идеята на генерала.

— Искаш да ме направиш да изглеждам като него?

— Да. Ще проучиш миналото му. Вече съм ти подготвил подробно досие със снимки и всички възможни подробности. Родителите му са покойници и единствената му роднина е сестра му, която живее на Хаваите и не поддържа връзка с него. Той е… как се казва човек, който напуска родината и отива да живее в друга страна?

— Емигрант.

— Да… емигрант. За пред малкото хора, които го познават, ще кажа, че е бил нападнат от крадци в Равалпинди и жестоко пребит. Това ще обясни операцията и отоците, които ще останат през следващите няколко месеца. Но най-хубавото е, че ще имаш минало.

— Легенда.

— Моля?

— В занаята го наричаме легенда.

— Да… както и да е. Това ще ти даде повече свобода и дори ако решат да се ровят в новата ти самоличност, старите ти работодатели няма да намерят нищо подозрително.

Рикман трябваше да признае, че това е много добро развитие на плана им. Първоначално замисляха той да получи ново лице и ново име. Предполагаха, че ако не се набива на очи, ЦРУ никога няма да го забележи. Сега обаче ставаше още по-добре.

— Трябва да те поздравя, генерале. Много добре си го измислил.

— Благодаря — отговори Дурани, като се поклони леко. Обърна се към Касар: — Занеси го през тунела до гаража и след като се стъмни, го закарай в крематориума.

— Чакай малко — намеси се Рикман. Обхвана го лошо предчувствие. — Вазир не трябваше ли да се заеме с моя проблем в Цюрих?

— Утре сутринта заминава.

Рикман изпита паника и мислено се наруга, че е изгълтал толкова болкоуспокояващи.

— Нали ви казах веднага да очистите банкера!

— Спокойно. Вазир трябваше първо да свърши тази работа тук. Сега ще отиде да оправи и другия проблем.

— Ти обеща, че ще стане веднага! Ако Рап открие Обрехт, ще стане напечено.

— Чух, че той си има други проблеми — доволно отбеляза Дурани. — Информацията, която ти изпрати на онзи агент от ФБР, свърши работа. Глупакът започна разследване срещу Рап. След като Вазир убие банкера, вината на Рап и ЦРУ ще изглежда още по-неоспорима. Казал съм му да го направи зрелищно.

— В никакъв случай. — Рикман изведнъж осъзна, че работи с аматьори. — Ако искаме да изглежда като дело на Рап, трябва да застреляте Обрехт само с един куршум.

— В челото или в тила? — попита Касар.

— Няма значение, стига Обрехт да умре.

— Девет милиметра, калибър .40, „Зиг“ .45?

— За такива къси разстояния обикновено използваме деветмилиметрови.

Касар кимна спокойно.

Рикман изведнъж превключи на оперативен режим на мислене. Съжаляваше, че не е достатъчно здрав, за да отиде с Касар и хората му.

— Колко души ще вземеш?

— Смятам да го изпълня сам. Остават по-малко следи. Придвижването става по-лесно.

Точно така обичаше да действа Рап.

— Не че е много вероятно, но какво ще правиш, ако се засечеш с Рап?

— Зависи къде ще го засека, но мисля, че ще имам преимущество, защото той не ме познава.

Рикман се изсмя приглушено:

— Това няма значение. Ще те усети. Ще те надуши от километри. Не мога да обясня как го прави. Сигурно е някакъв животински инстинкт от времето, когато предците му са бягали от динозаврите.

Рик съжали, че не може да използва старите си връзки, за да разбере какво е намислил Рап.

Дурани скръсти ръце на гърдите си и измърмори:

— Мисля, че отдаваш прекалено голямо значение на този Рап. Представяш го като някакъв митичен герой.

— Генерале, самолюбието ти пречи да мислиш реалистично. Колкото и да желая смъртта му, не искам твоят човек да се забърква с него.

— Глупости — изсумтя генералът. Обърна се към Касар и заповяда: — Ако срещнеш Рап, искам да го убиеш.

Касар кимна, макар да беше почти сигурен, че няма да изпълни заповедта. Елементарно бе да убие кретен като този, който лежеше сега на земята, но хора като Мич Рап бяха съвсем друга работа. Човек като Рап щеше да бъде нащрек и да се съпротивлява. Касар погледна Рикман и каза:

— Може да взема и подкрепления.

Дурани се вбеси, че подчиненият му се съветва с американеца как да провежда операцията, но замълча. Рикман бавно вдигна ръка и се почеса по брадичката.

— Няма да е зле — измърмори. — Може би трима души.

Касар се обърна към Дурани:

— Може ли да избера хората?

— Да — неохотно отговори генералът.

— Освен това — добави Рикман, — ако видиш Рап, искам сериозно да се замислиш дали да не прекратиш операцията. Особено ако вече си се погрижил за Обрехт.

— Глупости — изсумтя Дурани. — Ако видиш Рап, искам да го убиеш. Разбра ли ме? Писна ми от този човек. Отърви ме от него и ще те възнаградя богато.

На Рикман му беше дотегнало от това перчене и ролята на инвалид още повече го вбесяваше. Неспособността да стане от леглото и да спори, го изпълваше с чувство на безсилие.

— Вазир, всички пари на света няма да означават нищо, ако си мъртъв. Мисли трезво и не подценявай Рап. Този човек е безжалостен хищник. Ако го хванеш на прицел и той не те забележи, застреляй го. Но при най-малкото подозрение, че те е усетил, бягай. — Рикман погледна Касар през процепите между клепачите си. — Ти си умен мъж. Разбираш какво искам да ти кажа, нали?

— Да — отговори Касар с обичайния си безизразен глас.

Той разбираше. Мъжете като Рап бяха изключително опасни не само заради таланта или инстинктите си. Най-впечатляващото при тях беше способността да оцеляват дори в най-опасната ситуация.

— Ами наемният убиец… Гоулд?

Рикман от известно време умуваше как да се справи с този проблем. Знаеше много за убиеца, но Гоулд нямаше никаква представа, че нарочно е бил поставен в ситуация, в която беше сигурно, че ще избере да разчисти сметките си с Рап. Понякога Рикман се питаше дали не е сгрешил. Изведнъж му хрумна нещо. Погледна Дурани и попита:

— Ти ми каза, че си накарал генерал Каим и хората му да бъдат в готовност, в случай че моят наемник не успее, нали?

— Да.

Рикман въздъхна:

— Ох, трябваше да се досетя, че ще се намесиш в плана ми.

— Не разбирам какво говориш.

— О, много добре разбираш. Толкова си прозрачен. Искал си да убиеш Гоулд, след като ликвидира Рап, нали?

Дурани подсмръкна и призна:

— Не исках да оставям свидетели.

— И?

— Какво „и“?

Рикман се подпря на лакти и успя да се повдигне от възглавниците. Радваше се, че медикаментите все още притъпяват болката.

— Слушай, ако искаш съвместните ни начинания да успеят, трябва да престанеш да действаш зад гърба ми. Осъзнаваш ли какво си направил? Гоулд е професионалист. Очевидно е видял хората ти и се е досетил, че ще го убиеш. Единственият начин да се спаси, е бил да премине на страната на Рап.

— Глупости.

— Не, генерале, единствената глупост е начинът, по който провеждаш идеално замисления ми план. Искам да престанеш да ми се месиш и да няма повече убити, освен ако не се налага.

— Убивам, за да предпазя теб и мен. Тайните ни са твърде ценни. Трябва много внимателно да охраняваме територията си.

— Това е глупава стратегия. Убийството не е решение на всеки проблем. Какво ще направиш с Вазир, след като се върне от Швейцария? И него ли ще убиеш?

— Той е твърде ценен! — изкрещя Дурани. — Никога няма да убия толкова предан човек.

Рикман знаеше, че генералът е убил много предани хора, но си замълча. Касар чуваше всяка дума, а той не беше глупак. Със сигурност вече се питаше кога Дурани ще реши, че вече не му е необходим.

— Отсега нататък, генерале, искам да се консултираш с мен за всяка стъпка, иначе сме обречени.

48.

Рапаханок, Вирджиния, САЩ

Стан Хърли дойде малко преди осем. Вълнуващата всички тема за смъртоносното му заболяване не се обсъждаше, по простата причина че старият гадняр ясно бе обяснил на Кенеди, че не иска да чува дори дума за това. Измърмори нещо от рода, че всички умираме, просто на някои това се случва по-рано, отколкото на други.

Люис направи фетучини със скариди и салата от спанак за всички. Докато вечеряха, Рап продължи да развива теорията си за Рикман. Спомни си, че отвлеченият има бивша съпруга и дъщеря, за които рядко говореше. Всъщност Рап си спомняше само един път, в който Рикман бе споменал за тях. Беше се случило в една бивша съветска база в южен Узбекистан малко след решителния разгром на талибаните с помощта на американската авиация, двайсетина войници от спецчастите, няколко души от Службата за секретно разузнаване и разпасана армия от бойци на Северния съюз. Рикман играеше главната роля за организиране на операцията, в която американците за първи път почувстваха, че постигат реални победи.

Това трябваше да се отпразнува и след като талибаните панически заотстъпваха към пакистанската граница, алкохолът започна да се лее. Още тогава Рап знаеше, че Рикман е изключително умен мъж, обичащ да замисля сложни операции, без да губи от поглед възможните спънки. Правеше всичко това с ясна представа за крайния резултат, което не беше никак лесно при толкова много непредсказуеми фактори и такъв коварен враг. По необясними за Рап причини онази нощ леко пийналият Рикман реши да сподели с него личните си проблеми. Бил женен, но никога не бил обичал жена си и бил почти сигурен, че и тя никога не го е обичала. Имали дъщеря, вече в пубертета, която мразела баща си заради дългите отсъствия и почти не му говорела, когато се приберял. Семейството им отивало към разпадане и Рикман се колебаел дали да полага усилия да го спаси, или не си струва. Разсъжденията му бяха типични брътвежи на пиян човек, опитващ се да оправдае греховете си. Рап на няколко пъти успя да смени темата на разговора, но Рикман пак започваше да се вайка.

На другия ден се държеше, сякаш нищо не е казвал, и повече не спомена нищо за това. Няколко месеца по-късно Рап научи, че жената на Рикман е поискала развод. Това не беше необичайно. Работата в Службата за секретно разузнаване винаги се отразяваше зле на семейството. Налагаше се единият съпруг да държи фронта, докато другият защитава американските интереси из помийните дупки на света. Още преди 11 септември процентът на разводите в службата беше висок. След атентатите броят им рязко се увеличи. ЦРУ постоянно изпращаше хората си на далечни места и мисиите продължаваха години наред. Семействата страдаха и браковете се разпадаха. Сега Рап искаше да разбере дали някой е разговарял с Рикман за развода и стреса в работата му.

Кенеди погледна Люис и отбеляза:

— Веднъж май обсъждахме дали да не го върнем.

— Да, спомням си.

— Проблемът не беше толкова в развода. Такива случаи сме имали доста. Просто един ден си дадохме сметка, че е бил в Афганистан шест години без прекъсване — продължи Кенеди с тон, сякаш съзнаваше сериозна грешка. — Веднъж бях в Кабул по работа и седнах с него да го попитам как вървят нещата. Той не се оплака от нищо.

— Абсолютно от нищо ли? — скептично попита Хърли.

— Абсолютно от нищо. Беше се потопил изцяло в работата. Беше като жива енциклопедия на военизираните групировки. Стигна се дотам, че Оперативното командване не можеше да организира операция, без да се допита до него. Пращахме му име, понякога снимка или място, и Рик казваше нещо като: „Не търсите правилния Мохамед“ или „Вашият човек е в съседното село“. Както и да е, аз прегледах работата му и му предложих повишение, ако се върне в Америка. Той дори не каза, че ще помисли. Отговори ми, че талантът му само ще се похаби в Лангли.

Хърли сви рамене:

— Не е първият, който мисли така.

Кенеди отпи глътка вино и кимна.

— Можехте да го принудите да се върне — отбеляза Рап.

— Мислих за това, но когато попитах няколко души от Оперативното командване и от агентите ни в чужбина, те за малко не получиха удар. Всички твърдяха, че без него са загубени.

— Затова ти реши да го извикаш за две седмици за консултации — намеси се Люис.

Хърли изсумтя презрително:

— Чакай да позная… посадила си го на дивана на докторчето.

— Стандартна процедура — отговори Кенеди, като сви рамене. — Задължавам всичките си подчинени да го правят. Дори вас двамата.

— Да, много ми помогна — саркастично отбеляза Хърли. Бързо се обърна към Люис и добави: — Извинявай, докторче, не е твоя грешката. Просто мозъкът ми е много прецакан.

— Не се обиждам — усмихна се психиатърът. — Освен това мозъкът ти не е прецакан… просто е по-сложен.

— Не — възрази Рап, — сто процента е прецакан.

Хърли се изсмя:

— Ха, присмял се хърбел на щърбел!

— Не твърдя, че и аз нямам проблеми. Просто твоите са по-сериозни.

— Я млъквай бе, хлапе. Искам да те видя след трийсет години.

— Всички имаме проблеми. — Кенеди вдигна чашата си и добави: — Пък и като знам какво сте преживели вие двамата, мисля, че се справяте добре.

Хърли и Рап кимнаха мълчаливо за благодарност. Старият шпионин погледна Люис и попита:

— Добре, какво откри, когато сложи Рик на дивана?

— Нищо особено. Имахме само два сеанса по около два часа.

— Не ти ли се стори, че е твърде затворен? — поинтересува се Рап.

Люис поклати глава:

— Никакъв извод не можах да си направя. — Кимна към Рап и Хърли. — Вие двамата сте много труден случай. Години ми бяха необходими, докато спечеля доверието ви и ви накарам да ми се откриете поне малко. Но в сравнение с Рикман сте много лесни пациенти. Някой от вас чел ли е досието му?

Само Кенеди кимна.

— Има коефициент на интелигентност 205 — обяви психиатърът.

— Това не ми говори нищо — измърмори Хърли, като се почеса по бузата.

— Най-високият в Управлението — обясни Кенеди. — И то с много пред другите.

— Вие двамата, взети заедно — добави Люис, като посочи Хърли и Рап, — можете да се мерите с него.

— Докторче, сигурен съм, че е адски умен, обаче съм забелязал, че такива хора не се справят много добре в реалния живот.

— Това е вярно. По време на сеансите усетих няколко неща. Стремеж към усамотяване и трудности при общуването с хора, особено ако са извън най-тясното му обкръжение. Както сам каза, проблеми с реалния живот.

— Обаче проблемите в реалния живот не са рядкост сред хората ни, когато са изпратени зад граница са по-дълъг период — напомни Кенеди. — Вие двамата сте го изпитвали многократно. Когато се върнете от някоя трудна задача, започвате много по-лесно да се изнервяте от хора, които се оплакват от банални неща.

Всъщност Хърли по принцип не проявяваше голяма търпимост в каквито и да било ситуации.

— Дали не се е сближил прекалено с местните? — попита той.

— Нямаме достатъчно информация, за да кажем със сигурност, но през последните години определено се изолира повече. — Люис побърза да добави, че не иска да налага оценката си. — Сега като се замисля, тенденцията се вижда ясно. Сикълс изгуби контрол над него. Рикман се държеше, сякаш той е шеф на Дарън, а не обратното, или най-малкото, престана да му се подчинява.

— Айрини — заяви Рап, — силно се надявам да изриташ Дарън оттам. Той е некадърник и само ни прави за смях.

Напоследък Кенеди получаваше съвети от твърде много хора какво да прави в назряващата катастрофа в Афганистан.

— В момента го разпитваме. Искам да съм сигурна, че ни е казал всичко, което знае. После ще решавам какво да правя с него. — Тя не искаше да се отклоняват от темата, затова добави: — Да се върнем на Рик… Нямаме конкретни улики и не съм убедена, че ще намерим, но съм накарала трима от най-добрите ни специалисти да анализират всичко. Ако е допуснал грешка, те ще разберат.

Рап поклати скептично глава:

— Нищо няма да намерят. Той не допускаше грешки. Винаги е заличавал следите си, освен ако не е целял някой да ги открие.

— Като банкера. — Хърли отпи глътка „Джак Даниълс“ и добави: — Този човек в списъка с одобрените ни хора ли е и ако да, каква му е работата да приказва пред ФБР?

В Лангли имаха списък на частните банкери, чрез които управляваха финансирането за тайните операции. Използваха банки в Швейцария, Кипър, Гибралтар, Каймановите острови, Сингапур и на други места. Банките и банкерите се проверяваха обстойно, преди да бъдат одобрени. Кенеди беше единственият човек в сградата, разполагащ с пълния им списък. Тя поклати глава:

— Не… няма го в списъка.

— Ами банката? — попита Рап, като предположи, че може би Обрехт е шпионирал някого от колегите си.

— Не. Никога не сме работили с тази банка или с някого от служителите й.

— Видя ли показанията му? — поинтересува се Хърли.

— Да, тази сутрин. Ако може да се вярва на агент Уилсън, а съм убедена, че може, Обрехт твърди, че е работил и с Мич, и с Рик. Открил им е няколко сметки и е помогнал да получат преводи за няколко милиона долара. Освен това има сейфове на тяхно име.

— Някакъв коментар?

Кенеди поклати глава:

— Нищо конкретно.

— И Мич твърди, че никога не е виждал този човек?

— Никога. Нямам представа кой е — отговори Рап.

Хърли погледна Люис:

— Може ли да е от травмата на главата?

— Прекалено рано е да се каже, но досега паметта му се възвръща доста успешно. Още не е имало случай да го подсетим за нещо и той да не си спомни.

— Никога не съм виждал този човек — повтори Рап, като погледна Кенеди. — Освен това финансите ми са прозрачни. Видяхте колко добре ги управлява брат ми. Няма нужда да крада.

Братът на Рап беше един от мозъците на Уолстрийт. Той управляваше парите на Рап и му бе натрупал доста добро състояние.

— Не трябваше да разкриваш всичките си финанси — измърмори Хърли. — Не се ли поучи от мен?

— Стан! — укорително го прекъсна Кенеди.

— Какво „Стан“! Ние си рискуваме живота. Не получаваме вредни. Знаеш правилото: попаднем ли на мръсни пари, имаме пълно право да ги заделим в тайния фонд за черни дни.

Това бяха правилата на старата гвардия и Кенеди мразеше да й напомнят за тях. Донякъде разбираше откъде са се наложили, но не можеше да ги приеме.

— Такива приказки само насъскват хора като Уилсън.

Хърли махна презрително:

— Ние не сме глупаци. Повечето мръсни пари, които намираме, отиват за финансиране на тайните ни операции, но не можеш да обвиняваш момчетата ми, ако си заделят известна комисиона. Това е единствената ни застраховка, ако се наложи да бягаме.

— Не трябва да се налага.

— Глупости — ядоса се Хърли. — Опитай се да го обясниш на този кретен Уилсън или на оня педераст Ферис. Мамка му!

Остави чашата си и извади пакет „Кемъл“ без филтър. Когато палеше цигарата, забеляза загриженото изражение на лицето на Кенеди. Издиша дим към лампата над масата и заяви:

— Виж какво, принцесо, аз съм болен от рак. Така или иначе ще умра. Затова две цигари повече или по-малко нямат голямо значение. — Той дръпна още веднъж от цигарата и му стана съвестно за упрека. Кенеди му беше като племенничка. — Имах прекрасен живот. Не съжалявам за нищо… или поне за нищо, което бих разказал пред тази компания. Е… може би ще кажа нещо на Мич, преди да пукна, но не искам да гледам умърлушени физиономии. Всички умираме. И самият факт, че съм доживял до такава възраст, е удивителен. — Хърли вдигна чашата си. — За пълноценния живот.

Четиримата се чукнаха. Кенеди избърса една непослушна сълза от бузата си и се засмя:

— Да, цяло чудо е, че си доживял до такава възраст. Откакто те помня, пушиш тази отрова.

— Още отпреди да се родиш — уточни Хърли, като намигна и отпи глътка уиски. — Започнах на четиринайсет.

Старецът се загледа замислено в далечината. Замисли се за детството, за службата си в армията, после за славните години, когато бе работил за ЦРУ зад Желязната завеса. Беше изживял пълноценно живота си. Той поклати глава, за да проясни мислите си, и каза:

— Да се върнем на банкера. Предполагам, че ще го проучим отвсякъде.

— Накарах Маркъс да се заеме и взех още някои мерки. Досега не сме открили нищо, но има все пак нещо, което… звучи малко странно. — Кенеди погледна леко смутено Рап. — Нещо, което трябва да обсъдим. — Не знаеше как да поднесе новината по-деликатно, затова каза направо: — Името Луи Гоулд говори ли ти нещо?

Чашата на Рап бе наполовина пълна с водка. Той я погледна и за момент се изкуши да я изпие на един дъх, но се въздържа и само я бутна към средата на масата.

— Помня го.

— Спомняш ли си какво направи той?

— Уби жена ми — отговори Рап, без да мигне.

— Спомняш ли си какво стана с него в Кабул?

— Тази част малко ми се губи. Спомням си, че го видях, преди да ми се стовари целият ад на главата.

Кенеди още недоумяваше как е възможно да се случи такова съвпадение.

— Можеш ли да отгатнеш какво общо има Гоулд с швейцарската банкова система?

— Хер Обрехт?

— Точно така. Той е личният банкер на господин Гоулд.

— Без майтап! — възкликна Хърли, като се изправи рязко. — Тая работа започва да смърди.

Кенеди беше свикнала с динамичното му поведение. Хърли, подобно на Рап, не можеше да седи дълго на едно място. Тя обичаше да ги сравнява с акулите, които са постоянно в движение.

— Гоулд използва услугите и на други банкери, но Обрехт е един от главните.

Хърли отиде до хладилника, издиша облак дим, сипа си още уиски и се върна при масата.

— Знаеш ли на какво започва да ми прилича това, Айрини?

Кенеди кимна. Беше мислила вече за това.

— Това е добре планирана многопосочна атака — заяви Хърли. — Изпълнена е в стила на руснаците от едно време. Всичко е адски объркано, докато не прозреш през всички измами и заблуди и не разкриеш голямата им цел.

— И каква е голямата цел този път?

— Проклет да съм, ако знам. Тоест знаем в общи линии, че искат да ни отслабят, но все още не подозираме конкретните им цели.

Рап се намръщи и поклати глава. Един спомен се събуди в съзнанието му. Един разговор, който бе водил с Рикман преди години. Рик говореше бързо като картечница, прескачаше от една тема на друга, после пак се връщаше на предишната.

Кенеди забеляза изражението на лицето му.

— Какво си мислиш, Мич?

— Спомних си нещо, което Рик ми каза веднъж… преди повече от петнайсет години. Не си спомням всичко, но беше свързано с тайните операции и как трябва да се организират и водят на различни нива. Как да се набират качествени агенти. Той смяташе, че не е достатъчно да се вербуват. За да увеличим шансовете си за успех, трябвало да организираме второстепенни и третостепенни операции, за да отклоним вниманието на наблюдаващите… на онези, които следят дали шпионите ни не шпионират за противника. Много се разпали, когато обясняваше как трябва да заблудим тези хора. — Лицето на Рап се проясни. Той щракна с пръсти. — Спомних си! Идеята му бе да използваме такава дезинформация, че да излезе, сякаш самите наблюдаващи са шпиони… да откриваме истински сметки на тяхно име и ако някой от агентите ни бъде застрашен, да разкриваме информацията, за да разсеем наблюдаващите, като ги принудим да се защитават. Предлагаше да пращаме хора да спят с жените им или да правят други такива гадости… всичко възможно за отклоняване на вниманието.

— Искаш да кажеш, че нечия друга разузнавателна служба използва Обрехт, за да ни отвлече вниманието, така ли?

— Възможно е… Съчинили са тази фалшива история с банкера и са подхвърлили информацията на ФБР, за да ни изкарат от играта. И почти успяха. Ако Уилсън беше постигнал своето, двамата с теб, а и много други хора щяхме да изгубим адски много време да доказваме невинността си пред федералните.

— Ако си прав, каква е главната им цел? — попита Кенеди. — От какво се опитват да ни отвлекат вниманието? И какво общо има с това теорията на Рикман отпреди петнайсет години?

Рап взе чашата си и отпи глътка водка. Замисли се за изминалата седмица и водовъртежа от емоции. Спомни си смайването и страха, когато научиха, че Рик е изчезнал; ужасът и паниката след пускането на видеоклипа в интернет и огромното облекчение, което мнозина от тях изпитаха, след като намериха камерата и узнаха, че Рик е мъртъв и няма опасност да издаде тайните си. Точно това беше измамата. Той погледна Кенеди:

— Няма да ти хареса, но пак ще го кажа. Мисля, че Рик не е мъртъв. Просто те са искали да си помислим, че е мъртъв.

— Не можеш да го докажеш. Това са само догадки!

— Казах ти вече. Не мога да повярвам, че същите хора, които са превзели тайната квартира, може да са убили случайно Рик и после удобно да са забравили камерата, за да я намерим.

За Кенеди това бе плашещо предположение.

— Виж какво, знаеш, че приемаме теорията ти сериозно, но засега тя се основава само на предчувствия.

— Предчувствията много често са фактор за успеха в нашата работа.

Кенеди се замисли за няколко минути. След малко каза:

— Прав си.

— В такъв случай най-добре час по-скоро да тръгна за Цюрих.

— Готов ли си?

— Чувствам се отлично.

Кенеди погледна Люис, за да чуе мнението му.

— Само не си удряй главата — предупреди лекарят.

— Цюрих е безопасен град. Ще се справя. — Рап погледна Кенеди и попита: — Наблюдение?

— Имаме екип на място.

— Колко агресивно?

— Не… не искам да го уплашим.

— Добре.

Кенеди погледна Хърли:

— Искаш ли да се разходиш?

— Чакай да помисля. Мога да остана и да слушам как онколозите ме убеждават да гълтам отрова за мишки или да отида в Швейцария и да спукам от бой оня банкер. Какво ли да избера?

— Стан! — упрекна го Кенеди.

— Разбира се, че ще отида.

— Чудесно. — Тя се обърна към Рап. — Има още нещо. Искам да говориш с Гоулд, преди да заминеш.

Това му дойде неочаквано.

— Защо?

— Той знае нещо за Обрехт.

— Мислиш, че ще каже на мен? — Рап изведнъж се развълнува. — Нямам време за това. Трябва веднага да събера екипа си и да заминем.

— Екипът ти е готов за излитане… е, почти готов. Изпратих Скот да свърши една работа, но ще се върне навреме за излитането.

Рап се намръщи:

— Използваш хората ми, без да ме попиташ?

— Знам, че понякога ти е трудно да го приемеш, но аз съм ти шеф.

Рап не искаше да вижда Гоулд.

— И какво, заповядваш ли ми?

— Да. — Кенеди постави една папка на масата. — Бързо прочети това. После слез долу и разбери какво знае Гоулд. Има и флашка със запис, който той е направил пред ветеринарната клиника точно преди нападението. Ще ти бъде интересно. Изгледайте го със Стан.

Рап не се интересуваше от документите или записа.

— Колко сила мога да използвам?

— Ти прецени — отговори Кенеди, след като се замисли за момент.

— Ами ако реша да го убия?

Тъмните очи на Рап смутиха Кенеди. Бяха приятели и понякога тя забравяше, че в душата си той е убиец.

— Не искам да го убиваш.

— Защо?

— По причини, които не мога да ти обясня в момента. Трябва да ми повярваш.

— Искаш да кажеш, по причини, които не желаеш да ми обясниш.

— Разбирай го както щеш, но пак искам да напомня и на двамата — предупреди Кенеди, като посочи последователно Рап и Хърли, — че тук командвам аз. Аз вземам решенията и засега искам Гоулд да остане жив. Ясно ли е?

Рап не беше сигурен, че иска да убие Гоулд. Когато се замислеше за него, за жена си и нероденото си дете, губеше контрол над емоциите. Понякога се ядосваше, че не е убил мръсника, когато имаше възможност. Беше го оставил жив единствено заради паметта на Ана и постепенно се примири с този странен каприз на съдбата. Взел бе това решение с наивната надежда, че наемният убиец ще се откаже от занаята и ще започне да се грижи за семейството си. След като научи, че безотговорният глупак е пропилял шанса си за втори живот, вече започваше да размисля. Кенеди може да му беше началничка, но Гоулд му дължеше живота си. „Когато дойде моментът, аз ще реша дали да живее, или да умре“ — помисли си Рап. Облегна се назад и кръстоса крака.

— Засега нека да бъде твоята.

— Добре. И нещо извън протокола… назначих постоянна охрана за Клаудия и Ана.

— Къде са те?

— В Нова Зеландия.

— Как ги намери?

— С Клаудия поддържахме връзка.

Рап се изненада, но осъзна, че не би трябвало. Кенеди изпипваше всичко до последната подробност.

— На колко е момиченцето?

— Ана е на три.

Фактът, че майката е кръстила момиченцето на покойната му съпруга, смути Рап по непредвидим начин. Бе изгубил месеци, докато издири Гоулд и жена му с абсолютната решимост да убие и двамата, но когато настъпи моментът и той застана пред майката с невръстното момиченце, всичко се преобърна. Сякаш душата на жената се докосна до неговата и го убеди, че така няма да постигне нищо, освен да остави едно дете сираче. За човек, който повече от петнайсет години се занимаваше с убийства на хора, това чувство бе невъобразимо.

— Гоулд е крил от Клаудия, че все още е в занаята — каза Кенеди. — Преструва се, че не му дреме, но вътрешно страшно се бои, че тя ще го напусне, когато научи истината. Това е най-добрият начин да му повлияем.

Рап кимна, но си помисли, че има по-добър начин да влияе на Гоулд. Пистолетът, допрян до главата на глупака, можеше да се окаже много по-убедителен аргумент. Единственият проблем при тази тактика беше това, че започнеше ли веднъж, можеше и да не успее да се овладее.

49.

Орора Хайлендс, Вирджиния, САЩ

Уилсън нямаше съмнения дали е депресиран; той беше абсолютно сигурен, че е в депресия. За първи път в кариерата си сериозно си помисли да пъхне дулото на служебния пистолет в устата си и да сложи край на мъките си. Бързо обаче се отказа; спря го мисълта за кървавата бъркотия, която щеше да остави. Пък и ако оръжието нещо засечеше — което при лошия късмет, който имаше напоследък, беше много вероятно — имаше опасност да остане парализиран, да гледа безпомощно как животът си тече навън и да не може да изрази дори мислите си. Не, реши той, ако ще се самоубива, ще вземе хапчета.

Ферис сигурно бе усетил отчаянието му, защото чрез един от помощниците си го извика на среща на техния ъгъл точно в 22 часа. Сега Уилсън стоеше в антрето и за втора поредна вечер се готвеше да направи нещо, което не харесваше, с куче, което не обичаше особено.

Показа главата си в кабинета и рече на жена си:

— Излизам да разходя Роуз.

Тя го погледна над компютърния монитор.

— Сигурен ли си? Мога и аз да я разходя, ако искаш.

Уилсън не й беше разказал за колосалния си провал този ден. Нямаше да понесе критиките й. Щеше да има прекалено много въпроси. Неотдавна тя го беше уверила, че много го обича, но това не можеше да бъде вярно безусловно. Всеки разговор за днешните събития неминуемо щеше да доведе до онзи момент — тя щеше да го погледне, сякаш вижда през него, и да попита как може директор Милър, човек с репутация на справедлив и честен мъж, да допусне такава крещяща грешка. Щеше да продължи да го разпитва и да го принуди да признае, че никой не е застанал на негова страна. Тогава жена му щеше да изтъкне това като доказателство, че мнозинството е право, а той греши. Уилсън не би издържал такъв разговор, особено днес.

— Няма проблем — отговори й той. — Искам да се освежа.

— Днес си много мълчалив. Не искаш ли да говориш за срещата?

— Не е това… просто трябва да изясня някои неща.

— Винаги съм готова да те изслушам, ако имаш нужда. — Тя стана, отиде до вратата и го целуна. — Ти си добър човек, Джоел.

— Благодаря ти. Голям съм късметлия, че те имам.

— Да, така е.

Тя леко го погали по бузата с ръка и го изпрати до входната врата.

Ходенето му струваше огромно усилие. Сякаш краката му не искаха да отидат там, закъдето беше тръгнал. Когато зави на съседната пряка, го лъхна студен вятър и той потрепери. Притисна палтото към тялото си и вдигна яката. Чувстваше се премръзнал и уязвим, а това не му харесваше. Роуз дърпаше каишката и той я следваше сковано. Стигна до мястото на срещата и забеляза паркирания малко по-нагоре „Линкълн Таун Кар“ едва след като шофьорът примигна с фаровете. Джоел въздъхна и се приготви да изслуша неубедителното слово за повдигане на духа, което щеше да му изнесе сенаторът. Отвори задната врата, вдигна Роуз и я напъха в колата. Ферис можеше да се лигави с нея колкото иска.

Сенаторът взе кучето в скута си. Почеса го зад ушите и отбеляза:

— Чух, че днес не е минало добре.

— Абсолютна шибана катастрофа — измърмори Уилсън, като подръпна смутено палтото си.

— Може ли без цинизми?

— Хайде стига. Не ми казвайте, че не псувате, когато се ядосате.

Ферис поклати неодобрително глава:

— Имал съм такъв период, но се убедих, че псуването не помага.

— Я първо вие преживейте такъв скапан ден като моя днес, пък тогава ме поучавайте да не псувам. — Уилсън загледа каменните къщи, покрай които минаваха. — Имате ли представа какъв ад преживях?

— Не знам други подробности, освен че са те пуснали в принудителен отпуск.

— Знаете ли какво означава това?

— По принцип означава, че продължаваш да си получаваш заплатата, докато независима комисия прецени дали си извършил достатъчно поразии, за да те уволнят.

— Може би в нормалните държавни институции е така, но не и във ФБР. Принудителен отпуск означава, че те слагат в черния списък и можеш да се сбогуваш с кариерата си.

— Това е един от вариантите.

— Това е единственият вариант. Трима от преките ми началници бяха на срещата и ако зависи от тях, с мен вече е свършено.

— Те не са единствените хора, от които зависи нещо в този град.

Уилсън гневно сви юмруци.

— Вие не разбирате. Те вече са убедени, че историята с онзи швейцарски банкер е опит на чужда разузнавателна служба да дестабилизира ЦРУ.

— Глупости — изсумтя Ферис.

— Звучаха сигурни и за да бъдат по-убедителни, бяха извикали Кенеди. Знаете ли какво направи тя?

— Какво?

— Извади копие от декларацията ми за неразгласяване на поверителна информация и ми го хвърли в лицето. Каза, че ако само спомена на някого за това, ще ме тикне в затвора.

— Блъфира. Всички блъфират, защото ги е страх.

— Милър не се плаши толкова лесно. Ръководи ФБР от четири години и може да е всякакъв, но не и страхливец. Ако мислеше, че има основания да подозира Рап и Рикман, щеше да ги преследва, докато ги види зад решетките. Той е видял нещо. Някой му е показал нещо, което го е убедило, че цялата тази информация е скалъпена.

— Може би нещо, фалшифицирано от Кенеди. Тя не се спира пред такива неща. Как мислиш, че държи властта в ЦРУ?

Изведнъж на Уилсън му хрумна нещо. Той погледна Ферис и попита:

— Откъде получихте информацията за Рап и Рикман?

— От много надежден източник.

— Не се съмнявам. Кой е източникът?

— Този тон не ми харесва — изръмжа Ферис, като го погледна строго.

Уилсън се изсмя истерично:

— Това ли е най-убедителният ви аргумент? Накарахте ме да заложа главата си заради вас, а сега, когато кариерата ми отиде на боклука, вие ми казвате, че не харесвате тона ми. Абе я си го начукайте, сенаторе!

Ферис почервеня от гняв. Явно не беше свикнал да му говорят така, най-малкото пък обикновен държавен чиновник.

— Джоел, аз мога да ти помогна, но трябва да се успокоиш и да ми се довериш. За бога, човече! Мислех, че си професионалист. Това е само началото на играта, а ти се държиш, сякаш всичко е свършено.

— За мен е свършено.

— Не е, вземи се в ръце! — Сенаторът завря кученцето отново в скута на Уилсън. — Ще поискам изслушване пред Конгреса. Кенеди ще трябва да отговаря на много въпроси и ти ще бъдеш ключовият ми свидетел. Когато свършим с нея, горчиво ще съжалява, че ти е хвърлила онзи документ в лицето.

— Защо сте толкова сигурен? — поинтересува се Уилсън, докато се опитваше да усмири кучето.

— Нали ти казах, имам надеждни източници. Имай ми доверие.

Уилсън поклати глава:

— Трябва да измислите нещо по-убедително. Аз съм този, който се дави, докато вие си седите на брега с коктейл в ръка. Искам гаранция. По време на разследването ще ми задават много въпроси за начина, по който съм се добрал до тази информация… въпроси, чиито отговори неизбежно ще сочат към вас. Ако искате да ви съдействам, трябва да ми дадете увереност, че мога да докажа правотата си.

Ферис се замисли, като потърка с показалец устните си. След малко отговори:

— Не мога да ти издам източника си. Само ще ти кажа, че е високопоставен служител в една от най-близките ни съюзнически държави. Човек с безупречна репутация.

— Ще свидетелства ли, ако бъде призован?

— Не, за бога! Недей да говориш глупости. Нещата не стават така.

— Значи аз съм единственият, който залага кариерата си на карта, така ли? Този ваш свидетел само хвърля обвинения, без да поема никакъв риск.

— Не бъди наивен. Този човек може да изгуби всичко. Даде ми информацията като услуга.

— Мен това не ме грее много.

Уилсън се чувстваше все по-изолиран. Рап, Рикман и кой знае колко още мръсници, заедно с оная кучка Кенеди, бяха сто процента виновни, но Ферис и тайнственият му информатор не вдъхваха много кураж.

— Това са глупости.

— Джоел, съчувствам ти напълно. — Ферис съзнаваше, че има опасност да загуби подкрепата на Уилсън. Същите качества, които го правеха най-подходящия човек да разобличи Лангли, сега го караха да се отдръпне от сенатора. — Но трябва да ми повярваш. Много скоро ще бъда в позиция да окажа силен натиск върху Кенеди. Дотогава обаче имам нужда да направиш нещо за мен.

— Защо винаги аз трябва да правя нещо за вас, а вие не правите нищо за мен?

На Ферис му писна. Той погледна гневно Уилсън и се сопна:

— Я се опомни, момче! Не се дръж като малко дете. Престани да се вайкаш. Това е Вашингтон. Борбата е жестока. Какво очакваше… че хора като Кенеди и Рап ще се разтреперят, като видят значката ти, и ще се предадат?

— Не.

— Тогава се вземи в ръце. Казах ти, че това е само началото и че ако работим като екип, ще победим, а когато това стане, директор Милър и много други ще ти целуват краката и ще молят да им простиш.

Това прозвуча много добре на Уилсън.

— Добре, добре. Какво искате да направя?

— Чувал ли си за Дарън Сикълс?

— Човекът на ЦРУ в Кабул… да, срещах се с него.

— Научих, че е бил отзован и Кенеди и Рап се опитват да му вгорчат живота.

— Какво ме интересува това?

— Би трябвало, защото изглежда, че господин Рап е отправил заплахи срещу живота на господин Сикълс.

— Откъде разбрахте? — подозрително попита Уилсън.

— От Ариана Винтър от Държавния департамент.

— С нея също се срещах.

— Трябва да говориш с нея. Каза ми, че Рап е отправил много заплахи.

Уилсън се намръщи:

— Това трудно се доказва в съда.

— Не говоря за съд. Говоря за открито изслушване в Конгреса, пред моята комисия и в присъствието на журналисти. Престани да мислиш като агент на ФБР. Трябва да разобличим този Рап публично. Да го представим като изпуснат от контрол социопат, който заплашва, лъже и мами, за да получи каквото иска. След като това стане, разследването ти ще си дойде на мястото.

* * *

Скот Колман седеше в задницата на черен микробус „Хонда Одисей“, следващ на около две преки колата на сенатора. Поставянето на подслушвателно устройство не го беше затруднило. Униформата на служител от кабелната телевизия и няколко кучешки лакомства бяха достатъчни. Кръстоската между пудел и кокер шпаньол не беше куче пазач. След като сложи в лакомствата и леко приспивателно, Колман спря микробуса пред къщата, подхвърли вкусните хапки през оградата и се престори, че проверява кабелите. След пет минути влезе в двора и почерпи кучето с още няколко парченца. Коленичи и докато галеше козината му, закрепи микрофона на нашийника.

Хората му в микробуса направиха бърза проба, за да се уверят, че устройството работи. През това време Уилсън беше в сградата на ФБР. Тръгна около обяд и веднага втори екип го проследи до дома му и започна да подслушва. Не чуха нищо интересно, освен че по някое време им се стори, че Уилсън плаче. След като бе губил другари в битка, Колман не можеше да уважава мъж, който реве заради собствения си провал.

Сега бившият „тюлен“ подслушваше разговора на Уилсън със сенатора. Кенеди щеше да получи полезна информация. Ако бе получавал сведения от чужда разузнавателна служба, сенаторът се поставяше в много опасна позиция. Освен това вече знаеха плана му. Възнамеряваше да предизвиква публично изслушване.

Колман прехвърли аудиофайла с разговора на смартфона си, избра имейл адрес, отбелязан като „Спешно“, и изпрати записа на Кенеди. После накара шофьора да спре.

— Момчета — каза на двамата си подчинени, — следвайте ги и ми пращайте всяко ново нещо, което запишете.

— Ти къде отиваш? — попита жилестият техник.

— В Цюрих. Изпращайте ми всичко, което запишете. Ще се върна след няколко дни.

Колман затвори вратата и се затича към колата си.

50.

Исламабад, Пакистан

Надим Ашан беше попадал в трудни ситуации и преди, но нищо не можеше да се сравни със сегашната. Снощи, докато вечеряше, почукаха на вратата му. Той очакваше със страх този момент през целия ден, откакто вторият видеозапис на Джо Рикман беше пуснат в интернет. Там ясно бе посочен като американски агент. Ашан знаеше, че ще се наложи да се защитава срещу тези лъжи, затова отиде направо при генералния директор, за да заяви невинността си и да предложи съдействие по всеки възможен начин, който би помогнал за оборването на тази дезинформация. От хладното поведение на Тадж разбра, че проблемът няма да се реши лесно.

До края на деня всичко вървеше нормално. Различни колеги се отбиваха да му засвидетелстват подкрепа. Дурани изказа убеждението си, че обвиненията ще се окажат неоснователни. Генерал-лейтенант Махмуд Насир, шефът на Вътрешната дирекция, лично му се извини, че ще се наложи да започне разследване. Ашан и Насир не се обичаха много, затова хладната атмосфера на срещата не беше изненада.

При почукването на вратата сърцето на Ашан се сви. Жена му бе плакала почти цялата предишна нощ, защото беше приятелка на съпругата на външния министър и бе видяла как го измъкват от дома му. Не беше трудно да си представи как същото се случва с мъжа й. Когато отвори вратата обаче, Ашан с изненада видя не само генерал-лейтенант Насир, а и приятеля си Дурани.

Преди Насир да каже нещо, Дурани направи крачка напред и заяви:

— Дойдох да се уверя, че ще се отнесат към теб с подобаващо уважение.

С безстрастно изражение, както винаги, Насир даде знак на хората си да действат. Вкараха Ашан и жена му в различни стаи. За щастие Дурани отиде с нея, за да я успокои, защото не беше подготвена за дълъг разпит. Насир и трима от хората му заведоха Ашан в кабинета му и го разпитваха в продължение на шест часа. Въпреки че многократно ги помоли да не пушат в къщата, мъжете не му обърнаха внимание. Той реши, след като всичко това свърши, да се погрижи тримата да бъдат наказани за неуважението към чина му. Насир, от друга страна, беше безнадежден случай.

Ако не беше Дурани, Ашан постоянно щеше да се притеснява за жена си. Малко след десет приятелят му дойде да го успокои, че са я пуснали да си легне. Това, че са се държали културно с нея, донесе известно облекчение на Ашан, но само за кратко. Дурани го осведоми, че синът и дъщеря му са извикани за разпит. Синът му бе лекар в Карачи, а дъщерята — инженер в Исламабад. Младежът нямаше да има проблеми, но младата жена беше много красива, а агентите на ОРС не се славеха със самоконтрола си.

Ашан погледна гневно Насир и заяви:

— Аз съм невинен по тези обвинения и това ще се докаже. Ако дъщеря ми и синът ми пострадат по някакъв начин, ще се погрижа твоите деца да изпитат същото унижение.

Тази заплаха сама по себе си може би беше достатъчна, но Дурани се погрижи да й придаде допълнителна тежест. Той изсипа куп псувни и много образно описа какво е готов да стори с децата на Насир, после за всеки случай отправи подобни заплахи и към подчинените му. От шефовете на дирекции Ашан беше най-културен, а Дурани — най-малко. Безстрашен в атаките си срещу враговете на Пакистан, той бе добре известен с безскрупулността си.

Насир веднага стана и обяви, че отива да обясни на хората си, че ще екзекутира всеки, който не се отнесе към децата на Ашан с подобаващото уважение. След малко по-малко от час той и хората му решиха, че са си свършили работата за тази вечер. След колоритното описание на Дурани за извращенията, които е готов да извърши с тях, ентусиазмът им явно спадна.

Ашан искрено благодари на приятеля си за подкрепата. Дурани заяви, че ако нещата се обърнат, е сигурен, че и той ще стори същото за него. Когато си лягаше, Ашан се запита дали наистина би направил така. Прегърна жена си и неспокойно зачака децата му да се обадят. Дъщеря му първа телефонира, искаше да знае какво става. Той й обясни, че има недоразумение. Беше сигурен, че разговорът се записва. След близо два часа и половина безсънно очакване се обади и синът им. След като увери и него, че всичко ще бъде наред, в четири и двайсет сутринта Ашан най-сетне заспа, прегърнал жена си.

Събуди се два часа по-късно, обръсна се и се облече. Когато излезе, видя кордон от военни автомобили и се почуди дали ще му позволят да отиде на работа. Един полковник от армията се приближи и му обясни, че ще го ескортират до централата на ОРС. Обхванат от мрачно предчувствие, той се качи в една непозната кола. В Пакистан беше нещо като национален спорт да извършват покушения срещу висши държавни служители в личните им автомобили.

Стигна благополучно до кабинета си, но денят не започна толкова спокойно. Когато пристигна, разбра, че всичките му трима секретари и двама от заместниците му са били арестувани през нощта. Кабинетът му бе пълен с агенти от Вътрешната дирекция, които ровеха из секретните документи. Това беше прекалено за един разузнавач. Той веднага тръгна към кабинета на генералния директор. Трима души се опитаха да го спрат, но не успяха. Ашан отвори вратата и завари директор Тадж в компанията на Дурани и Насир. Изражението на Дурани бе загрижено.

— Какво става? — попита Ашан.

— Седни, ако обичаш — отговори Тадж, като посочи дивана до Дурани.

Ашан остана прав.

— В кабинета ми има някакви хора. Ровят в секретните документи.

— Знам. Седни.

Тадж отново посочи дивана с цигарата си.

— Тези хора не са упълномощени да четат такива документи — заяви Ашан, когато седна. — Това е сериозно нарушение на правилника.

Погледна другите трима, като се надяваше да види знак, че разбират сериозността на проблема.

Тадж погледна директора на Вътрешната дирекция и му даде знак да говори. Насир вдигна няколко листа.

— Познаваш ли тези документи?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Дай му да ги прочете — заповяда Тадж.

Ашан пое страниците и изведнъж му се зави свят. Досега не ги беше виждал, но бе достатъчно умен, за да разбере какво представляват.

— Не са мои.

— Защо тогава хората ми ги намериха залепени от долната страна на едно от чекмеджетата ти? — попита Насир.

— Не са мои. Откъде си сигурен, че те не са ги подхвърлили?

Насир погледна Тадж и разочаровано поклати глава.

— Господин директор, трябва да ми повярвате. Аз не шпионирам за американците или за друг. И тази швейцарска сметка не е моя. Никога не съм виждал тези документи.

— Обаче имаш сметка в швейцарска банка, нали? — попита Насир.

Дурани се намеси, преди Ашан да успее да отговори:

— Кой няма сметка в швейцарска банка? Хайде да прескочим тези глупости. Ние сме шпиони. Всеки от нас има швейцарски сметки. Тези хартийки не означават нищо.

— За съжаление не е толкова просто — заяви Тадж. — Швейцарската сметка можем да я приемем. Както каза Ахтар, издигнеш ли се на определено ниво, това става част от работата. Обаче твърденията на онзи американски шпионин, че си агент на ЦРУ… това няма как да се пренебрегне, дори да е лъжа.

— Това е лъжа! — енергично възрази Ашан. — Аз не съм агент на ЦРУ. — Погледна лицата на тримата мъже и осъзна, че никой не му вярва. Дори Дурани не искаше да го погледне в очите. — Ахтар, нали не вярваш, че мога да падна толкова ниско?

— Ти си по-морален от нас тримата и мисля, че това е абсолютно изфабрикувано, но… — Дурани погледна гневно Тадж. — Аз нямам думата по този проблем и явно никой не смята да търси истината.

Отначало Ашан не разбра добре смисъла на тези думи. Той погледна объркано Тадж:

— Какво означава това?

— Президентът ми се обади, преди да дойдеш. — Директорът се наведе напред и изгаси цигарата си в пепелника. — Съжалявам, но няма как да се изразя по друг начин. Иска да те изхвърлим.

Ашан още не можеше да осъзнае напълно необратимостта на катастрофата. Той зина от удивление:

— Просто ей така… след повече от трийсет години вярна служба?

— Това е по-важно от личните ти интереси… по-важно от нас… по-важно от ОРС. Надявам се, че ще докажеш невинността си, но президентът иска да действаме сега. Трябва да се покажем силни. Не можем да си позволим да ни мислят за американска марионетка.

— Позволете му поне да се оттегли сам — настоя Дурани. — Да направи изявление. Можем дори да го извъртим в наша полза. Може да каже, че се оттегля по собствено желание в името на прозрачността. После да спомене нещо за плана на американците да се бъркат в суверенитета на Пакистан.

Ашан имаше чувството, че се е отделил от тялото си и наблюдава отстрани.

Тадж поклати глава:

— Президентът беше категоричен. Иска да го уволним още тази сутрин. За съжаление трябва да стане така, Надим. За мен ти си добър и достоен човек. Съжалявам, но ти и цялото ти семейство ще бъдете поставени под домашен арест, докато свърши разследването.

Ашан се изправи, без да продума. Изведнъж започна да му се повдига. Пред кабинета на Тадж го чакаха петима-шестима униформени. Нямаше смисъл да спори. Щом президентът искаше, нямаше шанс да избегне уволнението. Още не можеше да си обясни как изведнъж животът му се срина. Докато вървеше заобиколен от охраната, Ашан си каза, че трябва да запази спокойствие. Имаше време да разбере какво се случва и се надяваше да узнае кой стои зад всичко това.

51.

Рапаханок, Вирджиния, САЩ

Рап и Хърли прегледаха досието. Неш, Шниман и Колман бяха провели основната част от разпита; Люис бе направил психологически анализ. Гоулд отказваше да говори, повтаряше едни и същи неща и настояваше да се види с Рап. Това бяха пълни глупости, двамата ветерани го надушваха от километри. Гоулд ги баламосваше с полуистини и откровени лъжи, опитвайки се да си осигури някаква позиция да преговаря. За Рап всичко това беше безполезно. Гоулд можеше да си помогне само ако каже истината.

За разлика от свалените на хартия аудиозаписи, които бяха безполезни, видеозаписът, направен от Гоулд при следенето на Рап преди опита за покушение, се оказа много интересен. На Рап и Хърли им бе достатъчно да го изгледат само два пъти, за да разберат какво е уплашило наемника. Човек с по-малък опит в полевите операции би го пропуснал. Рап и Хърли толкова бяха свикнали с нормалния ритъм на улицата, че веднага забелязаха двамата подозрителни мъже.

Слязоха в подземието и Рап натисна звънеца до металната врата. Вдигна лицето си към камерата и след като чу бръмченето на електронната ключалка, отвори вратата и двамата с Хърли влязоха. Помещението беше правоъгълно, с две големи стъкла за наблюдение към всяка от килиите. Гоулд бе в лявата, а дясната беше празна. На контролния пулт седеше едрият Джо Маслик.

— Как върви, Джо? — попита го Рап.

— Адска скука. А това пътуване до Цюрих… отрязахте ли ме?

— Не е мое решение, Джо. Съжалявам… Айрини командва.

— Заради рамото ли? — Маслик размърда ръката си. — Нищо ми няма… само драскотина.

Рап знаеше, че не е вярно. Маслик бе ранен във ветеринарната клиника в Кабул. Кенеди беше казала, че докторите се опасяват да няма увредени нерви, но щели да разберат със сигурност, след като премине поне още един месец физиотерапия. По-голямото им опасение беше свързано със смъртта на най-добрия му приятел, Мик Ривърс, в същата престрелка. Люис искаше да се увери, че Маслик го е преодолял, преди да го прати отново на мисия.

— Говори с Кенеди — каза Рап. Взе папката и посочи Гоулд през стъклото. — Какво прави тоя?

— Нищо. — Маслик се залюля на стола. — Постоянно повтаря, че иска да говори с теб. Щеше да ме изнерви, ако не знаех, че може би заради него отървахме кожите.

— Как така?

— Ами първо, можеше да ти пръсне черепа още в момента, когато слезе от колата пред онази клиника в Кабул. После… след като почна престрелката, правеше всичко, за да държи онези мръсници на разстояние. Ако не беше с мен на покрива… щяхме много да загазим.

— Говори ли с него? — поинтересува се Рап, като посочи легналия на кревата арестант.

— Не… не много.

— Добре. Как са камерите и записващите устройства?

— Включени.

— Изключи ги.

Маслик го погледна смутено:

— Съжалявам, но Айрини каза, че иска всичко да се записва.

— Стига бе!

— Беше категорична, Мич. Каза да не ги изключвам дори ако настояваш. При никакви обстоятелства. Освен това каза да си оставиш оръжията тук.

Рап се обърна към Хърли:

— Представяш ли си?

Старият шпионин сви рамене:

— Какво ти пука? Явно с докторчето искат да анализират поведението ти при разпита. Голяма работа. — Свали кобура си и го остави на масата. — Хайде. — Кимна на Рап да направи същото. — Да влизаме.

Маслик освободи ключалката и Рап и Хърли влязоха в килията. Масата и столовете бяха заковани за пода. Леглото — също, а до него имаше тоалетна чиния и малък умивалник. Подът бе покрит с осемсантиметрова гума за омекотяване на падания; стените и таванът — със сиви стиропорени акустични плочки, позволяващи на микрофоните да улавят и най-тихия шепот.

Рап остави папката на масата и посочи стола от другата страна. Гоулд бавно извади ръцете си изпод главата и седна на леглото. Погледна зад Рап.

— Кой е тоя?

Рап не си направи труда да погледне назад. Този надменен мръсник продължаваше да се държи, сякаш той владее положението.

Хърли сам отговори:

— Кой съм аз, не ти влиза в работата. За теб е по-важно защо съм тук.

— Добре, защо си тук?

— Тук съм, за да се уверя, че този път Мич ще те убие. А ако не те убие, аз лично ще ти счупя врата.

— Да бе, да — изсумтя Гоулд. — Измисли нещо по-умно, старче.

Рап само почувства как Хърли мина покрай него. Гоулд беше в неудобна позиция на ръба на леглото и подцени бързината на стария шпионин. Понечи да се изправи, но Хърли го изненада с бързо дясно кроше. Гоулд падна обратно на леглото и Рап видя, че Хърли стиска бокс в дясната си ръка. Наемният убиец седеше облегнал гръб на стената и се държеше за брадичката. Стискаше очи, за да не закрещи от болка.

— Ще слушаш и ще се подчиняваш — заяви Рап. — Домъкни си задника тук, ако не искаш да кажа на този старец да те смели от бой.

Гоулд бавно се довлече до масата, като разтриваше долната си челюст.

— С нищо не ви бях предизвикал. — Погледна Рап и добави: — Така ли се отнасяш с човека, който ти спаси живота?

— Какво?

— Когато отидох в сградата срещу клиниката и разбрах, че ти си мишената, можех да те застрелям. Щеше да бъде лесно, но ти бях длъжник. Можех да избягам… можех да направя всичко, но вместо това предпочетох да дойда при вас и да ти спася задника. А ето как се отнасяш с мен.

Гоулд вдигна ръце и огледа килията.

— Имаше ли подкрепление за операцията?

— Моля?

— Подкрепление. Хора, които ти пазят гърба.

— Не — поклати глава Гоулд. — Винаги работя сам. Много добре знаеш.

Рап отвори папката и извади две снимки. Постави ги една до друга на масата.

— Познати ли са ти тези мъже?

Гоулд ги позна, но поклати глава.

— Наистина ли? Изненадан съм. Извадихме снимките от флашката, която намерихме у теб, когато те претърсихме в Баграм.

Снимките бяха на двамата мъже, които Гоулд бе видял да говорят по телефона в двата края на улицата малко преди нападението. Рап постави на масата трета снимка, получена от афганистанската полиция. На нея се виждаше единият от мъжете, проснат на земята и с дупка от куршум в гърдите. Рап се беше досетил каква е истината.

— Познал си този човек от предварителното разузнаване на района и след като си се качил на покрива, си го застрелял.

— Можеш да си мислиш всичко — измърмори Гоулд, като си придаде невъзмутим вид.

— Много е забавно да гледам как седиш тук и се правиш на светец, когато всички знаем, че си пълен боклук — с усмивка отбеляза Рап. — Ти не дойде в клиниката да ме спасиш… дойде, за да спасиш себе си. Видял си полицаите и си осъзнал, че са ти заложили клопка. Единственият ти шанс е бил да дойдеш и да се присъединиш към нас.

— Глупости приказваш.

Рап прибра трите снимки и постави на тяхно място други две. Беше използвал доста пъти този трик. Бащите и съпрузите са невероятно уязвими, когато се страхуват за жените и децата си. Рап наблюдаваше Гоулд. Единственият признак, че снимките му влияят по някакъв начин, бе това, че отмести поглед за няколко секунди.

— Давам ти втори шанс — заяви Рап.

— Аз пък ти спасих живота в Кабул. Квит сме.

В този занаят гневът можеше да е полезен, стига да е контролиран. Рап го разбираше отлично, но имаше едно изключение. Този проблем го засягаше по-лично, отколкото всеки друг. Затова сега не направи опит да забави или потисне яростта, която го обхвана.

— Гад такъв! За такъв егоист ли ме мислиш… че ако ти си толкова влюбен в себе си, и аз трябва да съм като теб? Глупак! Аз на драго сърце бих дал живота си, ако знаех, че жена ми и детето ми ще оживеят, но те нямаха този шанс, защото ти ги уби.

Той се надвеси над масата и удари Грунд с юмрук в лицето. Главата на арестанта се килна назад и от носа му рукна кръв.

Рап заобиколи масата и го удари отстрани в главата. Гоулд вдигна ръце, за да предпази лицето си. Рап го хвана за косата и продължи с юмруците.

— Самовлюбен мръсник! Дадох ти втори шанс в живота. Позволих ти да живееш с жена си и да отглеждате дъщеричката си. Знаеш ли какво бих дал, ако можех да прекарам само един ден с жена си? — Рап спря да удря и дръпна главата на Гоулд назад, за да го погледне в очите. — Аз дори не видях детето си родено, идиот такъв! Дадох ти истински живот. Ти прекара три години с дъщеря си. А аз нямах дори една шибана секунда!

Той удари арестанта още два пъти. Кожата над лявото око на Гоулд се сцепи.

— Какъв си ти бе? Наркоман… имаш нужда да се надрусаш… не можеш да се откачиш от дрогата?

— Нищо не разбираш! — изкрещя Гоулд. — Ти все още си в играта. Не знаеш какво е… да живуркаш като всички онези кретени. В шибаната Нова Зеландия има дори „Уол март“… знаеше ли това?

— Какви ги приказваш? — Рап осъзна, че Гоулд сигурно съвсем се е побъркал. — Ти си мислиш, че с теб си приличаме, нали?

— Повече, отколкото си готов да признаеш — отговори наемният убиец, като избърса кръвта от устата с ръкава си.

— Аз не получавам удоволствие, когато убивам. Не получавам купища пари за работата си. Убивам хора като тебе, защото без вас светът ще бъде по-добър.

Гоулд не искаше да разбере:

— Заблуждаваш се. Не може човек да достигне твоето съвършенство и да не му харесва.

— Нищо не разбираш. Аз съм добър в работата си, но не получавам тръпката, която получаваш ти. Нямам нужда от предизвикателство. Единственото, което се опитвам да правя, е да отървавам света от гадняри като тебе… нещо, което трябваше да сторя, когато те намерих на онзи плаж. Осъзнаваш ли какъв огромен подарък ти направих?

Гоулд се изпъчи и мълчаливо се втренчи в повърхността на масата.

— Знаеш ли какво… ти не ги заслужаваш.

Рап се върна от своята страна на масата и взе снимките на жената и детето на Гоулд. Постави ги точно пред него, после отново заобиколи масата и извади резервния си по-малък пистолет от скрития кобур на гърба си.

— Това е моментът на истината.

Допря дулото в тила на Гоулд.

Гласът на Маслик се чу от високоговорителите:

— Мич, разпитът свърши.

Хърли погледна към огледалното стъкло, знаейки, че от другата страна Маслик се кани да се обади на Кенеди.

— Остави телефона, Джо. — Старецът също извади оръжие. — Ще решим този въпрос сега. Или този боклук ще ни каже всичко, което знае, или ще го екзекутираме. И ако някой се опита да ни спре, ще му пръсна черепа.

Рап принуди Гоулд да погледне снимките.

— Стига игрички. Или говори и ми докажи, че ги обичаш, или ще ти размажа мозъка по снимките им и никога повече няма да ги видиш. Изборът е лесен. Какво предпочиташ?

— Аз ти спасих живота — изсъска през зъби Гоулд.

— Направи го, за да отървеш собствения си задник.

— Не е вярно.

— Това няма значение, Луи. Няма да се пазаря с теб. Или ще говориш, или си мъртъв.

— Искам гаранция.

Рап пусна косата му за момент и го удари по главата.

— Мога да ти гарантирам само, че ако ми кажеш всичко, ще те оставя да видиш жена си и детето си.

— Да ги видя… това не е достатъчно. Искам гаранции, че ще мога да се върна към стария си живот.

— Като наемен убиец… ти луд ли си? — Рап погледна Хърли. — Чуваш ли го какво говори?

— Стига сме си губили времето. Убивай го и да си ходим. Трябва да разпитаме Обрехт. Тоя тук не ни трябва.

— Прав си.

Рап отново допря дулото в главата на арестанта.

Наемникът не беше сигурен, че това е блъф. Досега Рап се бе показал като непредсказуем. Гоулд просто трябваше да издържи този разпит, после щеше да се споразумее с Кенеди или с друг.

— Чакай!

— Няма какво да чакам. Знам какво си мислиш сега — прошепна Рап. — Блъфира ли този, или наистина ще дръпне спусъка? За да разбереш, задай си само един въпрос… какво би направил ти, ако някой убие Клаудия и дъщеря ти? Нямаше да се двоумиш, нали? Убиецът вече щеше да е мъртъв. Затова, ако наистина си мислиш, че с тебе си приличаме, трябва да осъзнаеш, че ще дръпна спусъка. Това е последният ти шанс. Всички умираме, Гоулд. Просто на някои им се случва по-рано.

52.

Исламабад, Пакистан

Дурани не изпитваше удоволствие да гледа падението на приятеля си. Ашан беше добър човек, но страшно заблуден. Ако искаха ОРС да изкове силно бъдеще за Пакистан, не можеха да си позволят толкова слабохарактерен тип да командва Международната операция. Дурани вече бе подготвил заместника му — човек, споделящ стремежите му за бъдещето на Пакистан. Ашан щеше да оцелее. След няколко месеца скандалът щеше да отшуми и Дурани щеше да се погрижи приятелят му и неговото семейство да получат подобаващо уважение. Дори можеше да уреди Ашан да задържи част от парите в швейцарската си сметка.

Той се отърси от чувството за вина от стореното на приятеля си и се замисли за Рикман. Смущаваше го недоволството на американеца. Дурани бе положил огромни усилия да осъществи плана им. Само глупак можеше да очаква, че операцията ще мине безупречно. Сега трябваше да празнуват, не да се сочат с пръст и да се обвиняват взаимно за дребни грешки. Той вече съзнаваше, че малко е прекалил, когато каза на генерал Каим да очисти наемния убиец веднага след ликвидирането на Рап, но знаеше, че е бил прав. Смъртта на французина нямаше да натъжи никого, а сложните му взаимоотношения с Рап щяха допълнително да объркат ЦРУ.

Дурани бе готов да се реваншира пред Рикман. Щеше да направи жест, с който много да го зарадва. А после щеше да му даде да разбере, че и той трябва да изпълни докрай своята част от сделката.

Животното беше истински звяр. Дурани бе наредил на началника на охраната си да купи три нови кучета пазачи за имението. Специално искаше ротвайлери. Началникът на охраната и хората му никак не обичаха кучета, затова се наложи Дурани да плати на специалист от Европа да дойде в Пакистан и да ги обучи как да се грижат за животните. Цената беше възмутително висока — двайсет и седем хиляди долара, и продължаваше да расте. Освен това един от хората му напусна, след като беше ухапан. Дурани роптаеше срещу кучетата, но тайно ги харесваше заради страха, който всяваха, и старанието им да спечелят любовта му. Животните, изглежда, разбираха, че от всички хора, които виждаха в имението, той е най-главният.

Едното от тях, четвъртото, не беше толкова благосклонно настроено. Беше доста по-едро от останалите, по-старо и много по-умно. Другите му се подчиняваха и само от него Дурани се страхуваше. Беше накарал хората си да му сложат затягаща се каишка с дълъг повод, но не я използваше от страх звярът да не се обърне да го захапе между краката, както се беше случило с един от охранителите. Затова това куче получаваше само награди, никога наказания.

Сега звярът буквално го извлече нагоре по стълбите на къщата за гости и когато стигнаха на приземния етаж, дебелата сестра се отдръпна ужасено. Дурани не й обърна внимание, защото кучето го задърпа по коридора към спалнята. Влязоха и той го отвърза. Звярът скочи в леглото и започна да лиже подутото лице на Рикман.

— Аякс! — възкликна весело американецът и почеса кучето по врата — Липсвах ли ти? Да, виждам, че съм ти липсвал.

Дурани се усмихна. Надяваше се един ден и той да има такава специална връзка с кучетата си.

— Съжалявам, че не го доведох по-рано, но все още трябва да внимаваме. Освен това не бях сигурен, че ще се оправиш с него.

— Да се оправя с него ли? Той се разнежва като бебенце в мое присъствие.

— Виждам. — Дурани се приближи до леглото. — С теб се държи много по-приятелски, отколкото с хората ми.

Голямото куче легна, като положи глава в скута на Рикман. Дурани взе стол, премести го до леглото и седна.

— Много си щастлив, че е тук, нали?

— Страшно. Благодаря, че уреди да изчезне и да го докарат. Когато ме биеха, не бях сигурен, че пак ще го видя.

— Много се радвам, че ви събрах.

Дурани погледа още няколко минути кучето и господаря му. От повече от месец за първи път виждаше Аякс щастлив. Беше уверен, че е избрал най-подходящия момент. Той събра ръце и добави:

— Сега имаш да ми казваш много неща.

Без да отмести поглед от Аякс, Рикман отговори:

— Още не.

Силен гняв обхвана Дурани, но той се овладя.

— Ти ми обеща. Уредих всичко, което искаше. Сега си на безопасно място в страната ми. Дори ти осигурих нова самоличност. Трябва да спазиш своята част от сделката. Искам имената на американските шпиони.

— Когато Вазир се върне от Швейцария, ще видим как вървят нещата. — Рикман погали голямата глава на ротвайлера. — Тогава ще реша кога и как ще започна да споделям тази информация.

— Сделката не беше такава! — изкрещя Дурани.

Ротвайлерът присви очи и се озъби. Рикман го успокои и каза:

— Сделката вече е друга. Ти я промени, когато реши да се месиш на наемния ми убиец. Сега трябва да изчакаме да видим какво ще стане.

— Мога да заповядам да те убият — гневно изсъска Дурани. — Или по-добре да изчакам да оздравееш и после пак да накарам хората ми да те пребият. Как ти се струва това, глупав американецо? Мислиш се за много умен… ама не си! Аз държа всички козове тук. Аз решавам дали ще живееш, или ще умреш.

Рикман го болеше адски, когато се смееше, но не можа да се сдържи. Когато най-сетне успя да си поеме дъх, отбеляза:

— Мислиш, че съм в ръцете ти, така ли, генерале?

Тонът му не хареса на Дурани, но той не се предаде:

— Мога да заповядам да те убият още сега.

— Да, можеш, но до месец и ти ще ме последваш.

— Какви ги говориш?

— Много си наивен, генерале. Мислиш ли, че съм толкова глупав, че да се оставя в ръцете ти, без да се застраховам?

— Блъфираш.

— Не е в мой стил. Аз не блъфирам, а планирам. Взел съм мерки. Платил съм на няколко адвокати и съм ги инструктирал, ако не получават новини от мен през определени периоди от време, да изпратят един закодиран файл на директор Кенеди и още няколко избрани хора.

На Дурани не му се искаше да повярва, но знаеше, че Рикман е достатъчно хитър, за да го направи.

— Какво има в този файл?

— Много подробна информация, която разкрива участието ти в този план.

— С кой акъл го направи? Това е безразсъдно… Ами ако адвокатите решат да видят какво има на файла?

Рикман знаеше, че Дурани ще побеснее, като разбере. Мисълта, че незнаен брой хора разполагат с информация, която може да го разобличи, да провали всичко, за което е работил, и вероятно да му струва живота, беше нетърпима за човек, свикнал да контролира всичко. Сигурно години наред нямаше да му дава мира. Ако оцелееше толкова дълго, разбира се. Най-важното беше, че така Рикман щеше да го усмири, доколкото е възможно, и да му даде да разбере, че не държи всички козове.

— Не се безпокой, файлът е закодиран, пък и това са хора, на които имам доверие. Никой няма да посмее да се рови в него. Знаят, че съдържа информация, която може да им струва живота. — Рикман отново почеса кучето по врата и добави: — Няма от какво да се тревожиш, ако спазваш уговорката ни.

— Ти си този, който не спазва уговорката. Сенаторът иска още информация, за да предприеме действия срещу Рап и Кенеди.

Това може би беше вярно, но докато Рикман не се убедеше, че Рап няма да го преследва, сенатор Ферис щеше да почака.

— Хайде да видим първо как ще се развият нещата в Цюрих.

— Ти си глупак.

— Така ли смяташ? — развеселено отговори Рикман. — Аз пък мисля, че постъпвам много прагматично.

— Говоря за решението ти да дадеш толкова ценна информация на хора, на които не мога да имам доверие. Това е глупаво.

— Мисля, че е много умен ход. Всъщност може би не е чак толкова умен, имайки предвид твоите навици.

— Какво намекваш? — намръщи се Дурани.

— Очевидно е, че имаш лошия навик да убиваш хората, с които работиш.

— Преувеличаваш.

— Не, изобщо не преувеличавам. Затова фактът, че съм взел предпазни мерки, е съвсем логичен ход. Не е признак на особена досетливост.

Ако мислеше, че така ще реши проблемите си, Дурани би заповядал да убият Рикман и злобното му куче. Той обаче имаше нужда от американеца, за да доведе докрай плана си. Налагаше се да смени тактиката и да намери общ език с него.

— Джо, трябва да разбереш… ти си различен. Обсъждали сме вече това. Ти разбираш колко глупава е тази намеса на страната ти в Афганистан. Знаел си от самото начало, но е трябвало да изпълниш дълга си. Видял си как хората, които мразиш, забогатяват пред очите ти с американски пари, осигурени от теб. — Дурани посочи човека на леглото. — Борил си се храбро и изведнъж си видял решението. Америка трябва да се изтегли от Афганистан и в никакъв случай не трябва да дава пари и оръжие на хора, които са се обърнали срещу нея. Ти видя тази несправедливост и взе парите, но имаше нужда от съюзник, за да ти помогне да изчезнеш. Аз съм този съюзник. Мечтата ти нямаше да се сбъдне, ако не бях аз.

— Генерале, напълно съм съгласен с теб — отговори Рикман, удивен, че Дурани приема нещата толкова лично. — Искам просто да разбереш, че моментът не е подходящ. Много се радвам, че двамата с теб толкова се сприятелихме. Най-добрият начин да запазим приятелството си, е да не се опитваме да се принуждаваме един друг да правим неща, които не искаме. Разбери.

Дурани не беше свикнал да дели властта си с никого. Не му харесваше да няма пълен контрол, но докато не измислеше начин да обезвреди мрежата от адвокати на Рикман, трябваше да играе по неговите правила.

— Разбирам аргумента ти — излъга той. — Но и ти трябва да разбереш моята гледна точка. Аз вложих големи усилия в това начинание, а досега не съм получил нищо за труда си. Ако искаме да осъществим следващата фаза от плана си и да въвлечем ЦРУ в скандал, трябва да дадем твоята информация на сенатор Ферис.

Рикман от самото начало не харесваше тази част от плана. Ферис беше надут глупак и въпреки убеждението си, че Америка трябва да се изтегли от Афганистан, Рикман се отвращаваше от самата мисъл, че сенаторът ще се накичи с цялата слава за тази промяна в политиката на САЩ. Сега обаче не беше времето да обсъждат това.

— Генерале, нито за секунда не мога да повярвам, че не си получил нищо в замяна на усилията си. Чух въодушевлението в гласа ти. Ти много се гордееш със себе си, и с пълно основание. Ти проведе една от най-мащабните тайни операции в съвременната история и не се съмнявам, че след време ще се похвалиш за това публично и ще се наслаждаваш на възхищението на сънародниците си. Дотогава обаче ще трябва да се задоволиш с немалкото удоволствие от мисълта, че си надхитрил най-могъщата шпионска организация в света.

53.

Цюрих, Швейцария

Тревогата на Рап все повече се увеличаваше, докато голямата кола пълзеше нагоре по планинския път. В последните години Европа бе станала много труден терен за действие. Нямаше го вече времето, когато човек можеше да преминава от една в друга страна незабелязано. Сега имаше камери навсякъде, дори в селцата, разпръснати из Швейцарските Алпи. Компютърните системи на митническите и полицейските служби бяха свързани и всеки можеше да говори с всекиго по вездесъщите мобилни телефони. Влизането в държава като Швейцария невинаги представляваше проблем. Дори нямаше проблем да убиеш човек като Обрехт. Проблемите идваха после. Всеки оставяше цифрова следа след себе си и разследващите вече доста успешно сглобяваха мозайката и откриваха вероятните извършители.

Страхът, че ще те хванат след деянието, бе съвсем основателен, както израелците лично се бяха убедили при опита за атентат срещу висшия функционер на „Хамас“ Махмуд ал Мабхух в Дубай. Камерите на митницата и в хотела бяха записали как екипът от тайни агенти се готви за операцията и после напуска страната. Поуката беше ясна: да се промъкнеш в чужда държава, за да крадеш или шпионираш, все още бе сравнително лесно, но ако смяташ да убиваш и не искаш снимката ти да се появи на телевизионните екрани по целия свят, трябва да намериш начин да заличиш цифровите си следи.

Затова организирането на такива операции беше станало изключително сложно. Вместо да кацнат направо в Цюрих и да минат през митническата проверка, членовете на екипа се приземиха във военновъздушната база „Рамщайн“, където на паспортите им бяха поставени подходящите печати, документиращи, че са пристигнали във Франкфурт два дни по-рано. След това местните агенти ги заведоха до близкото частно летище, откъдето с друг полет заминаха за Цюрих. С митнически печати от Европейския съюз осемте мъже слязоха безпрепятствено на терминала за частни самолети и натовариха багажа си на две беемвета „Серия 7“. Носеха шест автомата, дванайсет пистолета, половин килограм пластичен експлозив и различни технически средства. Нищо от това нямаше да мине през нормална митница.

Единствената охранителна камера, която видяха, беше на изхода от летището, но през черните стъкла на беемветата тя нямаше как да заснеме нещо. Беше събота следобед и още в „Рамщайн“ екипът бе информиран, че Обрехт е тръгнал от дома си в Цюрих към имението си на брега на Боденското езеро. Получиха видеозапис от мястото, заснет от малък безпилотен самолет.

Рап, Хърли и Колман го изгледаха и това, което видяха, не им хареса. Хърли се изненада от размерите на имението, а Колман се разтревожи заради числеността на охраната.

В продължение на близо седемдесет години различни хора от ЦРУ поддържаха отлични отношения с една швейцарска банка, собственост на семейство Олмайер. След като изгледа записа от планера, Рап каза на Хърли:

— Мисля, че трябва да се свържеш с Олмайерови и да ги питаш какво знаят за Обрехт. Този човек със сигурност не е обикновен банкер. Ако това имение е негово, значи сигурно е собственик на цялата банка, а ако е собственик на банката, защо му е да се занимава с човек като Гоулд?

Разпитът на Гоулд продължи кратко, защото бързаха за полета, но бяха научили достатъчно за Обрехт. Поне така си мислеше Рап тогава.

— Казах ти, че трябва да го вземем с нас — измърмори Хърли, имайки предвид Гоулд. — Това нищожество ни излъга.

Гоулд им беше казал, че Обрехт не му е само частен банкер. Освен това швейцарецът уреждал договорите му и преговарял за цената с евентуалните поръчители.

— Значи би трябвало да знае кой те е наел, за да ме убиеш — отбеляза Рап в килията за разпит.

Гоулд се въздържа да потвърди, защото Обрехт рядко се срещал с поръчителите, но пък се занимавал с банковите трансфери, а те можеха да разкрият човека, поискал главата на Рап.

Рап погледна видеозаписа от огромното имение. Имотът струваше минимум 25 милиона долара. Гоулд явно ги беше преметнал и тази мисъл го вбеси.

— Няма начин този човек да е обикновен банкер.

— Може да му е наследство — предположи Колман.

Рап накара Маркъс Дюмон да открие кой е собственик на имението. Днес не беше добър ден за хакера. През по-голямата част от полета той неуспешно се опитваше да проникне в компютърната система на банката на Обрехт. Рап рядко го беше виждал толкова изнервен.

Гоулд явно ги беше излъгал. Колкото до предложението на Хърли да вземат наемния убиец в Швейцария, Рап не би издържал и секунда повече в присъствието на мръсника. Повдигаше му се от него и ако сериозно бе решила да го запази жив, Кенеди трябваше да го скрие някъде, защото той искаше да го убие.

Въпреки че нещата не изглеждаха добре, екипът продължи с втория етап от пътуването. Може би нямаше да успеят да се доберат до Обрехт, докато е защитен в имението си, но той едва ли щеше да седи там вечно. В неделя вечерта най-вероятно щеше да тръгне обратно за Цюрих. Криволичещият планински път бе идеално място за засада.

Рап караше, а Хърли седеше до него. Дюмон и Хайек бяха отзад. Хакерът още се опитваше да проникне в системата на банката, а Хайек — да засече мобилния телефон на Обрехт с цифров скенер. Гоулд им беше дал номера, но засега не откриваха нищо, а това означаваше, че или телефонът е изключен, или наемният убиец ги е излъгал и за тази подробност.

Срещнаха се с разузнавателния екип в покрайнините на градчето Енгвилен. За радост на Рап с тази задача бяха натоварили мъж и жена — така можеха да минат за двойка и будеха по-малко подозрение. Вече бяха минали веднъж покрай входа на имението и потвърдиха информацията от безпилотния самолет. На главния портал имаше четирима мъже с тъмносини униформи на спецчастите, а по-навътре се виждаше куче с водач. Рап изгледа видеозаписа, който бяха направили, и отбеляза:

— Охраняват го като среща на Г-8[2].

Рап, Хърли и Колман поговориха още десетина минути с двамата агенти. Положението изглеждаше безнадеждно. Мъжът и жената бяха сигурни, че имението разполага с модерна система за охрана. На записа от разузнавателния самолет се виждаха общо осем телохранители. Колко още имаше в къщата, не се знаеше.

Всички споделяха мнението, че ще е най-разумно да изчакат Обрехт да излезе от имението и да го нападнат по пътя за Цюрих. Междувременно Хайек, с помощ от Лангли, щеше да продължи с опитите да засече сигнал от къщата, а Дюмон — да проникне в компютърната система на банката.

Колман отиде с хората си в града да разузнаят и да потърсят място без охранителни камери, където да пренощуват. Рап и Хърли останаха до колата. Помълчаха известно време. И двамата носеха тъмни костюми и леки якета. Температурата беше около десет градуса, но следобедното слънце ги сгряваше.

Хърли запали цигара и дръпна от нея. Вдигна лице към небето и се наслади на слънчевите лъчи.

— Знаеш ли кое е странно?

— Има много странни неща, Стан. Кажи нещо по-конкретно.

Хърли отвори очи и погледна по-младия си колега.

— Чувствам се добре.

— Това е хубаво.

— Имам предвид, че в момента ми е абсолютно спокойно.

Замълча за няколко минути. След малко попита:

— И ти ли си мислиш това, което и аз?

— Да — отговори Рап, — но на портала сигурно има камери.

Хърли сви рамене:

— Какво ми пука? След шест месеца ще съм мъртъв.

— Защо говориш така?

— Защото е вярно — отвърна Хърли, сякаш това беше най-очевидното нещо на света.

— Може би, но все пак…

— Недей да си хабиш думите. С теб никога не сме се лъгали. Хайде да не започваме сега.

Хърли беше прав. Двамата винаги бяха искрени един с друг, ако се изключат може би първите една-две години от познанството им. Нямаше смисъл сега да се опитват да отричат истината. Хърли щеше да се справи с проблемите си както реши.

— Добре, да тръгваме. — Рап се отдели от колата. — Носиш ли си документите от Интерпол?

— Не тръгвам без тях.

— Хубаво. Ще изпратя съобщение на Скот да го предупредя.

Качиха се в колата. Рап запали и потегли по гладкия междуселски път.

— Къде отиваме? — попита Хайек от задната седалка.

— Стан иска да каже „здрасти“ на хер Обрехт.

— Шегуваш се.

Хърли поклати глава:

— Аз не се шегувам с такива неща, принцесо.

— Ама… нали щяхме да изчакаме до утре, да тръгне за Цюрих?

— Бихме могли — съгласи се Рап.

— Обаче може да стане голяма каша — добави Хърли. — Затова ще се опитам да вляза през главния вход. Ще се изненадаш колко често действа.

— Пък дори да не действа, пак върши работа — отбеляза Рап.

— Как така? — не разбра Хайек.

— Това ще го стресне — обясни Хърли. — Сега се чувства защитен, мисли си, че всичко е наред. Ние ще разклатим клетката му и това може да го накара да използва телефона, който се опитваш да засечеш. Може да реши да се измъкне от леговището си или да направи нещо друго. Във всеки случай, така ще е по-добре, отколкото да чакаме цяла нощ в това забутано селце, а утре да се окаже, че нашият човек няма да пътува с кола до града, а ще вземе хеликоптер.

На Хайек не й остана време да обмисли този нов план, защото само след няколко минути спряха срещу вратата на имението. Хърли подаде на Рап комплект документи и провери дали неговата служебна карта от Интерпол е наред.

Рап погледна четиримата охранители през предното стъкло.

— Какво мислиш… наемни ченгета или истински професионалисти?

Хърли огледа за момент мъжете, после отговори:

— Изглеждат ми истински.

— На мен също.

— Значи няма да се опитвам да нахълтам. Ще си поговорим, после ще им оставя визитката си. — Хърли слезе и тръгна към вратата. — Пожелайте ми късмет.

Старецът пресече улицата. Никой не знаеше точната възраст на Хърли, но Рап предполагаше, че е около седемдесет и пет. Старият шпионин се движеше като двайсет години по-млад, но лицето му носеше белезите на множество преживени трудности.

— По дяволите — изръмжа Дюмон от задната седалка.

Рап погледна в огледалото. Дюмон беше учил в Масачузетския технологичен институт заедно със Стивън, малкия брат на Рап. Компютърният гений се беше сблъскал с федералните власти след опит за проникване в компютрите на една от най-големите нюйоркски банки. Рап накара Кенеди да се застъпи за него. Вместо затвора Дюмон избра да работи за Лангли. Досега Рап почти не го беше виждал да се ядосва.

— Какво има, Маркъс?

— Лайняна работа, Мич.

— В какъв смисъл?

— Изобщо не мога да припаря до системата им.

— Защо?

— Тия гадове използват някаква тежка защита… като китайците или нашите хора във Форт Мийд[3]. Говоря ти за свръхмодерна защитна стена.

Рап нямаше представа за какво говори хакерът, но се опита да помогне:

— По-лесно ли ще бъде, ако се върнеш в Лангли на по-мощен и по-бърз компютър?

Дюмон го погледна в огледалото с изражение, което казваше: „Не се преструвай, че разбираш нещо“.

Рап сви рамене:

— Само се опитвам да помогна.

Дюмон продължи да трака с пръсти по клавиатурата.

— Искам да кажа, че това не е нормално — обясни. — Единствените хора, които плащат за толкова скъпа защитна система, са абсолютните параноици, и то не от онези, които се страхуват от сянката си само защото така им харесва. Говоря ти за хора, които наистина имат какво да крият.

Рап гледаше Хърли и телохранителите, но още мислеше за притесненията на Дюмон. Хер Обрехт щеше да се окаже по-интересна личност, отколкото бяха очаквали.

След кратък разговор Хърли даде визитна картичка на един от охраната и се върна в колата.

— Как мина?

— Симпатяга — отбеляза Хърли, като се облегна назад и оправи сакото си.

— Британец?

— Не, един от нашите. Зелена барета. Другите двама са британци, а третият ми се струва, че е от полските спецчасти.

— За кого работят?

— За Обрехт.

— Директно за него? Не са ли към фирма?

— Не. Наел ги е преди около месец.

Това бе интересно съвпадение.

— Нещо друго?

— Да. Написах номера си на картичката и му казах да го даде на шефа си. Гледай… — Хърли посочи отсреща. — В момента му се обажда. — Бодигардът държеше слушалка в едната си ръка и картичката на Хърли в другата. — Казах му да съобщи на шефа си, че искам да поговорим за Луи Гоулд.

Това изненада Рап.

— Харесва ми — отбеляза той. — Ако Гоулд ни е казал истината, Обрехт много ще се уплаши.

— Мислиш ли, че ще ми се обади?

— Не. По-скоро ще накара адвокатите си да се обадят в Интерпол, ще те провери и ако информацията на картичката ти е вярна, чак тогава може да ти позвъни. Обаче, понеже е събота, можем да го очакваме най-рано в понеделник.

— Да… сигурно си прав.

Погледаха бодигарда още няколко минута. След малко Рап каза:

— Знаеш ли какво си мисля? Маркъс още не може да проникне в сървъра на банката. Каза, че имат много яка защита.

— Не се изненадвам. Сега банките обръщат голямо внимание на сигурността.

— Това е различно — заяви Дюмон от задната седалка. — Не е нормалната система за сигурност.

— Мисълта ми е — продължи Рап, — че Обрехт изглежда твърде загрижен за сигурността. Прилича ли ти на човек, който ще седне с някой агент на ФБР и ще споделя по собствено желание поверителна информация за финансовите трансакции на клиентите си?

Хърли се намръщи:

— Не, не ми прилича.

— Тая работа намирисва. Мисля, че някой се опитва да ни метне.

Рап забарабани с пръста по кормилото и тъкмо се канеше да предложи да се връщат в градчето при Колман, когато иззад близкия ъгъл се показа тъмносиво пежо. Когато наближи портала на имението, колата намали — което не беше странно, щом човек види масивна врата от ковано желязно и въоръжена охрана. Стъклото на Рап беше смъкнато и той се облегна на кормилото, за да разгледа по-добре шофьора и пътниците в пежото. Имаше четирима души, всичките с катраненочерна коса и мургава кожа. Шофьорът имаше гъсти мустаци, но този, който привлече вниманието на Рап, беше возещият се на задната седалка. Когато двете коли се изравниха, погледите на двамата мъже се срещнаха и на лицето на непознатия Рап видя изненада и страх.

Пежото отмина бързо и преди Рап да успее да изкаже мислите си, Хърли рече:

— Какво, по дяволите, правят четирима мангали в Швейцария в събота вечер? Едва ли разглеждат забележителности.

Рап не знаеше дали мъжете бяха афганистанци, но беше сигурен, че онзи на задната седалка го позна. Той превключи на скорост и погледна в огледалото.

— Видя ли онзи тип на задната седалка?

— Да… гледаше, сякаш е видял призрак. — Хърли погледна назад. — И дори не спряха да си поприказваме. Я обърни и давай след тях.

54.

Рап даде газ със 110 км/ч, сложи слушалката си в ухото и се обади по мобилния на Колман. Точно когато започна да звъни, зад един завой видя сивото пежо. Другата кола се скри зад следващия завой по-бързо, отколкото беше очаквал. Движеха се сигурно със сто и петдесет.

— Много бързат — отбеляза Хърли.

— Вие двамата сложихте ли си коланите? — попита Рап Хайек и Дюмон.

Те си ги сложиха. Рап погледна Хърли и видя, че той не е с колан.

— Голяма работа — гневно измърмори старецът.

— Да… знам, че ще умреш до шест месеца, но дотогава има много време. Затова сложи си проклетия колан веднага.

— Какво има? — чу се гласът на Колман от слушалката.

— Преследваме сиво пежо с четири врати. Карат към вас. Вътре има четирима, всички между трийсетте и четирийсетте. Приличат на афганистанци или пакистанци.

— Пакистанци са — заяви Хърли. — Познавам ги.

Рап не му обърна внимание и продължи да говори на Колман:

— В хотела ли сте?

— На тротоара отпред.

— Качвайте се в колата и давайте към другия край на града, където бяхме спрели по-рано. Канавката от южната страна дава добро прикритие. Сложи Уикър там и му кажи да стреля по гумите на пежото, когато излиза от града.

В слушалката Рап чу как Колман крещи заповеди на хората си.

— Скот, пежото кара много бързо. Тръгвайте!

— Готови сме. Вече сме в колата и караме натам. Искаш ли да остана във връзка?

— Не, пътят е един. Заемете позиции и тогава ми се обади. И ако започне престрелка, не убивайте всички. Трябва да говоря с тях.

— Разбрах. Ще се обадя.

Хърли посочи пътя и настоя:

— Дай още газ.

— Скот ще се погрижи да ги спре.

— Ами ако не успее?

— Ох, писна ми от твоето мрънкане. — Рап натисна рязко спирачки, завъртя кормилото и колата поднесе. — Да се обърнем ли искаш?

— Просто мисля, че можеш да караш по-бързо.

Излязоха на прав участък и Рап вдигна сто и шейсет, но в този момент от едно странично пътче излезе друга кола. Той намали и мина в насрещното платно. Напред следваше друг остър завой и от пежото нямаше следа. На всеки завой Рап очакваше да види сивата кола забита в някое дърво. Не беше необходимо да я настига, само да я следва достатъчно отблизо, докато стигне позицията на Колман.

* * *

От другата страна на града, на триста метра след последните къщи и точно преди пътят да завие на север, Колман отби встрани и отвори багажника. Уикър изскочи от колата и грабна торбата с оръжието си. Щом багажникът хлопна, беемвето отново даде газ. Уикър притича през пътя, прескочи канавката и се изкачи по насипа от другата страна. Грешката, която повечето хора допускат, когато правят автомобилна засада, е, че застават твърде близо до пътя. Прострелваш гумите и петтонното загубило контрол возило полита към теб. Уикър се качи до границата на дърветата, огледа позицията и остави торбата на земята.

Нямаше нужда от маскировка, гората предлагаше достатъчно прикритие. Бившият „тюлен“ се настани в основата на висок бор, прицели се последователно в два пътни знака и прецени разстоянието между тях. Приближи окото си до мерника и успокои дишането си.

След по-малко от секунда чу бръмчене на мотор и видя сивото пежо да преминава през градчето с безумна скорост. Уикър се прицели. Пежото се движеше твърде бързо и не позволяваше точен изстрел, но трябваше да намали преди завоя. Като по сигнал шофьорът натисна спирачки. Уикър хвана на мерник предното ляво колело и дръпна спусъка.

След частица от секундата се чу гърмеж от спукана гума. Предницата на пежото се килна наляво и задницата се завъртя. Уикър грабна снайпера и залегна зад дънера на бора. Сблъсъкът щеше да бъде наблизо.

* * *

От няколко дни Касар не можеше да се отърси от страха. Единствената причина да приеме задачата в Цюрих бе възможността да избяга, ако реши, че не може да вярва на Дурани. Беше го виждал твърде често да убива хора, за да не оставя свидетели. Рано или късно той също щеше да се окаже такъв неудобен свидетел и генералът щеше да го замени с някой побъркан фанатик като тези, които бяха сега в колата.

Касар ги презираше. Дурани ги беше събрал от дивите планини на Пакистан и ги бе обучил за наказателните си акции. Бяха слабоумни войници, готови на необикновена храброст и в същото време изключително глупави. В тях нямаше и капка финес. След първото минаване покрай имението на Обрехт тримата единодушно решиха да изчакат нощта и тогава да щурмуват къщата. Касар се опита да им обясни, че шансовете им за успех са почти нулеви, но те не искаха да слушат.

При второто минаване ги чакаше голяма изненада. Касар беше забелязал, че единственият начин да накара хората си да изпълняват стриктно заповедите му е, като спомене името на генерал Дурани. Затова, когато тръгваха, им беше казал, че Дурани е дал изрична заповед — ако видят Рап, незабавно да прекратят мисията и възможно най-бързо да се скрият в пакистанското посолство. При второто им минаване покрай имението от другата страна на улицата беше спряло беемве. Касар полюбопитства да види кой е вътре. Рап седеше зад волана. Касар каза на хората си кого е видял и че трябва да бягат, и за първи път те изпълниха заповедта му безпрекословно.

Първите два километра всичко вървеше добре, но после Мансур, самоопределилият се водач на тримата, предложи да заложат засада на преследвачите. Касар се противопостави, но глупакът започна да спори и поиска да чуе мнението на другите двама празноглавци. На Касар му писна. Извади телефона си и набра номер.

— Обаждам се на генерала, кретен такъв. Той ни даде ясна заповед. Ако не си съгласен, спори с него.

Демонстративно натисна бутона за връзка и вдигна апарата на ухото си.

Мансур започна да се извинява, но Касар не го интересуваше. Когато Дурани най-сетне вдигна, той му обясни какво се е случило. После му каза, че хората му са некадърници и тъпаци и трябва да ги изпрати в някой от самоубийствените батальони, с които талибаните толкова се гордеят. Дурани започна да разпитва, затова Касар го прекъсна като каза, че ще му се обади по-късно. Прекъсна точно когато навлизаха в градчето — с толкова голяма скорост, че докато каже на шофьора да намали, вече излизаха.

Касар си отдъхна, когато отново се озоваха сред ниви и горички. Точно когато казваше на шофьора да намали, се случи нещо неочаквано. Пежото се разтресе, рязко намали и поднесе. Никой от четиримата не си беше сложил колана и след първото завъртане колата се обърна върху капака. Касар се преметна от седалката на тавана. Колата се блъсна в нещо страшно твърдо, завъртя се като хеликоптерна перка и се заби с невероятна сила между две дървета.

Замаян, но в съзнание, Касар се опита да изпълзи навън. Навсякъде имаше стъкла и той подуши миризма на разлят бензин и изгоряла гума. Вътре се раздвижи още някой. За съжаление глупакът Мансур беше жив. Шофьорът лежеше неподвижно. Мисълта, че Рап е съвсем близо, накара Касар да преодолее болката и да запълзи по-бързо. Измъкна се по гръб от колата и седна. Веднага забеляза, че равновесието му е нарушено, но не изглеждаше да има нещо счупено. Мансур и единият от другите също се измъкнаха и го попитаха какво да правят. Касар се изправи и погледна пътя. Отляво видя друг автомобил и няколко души с автомати. Отдясно забеляза беемвето на Рап да приближава през града.

Мансур стисна ръката му и заяви:

— Да заемем позиция тук.

Касар поклати глава:

— Не, друго ще направим.

Посочи към гората. Когато Мансур и другият мъж се обърнаха да погледнат, Касар ги застреля в тила. После хвърли пистолета, вдигна ръцете си над главата и излезе на шосето.

55.

Военновъздушна база „Рамщайн“, Германия

Самолетът „Гълфстрийм G550“ кацна след здрачаване. Президентът бе заповядал на Кенеди да се срещне с пакистанския си колега, за да се опита да реши назряващата криза в американското посолство в Исламабад, където вече четирима пакистански граждани бяха поискали политическо убежище, след като Рикман ги беше разкрил. Тълпата пред сградата постоянно се увеличаваше. Най-напрегнато стана в петък, когато се стигна до насилие. Група радикални имами поведоха протестите пред посолството и трима души загинаха, когато полицията се опита да разпръсне демонстрантите със сълзотворен газ и гумени куршуми. Имамите се заканиха, че ще се върнат и ще щурмуват посолството. Кенеди се опитваше реши проблема без много шум. Не успееше ли, на нейно място щяха да изпратят държавния секретар.

„Гълфстрийм G550“ можеше да прелети без допълнително зареждане цялото разстояние между Вашингтон и Исламабад, но след като научи какво е открил Рап, тя нареди да се отклонят през „Рамщайн“. Самолетът й спря до другия G550 на ЦРУ и когато стълбичката се спусна, по нея се качиха Рап и Хърли. Минаха през охраната на Кенеди и отидоха при нея в задната част на самолета. С помощта на Хайек Рап й беше подготвил доклад за операцията.

Подаде й папката и каза:

— Прегледай това по време на полета. Съдържа информация, която ще стресне Дурани, но не искам да разбере, че знаем, че той стои за всичко.

— Сигурен ли си, че е той? — попита Кенеди, като взе папката.

— Да. Касар ни каза всичко, а няма начин да си измисля.

— И твърди, че Рик е още жив?

— Жив е и се възстановява в частното имение на Дурани. В понеделник ще му правят пластична операция.

Кенеди се хвана за главата.

— Не мога да повярвам. — Обърна се към Хърли: — Стан, вярваш ли на този човек?

— Не се доверявам на никого освен може би на вас двамата, но мисля, че казва истината.

— Чух, че екзекутирал двама от собствените си хора в Швейцария.

— Да — потвърди Рап, — но не бяха негови хора. Бяха хора на Дурани и той твърди, че били идиоти.

— Значи така, просто ги убива и вие очаквате да приема, че всичко е супер?

Хърли и Рап се спогледаха смутено.

— Трудно е да ти обясня, Айрини, но аз вярвам на този човек — отговори Рап.

Кенеди си спомни собствените му думи отпреди няколко дни.

— Да не би да му вярваш, защото искаш да му вярваш?

— Не е такъв случаят — намеси се Хърли. — Историята на Касар е доста убедителна.

— Айрини — вметна Рап, като се наведе напред, — това е мъжът от записа. Онзи, който влиза и застрелва другите двама.

— Той ли ви каза? — смая се Кенеди.

— Да… каза, че точно преди последния бой е инжектирал на Рик специално вещество, за да изглежда, че умира. Всичко е било режисирано, включително уж забравената камера.

— Но побоят е бил истински.

— Да. По идея на Рик. Касар твърди, че няколко пъти е искал да спрат, но Рик настоявал да продължават. Казал, че единственият начин да ни заблудят е, като го направят максимално реалистично.

Кенеди се замисли за угризенията, които бе изпитала заради страданията и смъртта на Рикман. Сегашната новина я втрещи. Колко извратен трябва да бъде човек, за да измисли такъв сценарий?

— Хъбард също е трябвало да изчезне — добави Хърли. — Това е било част от уговорката с Рик. Той уредил Хъбард да остане, да подхвърли на Мич информацията за кучето и после да се измъкне от страната. Дурани обаче решил, че е прекалено рисковано да го остави жив. Наредил да го убият и после казал на Рик, че Мич го е направил.

— Ами Гоулд?

— Рик го е наел. Касар каза, че Рикман бил обсебен от мисълта за Мич. Постоянно повтарял на Дурани, че планът им ще успее само ако го убият.

— Не разбирам.

— Явно мисли, че аз съм единственият човек, който може да го разкрие — мрачно обясни Рап. — Само аз разбирам начина му на мислене.

— Освен това адски го е страх от Мич — добави Хърли. — Повтарял на Дурани, че е най-опасният човек в Управлението. Че при най-малкото подозрение, че нещо не е наред, няма да се успокои, докато не издири двамата и не ги убие.

— Точно каквото и ще направя.

Кенеди въздъхна и се облегна назад. Рап и Хърли явно бяха твърдо решени да убият Рикман и Дурани. За момента тя нямаше възражения срещу това, но такава операция би била твърде сложна и можеше да им коства живота.

— Защо ми се струва, че вие двамата вече имате план?

— Все още работим по него — отговори Рап.

— Не искам да прибързвате — заяви Кенеди. — Ще го организираме с Оперативното командване и ще го направим по правилата.

— Айрини, знаеш, че обичам момчетата от Оперативното. Те са най-добрите, но за такава организация ще ни трябват седмици. През това време Рик може да издаде много тайни. Мамка му, дори за два дни може да издаде твърде много.

— Не ми харесва идеята да ви изпратя сами на такава сложна мисия. Ако стане нещо, няма да мога да ви помогна. Дурани е опасен човек.

— Айрини, спомни си отзвука след наказателната акция срещу Бин Ладен. И това стана в Аботабад, на шейсет минути северно от столицата, а ликвидираният беше саудитски гражданин и най-зловещият терорист на планетата. Дурани е висш офицер от армията и най-влиятелният човек в тяхното разузнаване след генералния директор. Имението му е в покрайнините на Исламабад. Не можеш да изпратиш спецчастите, за да го убият. Това ще предизвика война, по дяволите!

Колкото и да не й се искаше да го признае, Рап беше прав.

— Как смятате да действате?

Двамата мъже отново се спогледаха смутено. Рап измънка:

— Ами… както казах, още обмисляме подробностите.

— Добре, опишете ми плана си в общи линии.

— Кога ще се срещаш с Тадж и можеш ли да поискаш и Дурани да присъства?

— Утре в три. Казах, че искам да се срещна и с тримата шефове на дирекции, включително уволнения Надим Ашан.

— Добре. Ако Дурани присъства, това ще ни улесни. Той знае, че трима от хората му са мъртви. Касар му го съобщи в наше присъствие. Онзи се побърка от страх.

— Имайки предвид важността на срещата, той ще дойде.

— Ето какво ще направим. Ще отидем със самолет до Джелалабад и ще влезем в Пакистан с кола. Режимът на сухопътните пунктове е много по-хлабав, отколкото на летищата. Така можем да вземем необходимата екипировка, а ако Касар направи погрешен ход, ще го очистим. Не можем да го контролираме така, ако кацнем направо в Пакистан.

— Колко е пътят с кола?

— Четири часа най-много — отговори Хърли. — Правил съм го много пъти. Освен това имам хора в Пешавар, които ще ни помогнат да минем безпроблемно границата. Там е дива страна. С достатъчно оръжие и пари получаваш каквото поискаш.

— Това не ме успокоява.

— Айрини, в тази мръсна игра винаги е трудно да вземеш решение — каза Рап. — Но сега трябва да действаме бързо. Дурани още си мисли, че е в безопасност. Накарахме Касар да му се обади и да му каже, че всичко е наред.

Кенеди го попита какво смятат да правят, след като пристигнат в Джелалабад. Когато Рап й обясни, тя заяви:

— Искам да говоря с Касар, преди да разреша.

Рап беше очаквал това. Кенеди го последва от единия самолет в другия. Хърли остана навън да пуши.

Касар, с пластмасови окови на ръцете и краката, седеше на последната седалка в самолета. Имаше синина на челото и няколко порязвания по ръцете.

Рап превари въпроса на началничката си, като обясни:

— Тези рани са от катастрофата. Не сме го пипнали с пръст.

Един от хората на Колман, Бруно Макгро, пазеше пленника. Рап го потупа по рамото и го изпрати да си почине.

Кенеди седна срещу Касар и попита:

— Знаеш ли коя съм аз?

— Да.

— На колко си години?

— На трийсет и шест.

— Откога работиш за генерал Дурани?

— От пет години.

— Защо толкова внезапно реши да го предадеш?

Касар се замисли за момент, преди да отговори:

— Напоследък генералът се самозабрави. Отнася се с хората като с боклуци.

Погледна Рап, който го насърчи:

— Продължавай. Разкажи й.

— Използва ги и когато вече не са му необходими, ги убива. — Касар замълча за секунда, после добави: — В последно време аз изпълнявах убийствата. Започнах да усещам, че след като господин Рикман е при него, аз съм на път да стана безполезен. Знам прекалено много… затова в скоро време ще ме ликвидира.

— Черните щъркели? — попита Кенеди, имайки предвид пакистанските специални части.

— Да… седем години.

— И са те вербували за ОРС?

— Да.

Кенеди погледна дрехите му. Бяха разкъсани и окървавени, но личеше, че са скъпи.

— Къде си роден?

— В Карачи.

— В бедните квартали?

— Да.

— И армията ти даде нов живот?

— Точно така.

— Религия?

— Мюсюлманин — отговори без излишен ентусиазъм Касар.

— Но не си много вярващ.

— Не.

Кенеди още не знаеше дали да му вярва, макар че й се струваше искрен.

— Какво очакваш да спечелиш, като ни помагаш?

Касар погледна тревожно към Рап и отговори:

— Живота си.

— Това е добре за начало. Но със сигурност имаш и други надежди и стремежи.

— Не мисля, че ще мога да живея в Пакистан.

Кенеди разбра.

— Значи Америка?

— Би било добре.

— Какво мислиш за плана на Мич да отиде в Пакистан и да хване Рикман и генерал Дурани?

— Да ги хване ли? Искате да ги вземем с нас?

— Има предвид да ги убием — поясни Рап.

— Мисля, че планът е добър.

— Хубаво. — Кенеди изгледа изпитателно пакистанеца. След малко добави: — Вазир, аз не се отнасям с хората като генерал Дурани. Ако ни помогнеш в тази акция и всички се измъкнат живи, ще се погрижа за теб. Дори мога да ти намеря работа, но само ако искаш. Ако не искаш, ще ти осигуря нова самоличност, пари и възможност да започнеш нов живот. Как ти звучи?

— Много добре.

— Хубаво. — Кенеди посочи пластмасовите белезници и се обърна към Рап. — Тези вече не са необходими.

След като той ги преряза, тя отново погледна Касар:

— Пожелавам ти късмет, Вазир. Надявам се да те опозная по-добре, след като се върнете.

С Рап излязоха. Спряха на пистата между двата самолета.

— Какво мислиш? — попита Рап.

— Не можеш да опознаеш някого от няколко минути разговор.

— Да, знам, но какво ти е впечатлението?

— Мисля, че си струва да рискуваме. — Погледна към самолета и добави: — Но при един грешен ход, при най-малкото подозрение, искам да го ликвидираш. Ясно ли е?

— Абсолютно.

— Добре. — Кенеди го целуна по бузата. — Тогава късмет и умната.

56.

Централата на ОРС, Исламабад, Пакистан

Кенеди влезе в кабинета на генерал Ахмед Тадж с Майк Неш, който бе пристигнал от „Баграм“. Беше му разказала за случилото се с Касар. Тадж, Дурани и Насир бяха с военните си униформи, само Ашан носеше цивилен костюм. Кенеди се зарадва да го види, макар че той не изглеждаше добре.

Кабинетът беше огромен, вероятно наследство от британците. Изглеждаше четири пъти по-голям от този на Кенеди. Стените и таванът бяха облицовани с тъмна дървена ламперия. Имаше три големи каменни камини и два плоскоекранни телевизора. Всички стени бяха закрити от огромни библиотеки. По средата на помещението имаше масивна заседателна маса, друга, малко по-малка — до бюрото на Тадж. Генералният директор и тримата му заместници стояха до дясната камина. Кенеди се приближи и ги поздрави един по един.

Когато стигна до Ашан, каза:

— Надим, съжалявам за трудностите ти. Едно от нещата, които бих искала да изясня днес, е твоето положение.

— Тези обвинения са абсолютно скалъпени — емоционално заяви Дурани.

Кенеди погледна предателя от лявата си страна. В самолета бе имала предостатъчно време да прочете доклада за аферата „Рикман“ и да анализира възможните мотиви на двамата главни виновници. За Рикман не можеше да предполага защо е решил да стане предател, но при Дурани нямаше съмнение. Той искаше работата на Тадж и да отстрани от пътя си Ашан и всяка друга възможна конкуренция. Смяташе да използва информацията на Рикман, за да си създаде авторитет, и до две години вече да управлява Обединените разузнавателни служби и всички тайни операции.

Тадж я погледна мрачно:

— Директор Кенеди, трябва да ви предупредя. Надим е тук само като услуга на нашия президент към вашия. Той вече не работи за ОРС и не участва в срещата като официално лице.

— Да, много интересно. Мисля, че някой се опитва да изиграе вашата разузнавателна служба, както и моята, но това ще обсъждаме по-късно.

— Да — измърмори Тадж, въпреки че нямаше представа какво има предвид Кенеди. — Заповядайте, седнете.

Посочи й големия кожен диван точно срещу камината, на който можеха да се поберат шестима души. От двете му страни имаше още два, малко по-малки. Дурани и Ашан седнаха на десния, а Насир и Неш — на левия.

Тадж предложи чай. Кенеди отказа. Извади папката, която носеше, давайки на всички да разберат, че няма намерение да си губи времето.

— Този проблем във вашето посолство е много вреден за двустранните ни отношения — отбеляза Тадж.

— Да, съгласна съм с вас.

— В такъв случай трябва незабавно да ни предадете тези четирима души — заяви Дурани, сякаш това бе единственото решение.

Кенеди се престори, че не го е чула, и пак се обърна към Тадж:

— Не искам между нашите две страни да има напрежение, но тук става нещо нередно и докато не разберем какво, тези четирима мъже ще получат убежище на суверенната територия на Съединените американски щати.

Дурани се изсмя.

— Генерале — обърна се към него Кенеди, — нали не оспорвате факта, че американското посолство е суверенна американска територия?

— Не, но не съм сигурен, че имамите го знаят.

— Защо тогава не им го обясните, вместо да пращате политическите си агенти да ги провокират?

— Съжалявам, директор Кенеди, но не сте информирана добре — спокойно отговори Дурани.

— Не съм съгласна с вас, генерале, но както винаги, мненията ни се разминават.

Кенеди отвори папката и извади няколко снимки. Остави три комплекта на масата, сякаш раздаваше карти за игра — един пред Дурани и Ашан, един пред Тадж и един пред Неш и Насир.

— Сигурно сте запознати с отвличането, разпита и убийството на един от хората ми в Афганистан.

Всички кимнаха и Кенеди продължи:

— Срещу друг от служителите ми също бе направен опит за убийство. При престрелката бяха убити двайсет и един полицаи. Оказа се, че са получили заповед да нападнат хората ми от генерал Каим, който оттогава е в неизвестност. — Кенеди посочи снимките. — Вижте тези двама души. Единият беше убит при атаката, а другият засега е в неизвестност. Познавате ли ги?

Никой не отговори.

Кенеди добави:

— Според нашите сведения двамата са агенти на ОРС.

— Какво намеквате? — гневно попита Дурани.

— Не намеквам нищо. Опитвам се да получа отговори. Моля ви, покажете тези снимки на хората си и се опитайте да разберете кои са тези агенти.

— Това е безобразие — възмути се Дурани. — Опитвате се да отвлечете вниманието ни от факта, че макар да се водите наш съюзник, държите в посолството си пакистански граждани, които сте вербували да ни шпионират.

— Не искам да споря за това, генерале. Само се опитвам да разбера кой е организирал координирана атака срещу хора от моята разузнавателна служба миналата седмица.

Дурани разпери възмутено ръце.

Тадж се намеси:

— Съжалявам, директор Кенеди, но нямаме информация за това, за което говорите.

— Може би нямате… а може би имате. Приготвила съм ви още интересни сведения. — Кенеди извади копия от подписаните показания на Обрехт, които беше взела от Уилсън. Раздаде три комплекта на мъжете около масата. — Чували ли сте за швейцарската банка „Шпаркасе Шауфхаузен“?

Лицето на Ашан просветна.

— Това е банката, в която се твърди, че имам един милион долара, преведени ми от вашето правителство.

— Май чух нещо такова. Изглежда, че в същата банка има влогове на покойния вече господин Рикман и друг мой служител, макар да съм сигурна, че те никога не са откривали сметки в тази банка. Или по-скоро, че господин Рап със сигурност няма сметка в тази банка, а за Рикман няма как да разбера.

— Защо? — попита Дурани.

— Защото е мъртъв. Няма начин да докажем, че не е открил влог. — Кенеди отново се обърна към Тадж. — Мисълта ми е, че тази банка е била използвана, за да се обвинят в корупция няколко души от ЦРУ, които всъщност са невинни. Дезинформацията е била подхвърлена на ФБР в опит да се започне криминално разследване срещу ЦРУ. За щастие други елементи във ФБР смятат, че отвличането на господин Рикман и опитът за покушение срещу господин Рап са част от същия заговор. Струва ми се малко странно, че информацията за сметката на генерал Ашан, в която уж са отишли придобитите му по престъпен начин пари, идва от същата банка.

— Никога не съм чувал за тази банка — заяви Тадж. — А вие? — Заместниците му поклатиха глави и той добави: — Да, наистина странно съвпадение. Защо му е на някого да обвинява Рикман, Рап и Ашан, ако са невинни?

— Много добър въпрос, генерале.

— Говорихте ли с представители на банката?

— Не, още не сме. В петък вечерта изпратихме наши хора в Цюрих, които още издирват господин Обрехт, банкера, който е отворил трите влога. Случило се е обаче нещо странно. — Кенеди за трети път отвори папката и извади още снимки. — Докато моите хора наблюдавали провинциалното имение на хер Обрехт, оттам минала кола с четирима души. Все още нямам пълна информация, но е имало гонка и престрелка. — Тя подхвърли снимките на тримата застреляни мъже върху масата. — Четвъртият мъж е избягал и хората ни не са успели да го догонят, но имаме сравнително точно описание. Бил е с черна коса, мургава кожа, тъмни очи и… приличал на тези тримата. — Кенеди посочи снимките и попита: — От каква националност мислите, че са тези хора, генерал Тадж?

Генералният директор на ОРС погледна снимките. На челото му се появиха капчици пот. След кратко неловко мълчание отговори:

— Приличат на пакистанци.

— Какво според вас са правили в Швейцария? Вие ли сте ги изпратили да разпитват хер Обрехт?

Тадж почувства такъв срам, какъвто не бе изпитвал в живота си.

— Извинете ме, директор Кенеди, но мисля, че ще е по-добре да продължим разговора утре. Трябва да поговоря насаме със заместниците си.

— Разбира се, господин генерал. Ако ви потрябвам, в посолството съм.

57.

Бахриа Таун, Пакистан

Както беше обещал Хърли, минаха границата без проблеми. Двата мръсни очукани джипа „Тойота Фор Рънър“ минаха през планинския проход, спуснаха се до Пешавар и след три часа и четирийсет и седем минути бяха в Исламабад. Рап караше предната кола, с Касар до него и Хърли и Дюмон отзад. Колман с трима от хората си ги следваше. Всички бяха облечени като местни жители. Носеха няколко хиляди долара в брой и ако някой се опиташе да ги спре, нямаше да се правят на членове на благотворителна организация. Представяха се за търговци на оръжие и имаха достатъчно мостри за всеки митничар или полицай, който поиска да ги види.

Минаха границата само с десет хиляди долара благодарение на познатите на Хърли. След това пътуваха спокойно покрай всички камиони, превозващи товари между Афганистан и Пакистан. Пристигнаха в столицата малко след един часа. Бяха измислили плана по време на полета от Германия за Джелалабад. Колман и Хърли имаха сериозни възражения, но Рап отстоя решението си. Ако се опитаха да вкарат целия отряд в Бахриа Таун, щяха да привлекат прекалено много вниманието. Касар беше категоричен, че така няма да успеят. Хърли заяви, че това са глупости, и пакистанецът изгуби половин час да му доказва недоказуемото.

Рап скоро изгуби търпение и прекрати спора. Най-добрият им шанс за успех бе Касар да го вкара незабелязано в багажника на рейндж роувъра си. Охраната никога не претърсваше джипа му. Уикър можеше да заеме позиция със снайпера на километър и половина от имението, сред възвишенията до самата ограда на охранявания комплекс. Дюмон щеше да следи операцията от въздуха чрез самолетче с дистанционно управление, а останалите от екипа — да чакат като отряд за бързо реагиране.

Когато вземаха джипа на Касар от Хумак, Хърли отново се опита да се наложи:

— Нека аз да вляза с него.

— Защо? — попита Рап, въпреки че очакваше какво ще каже старецът.

— До шест месеца така или иначе ще умра.

— Пак ли тия шест месеца? Този път няма да мине. Аз се разбирам с Касар и въпреки че и ти не си съвсем за изхвърляне, съм по-добър в тези неща от теб.

— Глупости.

— Освен това какво ще стане, ако получиш пристъп на кашлица, докато Касар говори с охраната? Със сигурност ще ти се припуши… всичко ще провалиш.

Старият шпионин извади пакетче никотинови дъвки.

— Много смешно.

— Виж го ти. Винаги готов… като бойскаутите.

Рап взе оръжейната си торба и бронираната жилетка и ги прехвърли от тойотата в багажника на Касар.

— Защо трябва да си толкова упорит? — в последен опит да го убеди попита Хърли.

— Ами сигурно съм се научил от инатливото магаре, което ме е обучавало. — Рап провери джобовете на жилетката и я облече. — Виж, да не усложняваме излишно нещата. Айрини е наредила да наблюдават Дурани. Хората й ще ни изпращат информация с текстови съобщения, а ти ще ми я предаваш по радиостанцията — Рап почука по каската си, — ако не мога да си погледна телефона. Когато Дурани отсъства, в имението има двама охранители. Мога да се справя с двама отегчени аматьори.

— Защо не искаш да отиде друг?

— Хайде да не рискуваме. Най-важното е да се промъкнем вътре, без никой да ни усети. След това е лесно.

Хърли явно още не беше съгласен, затова Рап добави:

— Ти следи Дурани. Ако се появи с повече хора от обичайната си охрана, ще се наложи да щурмувате комплекса. Ако всичко е нормално, ще се справя сам. — Качи се в задницата на джипа. — И пак си спомни какво ми каза онзи ден. Всички умираме.

Рап вдигна долната преграда и понечи да спусне горната. Хърли я задържа.

— Ами ако Касар те предаде?

— Ще го държа под око. Слушай, вече съм голям. Мога да се грижа за себе си.

Касар потегли с рейндж роувъра и тойотите го последваха. Когато стигнаха до възвишенията с позицията на Уикър, пакистанецът се обади на Колман и му даде указания. Касар продължи, а другите два джипа отбиха. Уикър, покрит с камуфлажна мрежа, изскочи от втория и бързо се скри сред храсталаците. Дюмон извади едно куфарче от задницата на джипа и го отвори. Вътре имаше самолетче с размерите на гарга. Той разгъна крилата, пусна двигателчето и то забръмча тихо. Дюмон го пусна като хартиено самолетче. Апаратът се спусна леко, после постепенно се заиздига. Дюмон прибра екипировката си, качи се в джипа и той потегли.

Рап лежеше настрани, свит на кълбо и с лице към задницата на джипа. Вече беше предупредил Касар, че ако нещо не стане както трябва при главния портал или входа на имението на Дурани, Уикър ще го застреля в главата. Освен това му показа самолетчето, кадрите от което щеше да получава директно на мобилния си телефон. Така, с пистолет в едната ръка и телефон в другата той зачака да минат през главния портал.

Черният джип намали, спря за кратко и пак тръгна. Рап си отдъхна — бяха минали първото препятствие. След още две минути стигнаха имението на Дурани. Охраната махна на Касар да влиза, без да го претърси.

— Покажи ми двора на къщата — прошепна Рап по радиостанцията.

Дюмон веднага увеличи кадъра от празното пространство между главната постройка, двете къщи за гости и гаража. Един градинар прекопаваше някакви растения, но иначе нямаше никого. Джипът влезе в гаража и Рап пъхна телефона в джоба на бронираната жилетка, стисна пистолета с две ръце и отброи пет секунди. Толкова време бе определил на Касар да слезе от колата и да му отвори. Чу се изщракване и задният капак се отключи. През петсантиметровата пролука между долната и горната вратичка проникна светлина. Рап видя Касар, но в същото време чу глас.

Последва кратък разговор. След десетина секунди другият човек си тръгна и Касар смъкна долната преграда. Рап слезе, но остана приклекнал, докато пакистанецът затвори багажника. След това Касар го преведе през гаража, като следваше точно пътя, който бе описал в началото. Отвори металната врата в другия край на помещението и се огледа, преди да тръгне по стълбите към подземния тунел. Рап го следваше неотлъчно. Долу Касар въведе код на електронна ключалка до една врата. Влязоха в дълъг ярко осветен тунел и се затичаха. Спряха пред втора врата и след като Касар въведе кода, се качиха в къщата. Пакистанецът накара Рап да изчака на стълбите, докато отпрати сестрата.

Рап се обади по радиостанцията на Хърли, за да му каже, че е влязъл. След няколко секунди чу как сестрата се отдалечава по коридора и външната врата се затвори. Той изкачи последните стъпала. Касар го чакаше. Посочи му коридора и каза неспокойно:

— Има куче.

— Големият ротвайлер?

Касар кимна.

На Рап не му беше за първи път да се оправя с кучета. Автоматът M-4 висеше на врата му и отстрани на тялото, а двете му ръце стискаха снабдения със заглушител пистолет. Той провери дали радиостанцията е на режим предаване и нареди на Касар:

— Ти стой тук. Предупреди ме, ако се появи някой.

Тихо се приближи до вратата в дъното на коридора. Касар му беше описал разположението на мебелите в стаята, но Рап нямаше представа къде е кучето. Можеше да попита пакистанеца и за секунда си помисли да се върне, но нямаше търпение. Затова отвори вратата с дясната ръка и влезе с насочен напред пистолет. Чу ръмжене и веднага се прицели в едрата глава на кучето.

— Ако този звяр мръдне, ще го застрелям.

Легналият на кревата човек стисна нашийника с бледа ръка. Рап погледна обезобразеното лице и ако не беше гледал видеозаписа, нямаше да познае, че е Рикман.

— Добре ли си, Рик?

Рикман остана безмълвен няколко секунди. Щом се опомни, изпелтечи:

— Да… слава богу, че дойде.

— Сериозно?

— Не мога да повярвам, че ме откри.

Рап продължи да оглежда стаята, за да е сигурен, че не е пропуснал нещо.

— Сигурен съм, че си потресен да ме видиш, след като изпрати Гоулд да ме убие и използва за примамка проклетото си псе.

— Мич, кълна ти се, планът беше на генерал Дурани. Той ме отвлече, измъчва ме и нагласи нещата така, че да си помислите, че съм мъртъв, и да спрете да ме търсите.

— Аха, и после ти е върнал кучето, за да ти прави компания. Не ме прави на глупак, Рик. Прекалено си умен, за да ти повярвам.

Погледът на Рап все се спираше върху кучето. Нямаше начин да го заобиколи. Нямаше нищо против песа, но трябваше да го отстрани. Прецизен както винаги, той дръпна спусъка и изпрати куршума точно в главата на ротвайлера. Кучето не издаде и звук.

Рикман реагира бурно. Направо полудя.

— Какво направи?! Аякс не ти беше сторил нищо! — закрещя, като запрегръща трупа на животното. — Ти си звяр! Проклет да си!

— Ти пък си психопат — спокойно изрече Рап, като се приближи до леглото. — Четиримата ти телохранители са мъртви… като единия се застрелял лично. Мик Ривърс, двайсет и един полицаи, Хъбард — и ти не проливаш сълза. Трябваше да убия кучето ти, за да покажеш някаква емоция.

Рикман беше безмълвен. Не можеше да прежали Аякс.

— Последни думи?

— Не го прави, Мич. Мога да ти помогна. Мога да помогна на Управлението. Ще ти разкажа всичко. Знам много неща… важни неща!

Рап не се съмняваше, че е така. Единственият проблем беше в доверието. Рикман и сложният му мозък щяха да бъдат кошмар за разпитващите. Това и фактът, че с предателството си бе причинил смъртта на няколко добри мъже, много улесняваше решението.

— Майната ти, Рик.

Дръпна спусъка само веднъж.

58.

Дурани се изкушаваше да се обади на моллите и имамите и да им заповяда да щурмуват американското посолство. Дори му хрумна да им раздаде снимката на оная кучка Кенеди, за да я убият вместо него. В крайна сметка обаче осъзна, че ръцете му са вързани. Тадж беше вбесен и щеше да го следи внимателно. След като Кенеди и нейният човек излязоха от кабинета, генералният директор поиска отговори. Дурани знаеше, че снимките, оставени от американката, ще бъдат сравнени с личните досиета на служителите в ОРС и неизбежно ще излязат пет съвпадения. Този факт сам по себе си не го застрашаваше, но малката подробност, че петимата са работили във Външната дирекция можеше да провали кариерата му. Положението щеше да стане още по-лошо, когато започнеха да разпитват заместниците му. Дурани обичаше да контролира всичко, затова отпечатъците му бяха навсякъде в тази каша.

Нямаше друг изход, освен да признае, че е изпратил свои хора в Швейцария.

— С кой акъл? — попита Тадж.

— Заради приятеля ми, който бе несправедливо набеден — отговори Дурани с цялата искреност, която можеше да си придаде. — Знаех, че никой друг няма да си мръдне пръста, затова изпратих няколко от хората си да говорят с банкера.

Снимките все още бяха на масата.

— Как са влезли в престрелка с американците? — изръмжа Тадж.

— Нямам представа.

— Какви са тези мъже? Какво са смятали да правят с банкера?

Намекът беше повече от ясен. Дурани бе изпратил биячи да притиснат банкера.

— Бяха добри мъже. Изпратих ги само да изяснят нещата.

Тадж явно не му вярваше, а Насир не изглеждаше да се интересува от проблема. Вероятно тайно се радваше, че главният му конкурент си е вкарал автогол и сам си е отрязал шансовете да заеме мястото на генералния директор. „Много добре — помисли си Дурани, — продължавай да ме подценяваш и ще те накарам да си платиш.“

Ашан, от друга страна, изглеждаше необичайно резервиран към него. Дурани очакваше някаква благодарност за старанието си да го спаси. Това, че Ашан не го подкрепяше, означаваше, че започва да подозира мотивите му. Дурани нямаше търпение да се махне от кабинета на генералния директор. Трябваше спешно да говори с Рикман. Налагаше се да измислят нов план.

Когато конвоят му стигна до портала на Бахриа Таун, той вече обмисляше дали да не премести американеца другаде. Сега нямаше достатъчно хора за охрана. Нещо по-лошо, новите събития щяха още повече да забавят момента, когато Рикман щеше да му издаде тайните на ЦРУ. Последното най-много вбесяваше Дурани. Лесно щеше да замести мъжете, които бе изгубил в Швейцария, но нямаше как да измъкне информацията от Рикман.

Колите спряха във вътрешния двор на имението и той слезе почти в движение. Икономът, Раза, чакаше на входа и когато генералът го подмина, каза:

— Касар се върна.

Дурани се завъртя към слугата си.

— Къде е?

Раза посочи по-малката от къщите за гости.

Дурани влезе в главната постройка, но го домързя да слиза в тунела. А и трябваше спешно да се погрижи за нещо. Затова се върна в двора и извика на хората си да го последват.

* * *

Рап стоеше в кухнята и гледаше кадрите от разузнавателното самолетче. В допълнение Хърли му даваше актуални сводки по радиостанцията. Когато Дурани слезе от колата и тръгна към главната постройка, Касар обясни, че генералът обикновено идва по тунела. След малко обаче Дурани излезе отново и събра хората си; изведнъж всички се разбърбориха по радиостанцията.

— Я се успокойте! — изкрещя Рап в микрофона на каската си. Извъртя автомата пред гърдите си и подаде на Касар пистолета. — Останаха четиринайсет патрона. Освен Дурани има още шестима.

Касар отиде в дневната, където на масичката бяха оставени списание и пепелник. Седна на дивана и постави пистолета до дясното си бедро. Рап се вмъкна в килера от другата страна на кухнята и остави вратата открехната.

— Всички да останат на позиция.

— Нищо не виждаме — каза Хърли по радиостанцията.

— Всичко е наред. Ще се обадя, ако ми трябва помощ.

— Може да е късно.

Рап не можа да отговори, защото чу отварянето на входната врата и стъпки по мраморния под. Стисна с две ръце автомата и надникна през пролуката на вратата. Преброи шестима освен Дурани.

— Какво, по дяволите, правиш тук? — попита гневно генералът. Рап видя пистолет в ръката му. — Казах ти да не идваш.

— Нямах проблем да изляза от Швейцария — отговори Касар. — Единственият проблем бяха ония аматьори, които ми прати.

— Те бяха способни мъже и сега са мъртви заради теб.

— Сами са си виновни.

— Ти осъзнаваш ли какви проблеми ми докара? Сега идвам от среща с директора на ЦРУ. Имаше снимки на хората ми и ги даде на Тадж.

— Казах ти да не ми ги пращаш. Щях да се справя сам.

Рап видя как Дурани вдига пистолета.

— Вече не ми трябваш.

Рап отвори вратата. Вдигна автомата и го завъртя наляво. Спря червената точка на мерника върху главата на един от телохранителите и дръпна спусъка. Оръжието изпука и главата на мъжа се пръсна. Преди някой да успее да реагира, още двама паднаха. Рап пропусна Дурани и застреля следващия бодигард отдясно. Последните двама мъже гледаха като вцепенени как главите на другарите им се пръскат пред очите им. Понечиха да насочат автоматите си към Рап, но не бяха достатъчно бързи. Той застреля петия в главата, но преди да се прицели в шестия, над лявото му рамо изсвистя куршум. Отново дръпна спусъка и последният бодигард падна, а от тила му изригна фонтан от кръв.

Рап насочи автомата към вцепенения от ужас Дурани и каза в микрофона:

— Всичко е наред. Шестима са обезвредени. Слик — добави към Уикър, — ако някой въоръжен се приближи до позицията ми, застреляй го.

— Как смееш! — изкрещя Дурани, разтреперан сред труповете на шестимата си телохранители. — Това е…

Рап нямаше желание да слуша празни заплахи, затова наклони надолу автомата и простреля генерала в лявото коляно. Дурани се олюля като марионетка, върху която кукловодът е изгубил контрол. Свлече се на пода сред уголемяващата се локва кръв.

— Не трябваше да се ебаваш с мен, глупако!

— Не разбирам…

Рап престана да слуша, защото отново няколко души забърбориха по радиостанцията. Уикър беше свалил още една цел навън. Трябваше да се евакуират бързо. Рап насочи автомата към Дурани, но преди да дръпне спусъка, Касар го спря:

— Чакай.

Той прескочи труповете и се надвеси над Дурани.

— Отдавна чаках този момент.

— Аз бях добър към теб — простена генералът, като стискаше коляното си.

— Щеше да ме убиеш.

— Не… — изпелтечи Дурани.

Това беше последното, което успя да каже.

— Вече не си ми нужен — спокойно каза Касар и изпрати един-единствен куршум в главата на началника си.

Дори Рап се впечатли от прецизния изстрел.

Касар хвана пистолета за цевта и му го подаде.

— Задръж го — каза Рап и тръгна към стълбището.

59.

Орора Хайлендс, Вирджиния, САЩ

Уилсън се чувстваше малко по-добре. Беше понеделник вечер и любимият му отбор „Редскинс“ водеше със седемнайсет точки срещу омразния си противник „Ийгълс“ петнайсет минути преди края на мача. За Уилсън на планетата не съществуваха по-големи кретени от феновете на филаделфийските „Ийгълс“. В сравнение с тях запалянковците на „Янките“ изглеждаха върхът на цивилизацията. Уилсън приемаше успеха на „Редскинс“ като знак, че всичко ще се оправи. Той погледна часовника и допи бирата си. Време беше за поредната среднощна явка.

Взе каишката и видя, че кучето вече го чака в антрето. Това не му хареса — не искаше проклетият помияр да свиква с тези разходки. Жена му вдигна поглед от компютъра.

— Не е ли прекрасно? Двамата май си допадате.

— Не разчитай прекалено на това.

Тя се изправи и го целуна. Постави ръка на корема му и отбеляза:

— Ако продължаваш така, коремчето ти съвсем ще се стопи.

Уилсън не беше забелязал, че е пуснал шкембе. Потупа се по корема.

— Дебел ли съм?

— Съвсем мъничко — отговори тя, като показа с палец и показалец. Отново го целуна. — Сега ще отида да си взема душ. После ще се бухна гола в леглото и ще те чакам. — Тръгна към стълбите. — Не се бави.

Да, нещата определено вървяха на добре. Навън температурата вече падаше под десет градуса и Уилсън реши, че с Ферис трябва да измислят друг начин да се срещат. Писваше му да разхожда глупавото псе на студа. Тръгна по обичайния си маршрут, като вече си представяше как се срещат в някой кабинет на Капитолия. Спря на обичайния ъгъл и погледна часовника си. Беше дошъл навреме. След няколко секунди измърмори:

— Къде си, по дяволите? Замръзнах тук.

По-нататък по улицата видя някакъв мъж, застанал под една лампа. След малко онзи тръгна към него. Когато се приближи достатъчно, Уилсън каза:

— Закъсняваш.

— Исках да съм сигурен, че не ме следят — оправда се Дарън Сикълс, като се огледа.

На Уилсън му идеше да каже, че на никого не му дреме за него, та да го следи, но знаеше, че Сикълс има деликатно самочувствие, затова си замълча. Скоро се появи и линкълнът на сенатора. Уилсън пусна Сикълс да се качи първи. Сега, когато бяха трима на задната седалка стана доста задушевно. Уилсън направо връчи кучето на Ферис, без да чака да му го поиска.

— Господин Сикълс — започна сенаторът, — Джоел ми каза, че не сте много доволен от сегашната си работа.

— Не, господин сенаторе.

Уилсън загледа къщите, покрай които минаваха и отбеляза:

— Каза ми, че Рап е заплашил да го убие.

— Предпочитам да го чуя лично от господин Сикълс, ако нямаш нищо против.

„Само се опитвам да ускоря нещата — помисли си Уилсън. — Вкъщи ме чака човек на легло.“

— Да… заплаши ме с убийство — измънка Сикълс. — Наред с други неща.

— Какво друго?

— Почти с всичко лошо, което може да ми се случи.

— Кога стана това?

— След отвличането на Джо Рикман. Знаете ли кой е той?

— Да, разбира се.

— Рап ме обвини за изчезването му. Каза, че съм станал сляп поддръжник на програмата за реинтеграция.

Ферис се усмихна. Нямаше търпение да види как Сикълс казва тези думи под клетва пред камерите.

— Но най-важното е, че е заплашил да ви убие, нали?

— Да.

— Какво мислите за изчезналите финансови средства?

— Във връзка с Рикман и Рап ли имате предвид?

— Да… и изобщо с ЦРУ.

— Мисля, че Службата за секретно разузнаване е разядена от корупция и Рап и Рикман са олицетворение на всичко, което не е наред в системата. Затова отвлякоха Рикман. Никой обаче не споменава и дума за машинациите му.

Ферис кимна, сякаш споделяше всички притеснения на Сикълс.

— Ще поискам изслушване в Конгреса по тези проблеми — заяви той. — Вероятно в сряда. Може би ще ви призова за свидетел. Готов ли сте да дадете същите отговори под клетва?

Сикълс се замисли за няколко минути, после отговори:

— С кариерата ми така или иначе е свършено. Затова… защо не?

— Така ще изпълните гражданския си дълг — заяви сенаторът, като се вгледа в очите на Сикълс, търсейки някакъв ентусиазъм. — Аз мога да ви защитя от тях. Като председател на Комисията по правосъдие ще помогна да почистим това свърталище на плъхове.

Това явно хареса на Сикълс.

— Добре, ще свидетелствам.

— Идеално. Но преди да обявя изслушването в сряда, искам да се свържете с Ариана Винтър и полковник Пул и да се уверите, че ще подкрепят твърденията ви. Разбрах, че Рап се е държал много грубо с тях при последното си посещение в…

Ферис замълча, защото отвън се чуха сирени. Засвяткаха червени и сини лампи. Колата спря рязко и вратите се отвориха. Няколко мъже извлякоха Уилсън и Сикълс и ги повалиха на земята. Извиха ръцете им зад гърба и им сложиха белезници. Сикълс се подчини мълчаливо, но Уилсън запротестира шумно за правата си.

До отворената врата на Ферис се приближи мъж с тъмен костюм и черен шлифер.

— Господин сенатор, слезте от колата, ако обичате.

— Ами ако не искам?

Рап се наведе и показа лицето си на вратата.

— Тогава с голямо удоволствие ще ви изхвърля навън и ще ви щракна белезниците.

Ферис въздъхна и слезе.

— Познавам ви — заяви. — Нямате право да ме арестувате.

— Нямам, но той има — отговори Рап, като посочи директор Милър от ФБР, наблюдаващ акцията отстрани до черен „Шевролет Събърбан“. — Ако искате, говорете с него, но тогава нещата ще станат официални, ще се появят журналисти, а съдейки от видяното, не мисля, че искате това да стигне до медиите.

Колман се приближи и взе кучето от сенатора. Обърна се и незабелязано свали скрития микрофон, който беше сложил преди няколко дни.

— Насам, сенаторе — добави Рап, като му посочи колата, в която чакаше Кенеди.

Ферис се качи отзад при нея, а Рап седна отпред.

— Искам да ме изслушате, без да ме прекъсвате — започна Кенеди. — Имаме запис на разговорите ви с агент Уилсън.

— Това не е престъпление.

— Казах да не ме прекъсвате. По-рано тази вечер конфискувахме лаптопа на камериерката ви, който съдържа няколко много злепоставящи имейла между вас и генерал Дурани от пакистанското разузнаване. Между другото, знаехте ли, че вчера е бил убит в дома си?

По изненаданото изражение на сенатора пролича, че не е знаел.

— Знаете ли какво още са намерили там? — продължи Кенеди. — Не знаете? Лошо. Намерили са тялото на един от моите хора в Службата за секретно разузнаване, Джо Рикман. Мисля, че сте чували за него. Изглежда, че генерал Дурани го е отвлякъл и измъчвал, за да изкопчи информация, която е щял да използва срещу Съединените щати… И така, след като вече разбирате какво е положението, сенаторе, искам да обмислите две възможности. Едната е свързана с голямо злепоставяне и много шумен публичен процес за държавна измяна. Никой от колегите ви няма да иска да ви подкрепи, защото ще им покажа цялата информация, която имам за вас, и ще ви избягват като прокажен. Вероятно екзекуцията ще ви се размине, защото властите вече нямат куража да изпълняват такива присъди, но със сигурност ще отидете зад решетките и аз ще се постарая да попаднете на подобаващо за такива като вас място. Втората възможност е да се явите на инструктаж утре в кабинета ми, в девет нула нула. Така може да запазите работата и гражданството си и въпреки омразата ви към ЦРУ да станете един от най-ценните ни съюзници на Капитолия. Разбирате ли двете възможности?

Ферис преглътна тежко и отговори:

— Да.

Кенеди погледна часовника си и заяви:

— Добре, имате десет секунди да решите.

За човек като Ферис възможният отговор беше само един:

— Избирам възможност номер две.

По-късно щеше да реши как да се измъкне от тази каша.

— Добре — каза Кенеди. — Ще се видим утре сутринта.

Рап отвори вратата на сенатора и когато двамата се отдалечиха от колата, изсъска:

— Има и трета възможност.

— Каква?

— Някоя нощ да се промъкна в дома ти и да ти прекърша врата. — Втренчи се в лицето му обезпокоително дълго, а после добави: — Лека нощ, сенаторе.

Върна се при автомобила и се качи. След като потеглиха, Кенеди попита:

— Все още не ти харесва как постъпихме, нали?

— Предпочитам да го убия.

— Знам, че това е любимият ти начин да решаваш проблемите, но понякога нещата са прекалено сложни.

— Знам. Така ще избегнем излишния шум и ще контролираме председателя на една от най-влиятелните комисии в Конгреса.

Двамата замълчаха за известно време. След малко Кенеди каза:

— Имаме още един проблем.

— Имаме много проблеми — измърмори Рап, докато разглеждаше имейлите си на айфона.

— Какво искаш да направим с Гоулд?

— Мислех, че не се интересуваш от мнението ми.

— Недей да се правиш на засегнат. Не ти отива. Знаеш, че се интересувам от мнението ти.

Рап се замисли за секунда.

— Знаеш ли какво? Вече ми писна и не ми дреме какво ще направиш с него, стига да го държиш далеч от мен.

— Мислиш ли, че ще се откаже от занаята, ако го пуснем?

— Не. Няма да се откаже, докато не осакатее или не умре.

Кенеди много предпазливо премисли следващите си думи. Опасяваше се от реакцията на Рап. Тя се покашля леко и каза:

— Какво ще кажеш да му предложим да работи за нас?

Рап се обърна към нея, готов да избухне. Стисна зъби, но след малко лицето му се успокои.

— Предлагам да му дадем пробна задача. Ако прецака нещата, ще го очистим. Ако се справи, можем да си поговорим.

— Изненадваш ме — не скри удивлението си Кенеди.

— Да, и вече знам при кого ще го изпратим.

Рап си спомни сложната охранителна система и се замисли колко трудно би било да убият Обрехт. При малко късмет банкерът можеше да избави Гоулд от мъките и да спести на Рап угризенията, ако сам го направи.

— При кого? — малко неспокойно попита Кенеди.

— Мисля, че нашият нов банкер е добро начало.

— Хер Обрехт?

— Същият.

1

Секретен тренировъчен комплекс, в който се обучават бъдещите агенти на ЦРУ. — Б.ред.

2

Г-8 — групата на осемте най-развити икономически държави: Великобритания, Германия, Италия, Канада, Русия, САЩ, Франция и Япония. — Б.ред.

3

Fort Meade — щабквартирата на Агенцията за национална сигурност на САЩ. — Б.ред.

Content

Винс Флин
Комбинаторът
Мич Рап #13

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

1