Мартин Колев

Софийски магьосници

На сестра ми Камелия

И градът угасва с часове

и наоколо угасва град…

Никола Петров

Пролог

Слънцето като че ли залязваше вече цяла вечност. Случваше се в този час магьосници, прекалили с бирите, да забързат на шега часовника — но не и в четвъртък вечер.

Последните краски на залеза огряваха Витоша. Следи от самолети, стопили се в синевата, пресичаха въздуха. А софийските улици се потяха в хаоса на трафика. Автомобили, запълнили плътно булеварда, ръмжаха нетърпеливо. Край тях търчаха минувачи, нарамили пълни торби. Улични музиканти се мъчеха с пълно гърло да заглушат гълчавата. Раздавачи на листовки, вдъхновени от общия ритъм, хвърляха брошурите си където сварят. Пред дюнерите на Сточна гара се виеше дълга опашка.

Смяната на Саабир беше свършила преди двайсет минути. Щом доближеше вратата, отнякъде изскачаше нов клиент, стиснал заплашително касовата си бележка. Саабир хвърляше бегъл поглед на бележките, без да ги докосва. После с нежелание се връщаше към работния плот и се заемаше да реже късове телешко и да чука яйца върху нажежената скара. Вършеше всичко на автопилот. Вътрешният огън бумтеше в гърдите му.

— Саабире, какво правиш още тука бе?

Беше Жоро — колегата, застъпил смяна преди малко. Саабир опакова два средни дюнера и ги постави в най-близката протегната към него ръка. Изтри чело с крайчеца на престилката и помисли: „Дано не объркаме много поръчки“. Обърна се към Жоро и надигна рамене.

— Много работа.

Колегата се ухили и го смушка на шега. Макар че беше дошъл преди малко, вече вонеше на кайма и канела.

— Още ли не си разбрал? Тука винаги е „много работа“. Айде тръгвай, че утре си първа смяна.

Саабир кимна и се запъти към изхода с нови сили. На пътя му веднага се изпречи нов клиент — дама с тесен, тъмен костюм и руса коса, вдигната на кок.

— Извинявам се — каза тя без всякаква извинителна нотка. — Аз имах и два големи айряна!

Саабир въздъхна и погледна към подадената касова бележка. Понечи да се върне обратно, но Жоро го спря и дръпна бележката от ръката на жената.

— Да не си посмял, мой човек. И този път си вземи якето, че вънка е страшен клинч. Заповядайте, госпожа!

Жоро подаде две пластмасови бутилки от хладилника на жената. Саабир използва момента и ловко се шмугна през опашката от недоволно мърморещи клиенти.

— Много работа, ей — подвикна колегата след него.

— Много работа — повтори Саабир и махна на излизане.

Веднага го лъхна хладният януарски въздух. Той навлече якето право върху мръсната си престилка. Никога не му беше студено — вътрешният огън го сгряваше. Ала колегите му изпадаха в паника само при мисълта, че може да излезе вън без яке. Те не знаеха за вътрешния огън, не знаеха защо е толкова отдаден на работата си. Непрестанно нагрятата скара, която плашеше повечето, го зареждаше.

Саабир измъкна цигара от якето си и я стисна с устни. Заглади назад косата си и избърса по навик с ръкав брадата си. Пресече набързо канала и сви по една странична уличка. Тя беше отделена от гълчавата на трафика и побираше сума ти стари къщи, в които живееха дори по-стари хора.

Уличните лампи още не светеха, в тъмнеещото небе слабо блещукаха шепа звезди. Саабир вървеше бавно и умислено. Скоро клаксоните на колите и виковете на хората останаха зад гърба му и се сляха в общ смътен шум. По околните покриви гълъби гукаха сънено.

Саабир извади амулета си — малка квадратна, хромирана запалка. Натисна с палец капачето, без да я доближава до лицето си. При все това след секунди върхът на цигарата пламна в червено. Саабир вдиша дима с наслада и продължи по улицата. Зад гърба си чу тихо потракване, но не му обърна особено внимание. Времето се беше стоплило — реши да поеме към квартирата си по заобиколен маршрут.

Беше четвъртък и Саабир с нетърпение очакваше уикенда. Преди две години, когато пристигна в България, този навик му се струваше особен. Но колегите го увериха единодушно, че да чакаш края на седмицата, си е цял български обичай. „Всеки тук мрази работата си, разбираш ли? — обясни му Жоро. — Затова чакаме петъка — за да забравим за нея.“ „А ако не може забрави?“, попита Саабир объркан. „Ако не може забрави — пие повече“, през смях отвърна колегата му.

Но за нетърпението на Саабир имаше лична причина. Всеки петък той се събираше с новите си приятели на едно тайно място — място, където всички бяха като него. Повечето софийски магьосници не притежаваха вътрешен огън, но сред тях той се чувстваше почти като у дома. Освен това имаше доста алкохол.

Потракването зад Саабир стана по-настойчиво — не само продължаваше, но и го приближаваше. Той беше учтив човек, но хич не обичаше да му влизат в личното пространство. Обърна глава — очакваше да види някой пенсионер, излязъл за вечерната си разходка. Ала насред тротоара, изправен чинно като войник, стоеше дървен бастун.

„Магия“, помисли Саабир.

Рядко се срещаше в града такова явно заклинание — още повече в пиков час, близо до центъра. Тукашните магьосници многократно го бяха предупреждавали за възможни провокации. „Избягвай всякаква видимост — съветваше неговият другар Свилен. — България е малка страна, а София — още по-малък град. Едно заклинание, особено от школа като огнената, веднага ще издаде къде си. Ако някой пожелае да те открие — за добро или лошо — това ще е най-лесният начин.“

Саабир се постара да запази самообладание. Обърна се напред, решен да продължи разходката, сякаш нищо не се бе случило. Но във въздуха пред него се носеше тъмно петно. Приближаваше Саабир с леко клатушкане и скоро доби очертанията на цилиндър, черен и опърпан. Магьосникът стисна по-силно хромираната запалка.

„Какво е това, невидими хора? — помисли си. — Или просто някаква нелепа шега?“ Във всеки случай приближаващите предмети не вещаеха нищо добро. Той впи зъби в цигарата си и промълви:

— Спри сега или лошо.

Цилиндърът застина на място — може би се колебаеше? След няколко секунди все пак продължи напред — бавно, с отмерената скорост на неизбежното. Зад гърба на Саабир бастунът все тъй потракваше по паважа.

— Добре тогава.

Мъжът протегна ръка напред и натисна капачето на запалката. Вътрешният огън се разбушува в гърдите му, Саабир се завъртя в кръг и занарежда:

— Я аййуханнар, дафи анний…

Приключи със заклинанието точно когато завърши кръга. Пламъците се извиха около него с хищно свистене — ярки, синьо-жълти, озариха призрачните предмети и Саабир съзря под тях две дълги, мътни сенки. Отвори уста сащисан, цигарата клюмна надолу и полетя към пламъците.

— Какво сте вие?! — прошепна мъжът.

Сенките продължиха настъплението си в тягостно мълчание. Промушиха се невредими между магическите пламъци и сетне се нахвърлиха отгоре му. Саабир се помъчи да избяга от призрачните им, хладни пръсти. Свършен беше — все пак сенките не се боят от пламък. Вътрешният му огън угасна едновременно с пожара вън.

Предсмъртен вик разбуди таванските гълъби. Те запляскаха с криле, загукаха. Пооправиха перушината си и отлетяха в нощта.

Магическите пламъци изтляха и на свой ред се стопиха в мрака. Известно време улицата остана пуста. После отнейде изскочи малка, красива котка. Козината ѝ беше с цвета на небе преди буря, а очите — зелени като изумруд. С грациозни движения котката се спусна по улицата, където все още личаха следите от огъня. Беше останала единствено цигарената угарка. Котката я доближи и побутна с лапа.

След минута високите лампи най-сетне светнаха. Откъм Сточна гара ехтяха крясъците на минувачи и нервните клаксони на шофьори. На улицата нямаше никого. Сивата котка отново беше изчезнала из потайните градски лабиринти.

Глава 1

Шестте кьошета

Очуканият син трамвай спря и отвори врати на Петте кьошета.

Пътниците закретаха надолу по ръждивите стълбички. Свилен Воев ги изчака нетърпеливо и сам слезе от трамвая.

Наближаваше седем вечерта и Свилен се озова право в окото на бурята — тълпи от минувачи, забързани към дома или най-близкото топло заведение. Беше безоблачно, но студено и той предвидливо се беше навлякъл с палто, ръкавици и шал. Само шапка не взе, заблуден от чистото небе. Обикновено разчиташе на дългата си коса, но сега я усещаше като тънка, замръзнала хартия. Понечи да изпсува, отказа се — вече почти беше стигнал.

Свилен ненавиждаше тълпите. Вървеше, впил поглед напред, и с обиграна крачка избягваше забързалите се насреща му минувачи. Имаше си любимо заклинание за пикови часове — ненужен номер, който обаче държеше хората настрана и изолираше случайни истерични крясъци.

Днес не смяташе да го ползва. Хич не му беше до заклинания. В ушите му бръмчеше слабо, но настойчиво гласче и Свилен гледаше да стигне възможно най-бързо до Шестото кьоше. „Вторник“, напомни гласчето. Сърцето му учести ритъм. Свилен се свря още по-надълбоко в дебелия шал и забърза крачка.

Първото, което впечатляваше в магьосника, бяха очите му. Тъмносиви, те почти изчезваха между няколко дълбоки бръчки и чифт начумерени вежди. Свилен беше от хората, които въпреки безпардонния ход на времето си оставаха с детински лица. В опит да прикрие това, той поддържаше брадата си рунтава, а косата — почти до раменете. Някъде в нея се криеха и комично широките му уши, навяващи асоциации за циркови слонове.

Свилен опипа джоба си и смачка празната цигарена кутия. Трябваше да мине през павилиончето, но в крайна сметка реши, че днес може да го кара и на муфтене. Все пак беше вторник.

Група деца се разминаха на бегом с него. Момче с бухнала коса и голяма раница на гърба търчеше след останалите, смеейки се пронизително. То се заби право в корема на Свилен, който му се сопна:

— Ей, внимавай малко, по…

Детето го изгледа насмешливо и продължи да бяга. Свилен проследи грамадната, клатушкаща се раница с кисело изражение и сви към Шестте кьошета. На ъгъла на „Скобелев“ и Патриарха бяха наредени бирария и няколко клек шопа. Мъжът спря пред близките контейнери за боклук до едно старо, облепено с некролози дърво.

В основата на дървото имаше сив трафопост с надпис „Не пипай! Опасно за живота“. Някой среднощен мислител беше добавил с маркер: „Той пък един живот“. Въпреки предупредителната табела по трафопоста имаше толкова много обяви, че човек можеше да ги изчете единствено ако трамваят закъснява.

Свилен огледа разноцветните обяви и потърси с пръст най-нелепата. Почти невъзможно беше случаен минувач да открие Шестото кьоше. Магьосниците бяха свели тази възможност до нула със специално заклинание.

— Ето те.

Показалецът му се спря на нова обява, върху която още не бяха налепени други. Съобщението беше кратко, но ясно:

Търси се оранжав чаршаф излетял от етаж 4 ап. 23

Той откъсна едно от листчетата с телефонен номер под обявата. Сетне се огледа нехайно, за да се увери, че никой не го наблюдава. Хората наоколо или чакаха трамвая, или се надбягваха със светофарите.

Свилен заобиколи трафопоста. Контейнерите отзад бяха изчезнали и сега на мястото им се простираше тясна, почти спретната уличка. Минувачи нямаше — само няколко пейки, боядисани отдавна в зелено, и старовремска улична лампа. На стълба ѝ стърчеше табела — също зелена и с ярък, засукан надпис: Улица „Шесто кьоше“.

Стиснал листчето в ръка, Свилен продължи напред към триетажна кооперация с цвят съсухрена охра. От вратата на приземния етаж се виеше голям балон във форма на бирена халба. Край него блещукаха разноцветни неонови надписи: Пенливо пиво от 1927 г. насам, Пием бира, не правим магия!, Забранено за здрачници!, Немагьосник ли си ти, забрави и си върви!, Магии вътре — НЕ!!! и т.н. Най-масивният надпис бе този с името на кръчмата — ГЛАДНАТА СВРАКА. Л-то обаче отдавна бе изгоряло. Всеки софийски магьосник с поне капка самоуважение в кръвта си също не го произнасяше.

Свилен отвори дървената врата и потърси с поглед шайката си. От години насам те се събираха тук веднъж седмично, в петък или събота. Изобщо към края на седмицата „Гладната сврака“ сбираше голям брой от обичайните заподозрени. А щом някой припечелеше повечко пари, прекарваше тук целия уикенд[1]. Но днес не беше петък, а вторник, което можеше да значи само едно. Проблеми.

В „Свраката“ беше топло, шумно и необичайно пълно. Двайсетина маси бяха наблъскани една до друга, сглобени от стари дъски в онова странно черно, което се получава при смесването на няколко цвята. Стените бяха покрити от неравна сива мазилка и от множество рафтове, по които имаше черно-бели фотографии, свещници, книги с дебели едноцветни корици, грамофон и други музикални инструменти. Някои от предметите кръжаха из въздуха. Една летяща цигулка се мъчеше да заглуши всеобщата врява от пийващи певци и гласовити оратори.

Новият сервитьор в заведението — чернокосо момче с остър нос — сновеше наоколо и щракаше с пръсти от нерви. Разбира се, щом дойдеше нов сервитьор тук, винаги наставаше анархия. Някой беше преправил голямата табела над бара НИКАКВИ МАГИИ! на НЯКАКВИ МАГИИ!.

Свилен се запъти към шайката, която се беше разположила на маса до камината. Явно бяха подранили, защото през зимата местата край камината се заемаха първи[2].

Белота пръв забеляза новодошлия.

— Я, кого довя вятърът? — провикна се той. — Заповядай, приятелю, запазили сме ти най-хубавото място.

Той побутна бутилка студено „Шуменско“. Свилен поблагодари, разви шала си и разкопча палтото. „Домът е там — помисли си, — където те чакат маса до камината и студена бира.“

— Стига си стоял като истукан — каза Белота и махна към празния стол.

Белота беше най-словоохотлив от магьосниците на масата, а може би и от всички магьосници по всички маси в България. Той беше класически мошеник — очарователен до мозъка на костите си и незаслужаващ и капка доверие. В това биха се заклели мнозина минувачи, спрели на улицата за някой от фокусите му и открили по-късно портфейлите си пълни с шума.

Свилен си окачи дрехите на скамейката и седна.

— Здравейте, дружина — каза без особен ентусиазъм и отпи от шуменското.

Останалите надигнаха бирите си и смотолевиха по едно „наздраве“. Помежду им витаеше осезаемо безпокойство. „Вторник“, напомни предупредителното гласче в главата на Свилен.

Иза го изгледа изпитателно.

— Закъсня.

— Имах работа — каза Свилен.

Всъщност беше прекарал целия ден в леглото си.

— Браво, браво, не се оставяй на… лошото време — каза Белота и го потупа по рамото. Макар че беше току до камината, той не беше свалил любимите си ръкавици без пръсти.

— Лошото време, да — повтори Свилен и заби очи в пода. Обичаше да му обръщат внимание, но не и от съжаление. Откакто Грета си беше заминала, останалите се държаха с него, сякаш беше направен от стъкло.

— Както и да е — каза Иза и се приведе напред. — Трябва да поговорим.

Другите последваха примера ѝ, образувайки тесен кръг около масата.

— Нещо се случва — продължи тя. — Нещо голямо и неприятно.

Свилен забеляза, че магьосницата е стиснала юмруци.

— Е? — изсумтя нетърпеливо той.

Явно всички други знаеха каква е причината за тази среща. Иза помисли малко и каза:

— Някой убива магьосници.

— Магьосници?

Случваше се, и то нерядко, магьосник да убие свой събрат. Свилен обаче не беше чувал за целенасочено и успешно убийство на множество магьосници. Не и извън историческите книги.

— Да — потвърди Белота. Лицето му, допреди малко ухилено, беше вече сериозно. — Още преди два-три месеца почнаха да се разнасят слухове, но…

Той не довърши — нямаше и нужда. Свилен знаеше какво щеше да каже: „… но Грета точно беше заминала и не ти казахме нищо“.

— Така де — продължи Белота, — чу се за странното изчезване на някакъв софийски маг. Бил коминочистач от наследствен магьоснически род. Качил се на покрива на една къща и повече изобщо не го видели.

— Второто изчезване е отпреди две седмици — намеси се Иза. — Този път била ясновидка, ромка от Харманли. Гостувала в една от окултните кабелни телевизии и в рекламната пауза отишла до тоалетната. Изчезнала яко дим. А в тоалетната нямало нито прозорци, нито нищо.

Иза замълча. Погледна към Белота сконфузено, сякаш на него се беше паднала късата клечка.

— И сега стигаме — поде той — до последния случай. От миналата седмица е, май все по-начесто се случва…

— Така? — подкани го Свилен.

Белота въздъхна дълбоко.

— Виж, приятелю, не сме на сто процента сигурни, че изчезналите са мъртви. Може да става въпрос за нещо друго — отвличане или конспирация някаква.

Свилен вече знаеше, че изчезналият е познат — иначе досега да са изплюли камъчето. И Иза, и Белота отчаяно се споглеждаха, сякаш търсеха безболезнен начин да съобщят новината. В крайна сметка това стори Игнат — най-старият магьосник на масата, който досега бе пазил мълчание.

— Саабир — прошепна той. — Момчето от дюнерджийницата.

— Саабир? — повтори Свилен. — Но аз преди няколко дни се видях с него…

Игнат отвърна:

— Миналия петък е бил първа смяна, но тъй и не е отишъл да отвори дюнерджийницата. От тогава насам никой не го е виждал.

— Може внезапно да е заминал — възрази Свилен.

Другите замълчаха и се извърнаха от погледа му. Свилен и сам не си вярваше. Магьосниците по принцип не бяха твърде отговорни хора, но Саабир беше изключение от правилото.

— Огледах Вътрешния град — прошепна Иза. — Всеки от тримата магьосници е ползвал магия точно преди да изчезне. Саабир е направил истински огнен кръг насред Сточна гара.

Свилен понечи да възрази, но не го стори. Самият той беше предупреждавал Саабир многократно да не прави магии на публични места, освен в краен случай.

— Маг-милицията? — попита той мрачно.

— Все още нямат официално становище — отвърна Белота.

— Естествено — изсумтя Свилен. — А някакви неофициални становища?

Игнат каза на глас това, което всички на масата си мислеха:

— Здрачници.

Свилен кимна.

— Най-вероятно. Ще навестя книжаря. Той може да има представа защо на здрачниците изведнъж им е скимнало да убиват магьосници… или да ги отвличат.

Ясно беше кой от двата варианта е по-лош. Ако Саабир и останалите все още бяха живи, здрачниците ги измъчваха за информация или използваха тяхната сила против волята им — участ, която магьосник не би пожелал дори на най-големия си враг.

— Добре тогава — каза Белота. — Аз ще се свържа с моите познати. Ще поискам среща със здрачниците — не бива да рискуваме примирието с директни действия срещу тях.

— А аз ще посетя близките на изчезналите — вметна Иза. — Маг-милицията може да е пропуснала нещо важно.

— Добре тогава — заключи Свилен. — Ще се срещнем тук веднага щом някой има новини даже и да са незначителни, дадено?

— Дадено — каза Белота. Сетне козирува шеговито и хвана бирената си халба — явно десетте му минути за сериозен разговор бяха изтекли. — Ама че работа — поде той с твърде приповдигнат глас, — докато се усетя, и бирата ми се стопила.

— Ами аз?

Всички се извърнаха към Игнат. Той беше един от малкото останали последователи на времегьосническата школа[3]. Открай време си изкарваше прехраната с часовникарство и материята на времето го интересуваше повече от всякакви социални занимания. При все това нямаше против да се отбие през „Свраката“ за малка ракийка, последвана от голяма наливна.

— Ти стой в бойна готовност, разбра ли? — смигна му Белота. — Потрябва ли ни помощ, веднага ще ти се обадим. Сега обаче някой, ако може, да викне новото сервитьорче! Голям симпатяга.

Иза помаха на чернокосото момче. То забърза към масата им — едва се държеше на крака под две пищно отрупани табли.

— Да? — попита с треперещ глас. — Какво ще бъде?

— Нека аз — каза Иза.

Тя издърпа с два пръста верижката на врата си и в края ѝ проблесна един тъмночервен яспис. Вътрешността на камъка приличаше на миниатюрна планета с пурпурни скали и каньони.

— Заповядай, Изаура — подкани я шеговито Белота.

Доста посетители на кръчмата си бяха отнесли пердаха заради подобни шеги. За свой срам магьосницата беше кръстена на класическата сапунена опера „Робинята Изаура“. Беше обмисляла да смени името си официално, но това изискваше доста бюрократична бумащина — а магьосниците не обичаха да се занимават с документация[4].

Иза изгледа изпод вежди Белота и залюля ясписа наляво-надясно. Сетне изрече с тон, нетърпящ възражения:

Изпускаш в забрава на спомена багажа

и само туй остава, което ще ти кажа.

Ясписът засия в бледочервено, огря лицата на останалите и за секунди освети очите на сервитьора.

— Добре дошли в „Гадната сврака“ — каза той сънено, — какво ще желаете?

— Здравей, млади момко — отвърна Иза с неприсъща за нея любезност. — Ще бъдеш ли тъй добър да ни донесеш четири хладни бири? И изнеси тия бутилки, май че са останали от предните клиенти.

— На вашите услуги — каза момчето и покорно събра бутилките. След това закрета към бара със застрашително олюляващи се в ръцете му табли.

— Голям бакшиш заслужава момчето! — викна Иза след него.

— Бакшиш ли? — каза Свилен. — Горгоната изобщо няма да му плати след всичката бира, която раздава на аванта в момента.

Иза сви рамене и прибра амулета в ризата си. Сетне каза с обичайния си, не чак толкоз деликатен глас:

— Тя си е виновна. Да не беше уволнявала предната сервитьорка само задето се занимавала с вещерство.

Глава 2

Момче и шишарка

Свилен изчака вратите на трамвая да се отворят и се стовари на най-близката седалка. Вече се беше стъмнило и нямаше много пътници. „Само да не се качи някоя окъсняла контрола“, помисли той и бръкна във вътрешния джоб на палтото си. Изкара парче оръфана кафеникава кожа, вяло наподобяваща портфейл, и измъкна от него билетче. За щастие, билетчето вече беше зараснало и по хартията бяха останали само леки вдлъбнатини.

Свилен продупчи билетчето, прибра го обратно в портфейла и се сгуши до парното. Така наречените безценни билети бяха не от обикновена, а от самовъзстановяваща се хартия. Малките процепи, които перфораторите оставяха по тях, зарастваха след няколко часа.

Билетчето на Свилен беше от последната партида, произведена в София. За съжаление, тогавашните билетчета доста се различаваха от сегашните и приличаха на изрязани от първолак с ножичка. На билетчето с червено мастило пишеше СД „ГРАДСКИ ТРАНСПОРТ“, последвано от цена, която сега звучеше като шега — 4 стотинки. Все пак при по-податливите на внушение контрольори номерът минаваше, защото хартията беше напръскана с миражна есенция. За останалите Свилен си имаше допълнителни заклинания.

Той облегна глава на мръсния прозорец. Не му беше нито до контроли, нито до глоби. Загледа върволицата от светлини, които трамваят лениво подминаваше.

„Саабир е изчезнал безследно“, помисли си — още не можеше да възприеме тази новина.

Двамата не се познаваха толкова отдавна. Арабинът беше пристигнал в София преди близо две години. Свилен го откри малко след това — съвсем случайно, докато кръстосваше Вътрешния град в търсене на магическа активност. Саабир беше изкарал голям късмет, че го намери тъкмо той, а не някой здрачник. Или може би още тогава го бяха надушили? Дали не го бяха дебнали и наблюдавали през цялото време?

Свилен опря чело в хладното стъкло, надявайки се да охлади хаоса в главата си. Въпросите, един от друг по-тревожни, се преплитаха с откъслечни спомени. Тъй като Саабир не говореше български, Свилен се зае да му преподава. Така постепенно взеха да се разбират добре помежду си. Арабинът му сподели, че е дошъл в София заради проблеми с дубайската магическа гилдия. Бил допуснал голяма грешка — други магьосници били пострадали заради него. Трябвало да си тръгне, за да избегне допълнителни жертви.

Свилен няколко пъти го беше подпитвал за тази „грешка“, но не разбра повече. Пречката не беше в езика, а в нежеланието на Саабир да говори по темата. В крайна сметка не беше изключено именно тази „грешка“ да го беше последвала, да го беше издирвала през последните две години. И да го беше открила тъкмо когато се бе почувствал отново в безопасност.

Щом Саабир понаучи български, започна работа в дюнерджийницата. Беше точен и работеше повече от колегите си, но никога не се надуваше, затова всички го харесваха. Свилен знаеше, че само нощем понякога „грешката“ от миналото се завръщаше. Тогава Саабир или прекарваше нощта в кошмари, или изобщо не спеше. Свилен се стараеше да го държи под око и от време на време ходеше да вечеря в дюнерджийницата. Запозна го и с останалите от „Свраката“, която се превърна в любимо място на арабина.

След това Грета замина и Свилен спря да се вижда със Саабир. Всъщност спря да се вижда с всичките си познати. Пропускаше даже петъчните срещи в „Свраката“ — за пръв път от доста години насам. Видя своя приятел само още веднъж.

Онзи ден се случи хубаво време — скоро беше валял сняг, земята беше чисто бяла, небето — синьо. Свилен живееше в „Редута“, а от там до Сточна гара не беше много път. Не че би излязъл от къщи, ако не се тревожеше за Саабир. Слезе пеша до Сточна гара и хладният пейзаж го изпълни с топлина. Не беше излизал навън няколко дни, може би дори седмица.

Саабир го посрещна с умореното, но доволно изражение на човек, отброяващ минутите до края на работния ден. Радваше се да го види и го отрупа с каквото свари — бургер, фалафели, айрян. Той упорито отказваше да вземе пари от Свилен с довода, че без помощта му изобщо не би имал работа.

След края на смяната двамата седнаха в кварталната кръчма. Поръчаха си бира и вдигнаха наздравица. После Саабир каза:

— Знам, че Грета вече я няма. Сигурно ти е трудно.

Свилен кимна, без да отвърне нищо. Два часа и три халби по-късно вече не се чувстваше толкова зле, със Саабир следяха мача по телевизията и се шегуваха с немагьосниците, насядали наоколо. Подпита арабина на няколко пъти какво става с него, но той само повтаряше: „Добре, всичко е много добре“. Беше ясно, че не иска да безпокои Свилен с проблемите си.

Шумът на отварящите се врати стресна магьосника и го извади от унеса. Той погледна навън, където мигаха светлините на казино с грозни фигури на фараони отпред. Оставаха още две спирки до неговата.

Споменът беше незавършен и това го ужасяваше. Има хора, с които знаеш, че няма да се срещнеш отново, поне не скоро. Тогава споменът за последната ви среща — на летището или от двете страни на автобусен прозорец — е пълен с важни детайли. Споменът за вечерта, когато Грета си тръгна, беше цялостен. Събирането на багажа. Изброяването на причините. Жалкият опит за караница. Но последното му виждане със Саабир беше съвсем обикновена среща — пиянска, приятна, приятелска. Пъзел с няколко липсващи парченца в единия край.

Внезапна суматоха в трамвая прекъсна мислите му. Свилен обърна глава и видя, че пътниците бяха наобиколили момче със смешна черна пелерина и брезова пръчка в едната ръка. В другата му се беше свил риж плъх. Момчето замахна с пръчката, предизвиквайки одобрителни подвиквания от зяпачите. Сетне изрецитира с театрален тон:

— Абра-кадабра, сим-салабим! Фокуси-бокуси… гръм яко дим!

От върха на пръчката наистина изпуфтя кълбо сив дим. Момчето триумфално вдигна ръка.

— Вижте — извика една старица, стиснала от напрежение чантата си с все сила. — Хамстерът лети!

И наистина над ръката на момчето рижият гризач бавно се олюля във въздуха. Не изглеждаше никак развълнуван от чудото на полета си, само примигваше с очички и дъвчеше нещо.

Тази сценка разсея Свилен от мрачните му мисли. Дали момчето беше магьосник, или просто илюзионист? Клонеше към второто, защото истински магьосник не би ползвал заклинания за излишни спец-ефекти и летящи гризачи. „Освен ако не е… самоук?“, помисли Свилен и огледа момчето.

То слушаше хвалбите на пътниците, докато се кланяше със свита зад гърба ръка. Навярно имитираше известните фокусници от екрана, от които беше понаучило и други трикове. Носеше очила с кръгли рамки и рошавата му черна коса се нуждаеше отчаяно от подстрижка. То отметна с небрежен жест един кичур, а на челото му се открои белег във форма на светкавица. Тук вече зрителите изпаднаха в захлас и взеха да ръкопляскат с все сила.

— Браво — крещеше развълнуваната бабичка. — Още!

Свилен въздъхна възмутено. Този ползваше всички трикове, за които се беше сетил. Но магията не се случваше само пред лицата на зрителите. Докато те хвалеха момчето и настояваха да разкрие тайните си, зад гърба им започна истинското шоу. Пред невярващия поглед на Свилен джобове на якета и чанти тихомълком взеха да се разкопчават. Дузина портмонета, сякаш водени от мелодията на вълшебна флейта, напуснаха отворилите се джобчета и полетяха нагоре.

„Малък наглец“, каза си Свилен и скочи от седалката. Фокусът с хамстера бе послужил само да отвлече вниманието на жертвите му — момчето продължаваше да прави заклинание зад гърба си. Свилен си проби път през скупчилите се хора и хвана здраво момчето за лакътя. Трамваят почна да намалява ход със скрибуцане.

— Ето че дойде и нашата спирка — каза ведро Свилен и задърпа момчето към вратата.

— Какво? Пусни ме! — запротестира то.

Магьосникът се наведе към ухото му и прошепна:

— Стига врели-некипели, долу всички полетели.

Момчето впи озадачен поглед в Свилен. В същия момент се случиха няколко неща: трамваят спря, вратите му се отвориха, а дузина портмонета драматично се стовариха на пода. Свилен ловко улови хамстера, който с писукане се приземи в шепата му.

— Какво става тук? — извика някакъв мъж, щом един портфейл му падна на крака.

— Това не са фокуси — разсъждаваше старицата, докато ровичкаше из дамската си чанта. — Това е кражба!

— Крадец — развикаха се всички. — Дръжте го!

Някои от пътниците се втурнаха да събират портфейли от калния под, а други се заблъскаха безцелно в хаоса. Свилен знаеше, че е въпрос на секунди някой да тръгне след тях. Никак не му се искаше да играе ролята на спасител, особено в тази проклета вторнична вечер.

— Бързо.

Скочи през вратата на трамвая, все тъй стиснал хамстера с една ръка и момчето с другата. То нададе недоволен вик, но все пак побягна след него.

— Полиция — крещеше възрастната жена, която се беше вживяла в ролята си. — Дръжте ги, крадци!

— Насам — каза Свилен задъхано.

Той дръпна момчето към съседната улица. Наум отбеляза, че в мига, щом помогнеш на някого, вече си му съучастник. Отдавна опитваше да откаже този вреден навик, но сега не ставаше въпрос само за момчето. Безразборната употреба на заклинания вредеше на цялата територия.

— Настигат ни — каза момчето.

В гласа му се прокрадна колебание дали това е по-лошият вариант, когато бягаш в неясна посока с непознат.

Свилен чу някъде зад гърба си мъжки глас, последван от тежки стъпки:

— Ето ги, след тях!

— Тук някъде беше — промърмори той и повлече момчето към следващата пряка.

Редутските улици си приличаха, но като че беше нацелил правилната. Беше тясна, от едната ѝ страна се редуваха стари къщи, а от другата — грозни недовършени строежи. „Отдавна не се е налагало да бягам от преследвачи“, помисли Свилен, докато се оглеждаше. Чак дробовете му се обаждаха.

— Ето там, в тази пресечка.

Той вдигна ръка надясно. Хамстерът, подаващ се измежду пръстите му, размаха лапичка в същата посока.

— Там няма пресечка! — отвърна момчето.

„Наистина е самоук“, помисли си Свилен. Всеки случаен наблюдател щеше да види нагоре по улицата само голям, мръсен казан за боклук и зелена врата на гараж, върху която с тебешир пишеше „НЕ ПАРКИРАЙ! ПУКАМ ГУМИ! ВИКАМ КАТ“.

— Това е няма пряка — каза Свилен.

Момчето колебливо се обърна назад. Гневните гласове на преследвачите приближаваха и те самите всеки момент щяха да изскочат иззад ъгъла.

— Просто погледни пак!

По очите му Свилен разбра, че този път е видяло тясната сенчеста уличка. На стълба на лампата имаше табела, върху която с усукани букви пишеше Улица „Лъжовна“. Двамата побягнаха нагоре и се шмугнаха в нямата пряка. Свилен пусна момчето и се строполи върху смачкан кашон на земята. Наоколо имаше боклукчийски кофи, стари щайги и разкъсан матрак.

Пряката беше сгушена между две продълговати тухлени сгради в опушено розово. Момчето я огледа с любопитството на начинаещ наблюдател. Нямаше да открие нищо особено, освен че в улицата не прониква външна светлина. Преследвачите им минаха току покрай тях — оглеждаха се подозрително и се задъхваха по нагорнището.

— Скоро ще се изморят и ще се разотидат — каза Свилен.

Той подаде на момчето разрошения гризач.

— Мерси — каза то и положи животинката на рамото си. Тя скорострелно побягна към яката на якето му и се скри. — Няма ли да ни видят?

— Не знаят накъде да гледат.

— Май не ни и чуват…?

Свилен поклати глава и се изправи полека-лека. Все още се задъхваше.

— Затова се нарича няма пряка.

Той отново протегна ръка към момчето.

— Аз съм Свилен.

— Бриян — смотолеви то и стисна ръката му.

— Приятно ми е — каза Свилен, след което го зашлеви. — Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, Брияне? Тия хора щяха да те пребият, ако не бях аз.

Бриян потърка зачервената си буза и изгледа Свилен сърдито.

— Да бе. Ако не беше дошъл, изобщо нямаше и да се усетят. Да не мислиш, че правя тоя номер за пръв път?

— Още по-зле. Остави хората — ами ако те беше надушил някой здрачник? Или одитор? Не знаеш ли, че всяко заклинание в града се отчита?

Бриян продължаваше да си търка бузата.

— Всяко какво? Изобщо не съм чувал за такива работи.

— Наистина? — на свой ред се учуди Свилен.

— Даже не знаех, че има и други с такива способности като мен.

— Телекинеза ли имаш предвид?

— Не, не — момчето поклати глава. — Способности изобщо.

— Чакай, чакай — каза Свилен. — Досега не си срещал други магьосници?

— Не съм. Или поне така мисля. Веднъж срещнах в парка клошар, който вонеше ужасно и караше уличните помияри да говорят вместо него. Помислих, че може да ми помогне, да отговори на въпросите ми, затова се опитах да поговоря с кучетата му. Той обаче беше много пиян, изповръща се и заспа на една пейка. А кучетата се разотидоха.

Докато говореше, момчето се загледа в прозореца отсреща. Видя стая с яркочервени стени, а в нея — жена на средна възраст с още по-червена коса. Тя подмяташе тиган върху котлона, докато гледаше някакъв индийски сериал по телевизията. Внезапно жената обърна глава към него, сбърчи чело и махна с ръка. Щорите покорно се спуснаха върху прозореца.

— Не им обръщай внимание — каза Свилен. — В немите преки живеят само кореняци софиянци. Имат се за голяма работа.

Бриян го изгледа невярващо.

— Значи в София наистина има и други… магьосници, така ли?

— Не е като да няма — каза Свилен и си помисли, че напоследък прогресивно намаляват. — Този, на когото си попаднал, се казва Трайо Вентролога. Но не се безпокой, той не е представителна извадка. Е, ако трябва да съм съвсем честен. — Внезапна мисъл осени Свилен. — Брияне, ти въобще не си бил пробуждан, нали?

— Пробуждан? И да съм бил, не помня — отвърна уклончиво момчето.

Магьосникът въздъхна дълбоко. „Вторник“, ликуваше подигравателното гласче в главата му. Беше едва вторник и той изобщо не бе очаквал вечерта да се проточи толкова. Дори шапка не си беше взел в крайна сметка.

— Ама че работа — промърмори Свилен. — На колко си години?

— На осемнайсет. Защо?

— Питам. Според обичая не е добре ритуалът за пробуждане да се извършва нощем. Но и обикновено се извършва преди десетата годишнина. Така начинаещият магьосник има достатъчно време да се ориентира към подходяща школа и учител.

— Наистина не съм чувал за тези работи — призна си Бриян. — Не мога ли да си продължавам без такива ритуали?

— В никакъв случай. Всеки от нас е задължен да изпълни ритуала, ако срещне начинаещ магьосник. А това, повярвай ми, не се случва особено често. Имаш ли си амулет?

— Против уроки ли?

Свилен се засмя.

— Не, амулетът е нещо, в което магьосникът съсредоточава силата си. Предмет за заклинания.

Момчето кимна и извади от задния джоб на дънките си брезовата клонка. Свилен я изгледа изпод вежди.

— Ти ме будалкаш, нали? Момче с очила и вълшебна пръчка?

Бриян се усмихна и разлепи нещо, вързано с тиксо за пръчката. Беше малка кафява шишарка. Люспите ѝ все още не се бяха разтворили — приличаше на дървен диамант.

— Пръчката е само част от фокуса — в действителност ползвам шишарка. А очилата ми са без диоптър. Взех ги от китайския магазин за 1 лев.

Свилен не беше сигурен дали е повече възмутен, или впечатлен.

— Никога не съм виждал шишарка за амулет преди. Как ти хрумна?

— Имам я, откакто се помня. Винаги съм правил фокуси с нея.

— Не са „фокуси“, а заклинания. И ги свали вече тези очила, че като нищо ще ти развалят зрението. Белегът също ли е част от програмата?

Бриян кимна. Магьосникът си наплюнчи пръста, изтри мълниевидния белег от челото му и развърза черния чаршаф, който момчето носеше за наметало. Събра чаршафа на кълбо и го хвърли в близкия контейнер заедно с пръчката.

Бриян изглеждаше доста различно без сценичния си костюм. Беше с високо чело и широка челюст, на чийто фон остатъкът от лицето му играеше само поддържаща роля: малки тъмни очи и чип нос. Извивката на устните му имаше естествена извинителна форма. Момчето беше първият гладко обръснат магьосник, когото Свилен виждаше от години насам.

— Ама ти наистина си се постарал да влезеш в роля, а? — каза Свилен. — Сега остава да ми кажеш и че си сирак.

На мига се засрами от глупавата шега и понечи да каже нещо, но Бриян го изпревари.

— Не, нашите са си живи и що-годе здрави. Но вече не живея с тях, в Студентски град съм.

— Много добре. Така де, радвам се…

Свилен реши, че е крайно време да спре да плямпа глупости. Трябваше да се заеме с ритуала, затова положи ръце на раменете на момчето и прочисти гърлото си.

— Брияне, затвори очи и постави шишарката между дланите си. Може да ти се стори, че времето тече по странен начин, че пространството се променя или нещо друго чудато се случва. Игнорирай го, не оставяй нищо да те отведе надалеч от този миг — това е най-важният миг в живота ти поне засега.

Бриян реши да не се противи повече и затвори очи. Свилен направи същото. Сетне каза със спокоен, напевен тон думите, които всеки магьосник е чул веднъж и ако е бил късметлия, е повторил поне още веднъж:

Дар от външните земи, верен съдник ти бъди,

в тия предани гърди чист магьосник пробуди…

Докато Свилен говореше, мракът се сгъсти. Наоколо плъзна някаква особена хладина като онази, която те посреща на влизане във влажно мазе.

… Покровител многолик, послужи му за светлик

и по пътя справедлив го води, дорде е жив…

Двамата чуха далечна музика, която ги подканваше да се раздвижат и разсънят, и усетиха допира на стотици невидими пръсти по гърбовете си.

… Господарке на съня, опази го от страха

и го приеми при теб чак след подвизи безчет.

Свилен отвори очи. Целият свят изглеждаше по-светъл и истински, макар че се намираха на същата пряка. Бриян въртеше глава наоколо с поглед на новородено. В очите му Свилен видя онова удивление, което изпитва само новопробуденият магьосник. Момчето погледна към шишарката, която съвсем слабо грееше между пръстите му в жълтеникава светлина.

— Не мога да повярвам — възкликна.

— Това е остатъчно сияние, скоро ще изчезне — обясни Свилен. — А сега повтори след мен: „Аз, новопробуденият магьосник… обещавам винаги да поставям на първо място и да браня… магическата територия, която обитавам“.

Момчето повтори внимателно думите му. Накрая Свилен кимна и го поведе към светлината на съседната улица. Беше станало доста късно.

— Чакай. Това ли беше всичко?

Устните на Свилен се извиха в уморена усмивка.

— В никакъв случай — отвърна той. — Още нищо не си видял.

Глава 3

Тайните улици на София

Тази вечер от улица „Лъжовна“ излязоха двама магьосници. Бриян неохотно се накани да тръгне към спирката, за да провери има ли още транспорт за Студентски. Свилен го попита къде живее и сбърчи чело, щом чу за общежитието, пълно с познати и още повече непознати хора. Обясни му, че ритуалът на пробуждането може да привлече нежелано любопитство, и предложи на Бриян да му гостува за една вечер. Момчето прие на драго сърце.

Двамата се запътиха нагоре по улицата. Светлината на високите лампи разсейваше сивкавия мрак.

— Да знаеш, че вкъщи почти няма храна — смотолеви Свилен. — Но наблизо има денонощен.

— Няма проблем, не съм гладен — отвърна Бриян твърде бързо, за да е истина. — Само трябва да дам нещо на Морков.

— Това е плъхът, нали?

— Не е плъх, а хамстер.

— Така де. Странно име за хамстер — на собственика си прилича. Що за име е Бриян?

— Откъде да знам, име като име. Свилен да не би да е по-хубаво?

— Свилен идва от „свила“, коприна. Бриян откъде идва?

— Ами… май отникъде.

Двамата се засмяха и продължиха по нагорнището. Постепенно в нощта се стопиха силуетите, а сетне и гласовете им. Целият квартал се беше умълчал, както се случва често в студените вторнични нощи. Даже тайната улица „Лъжовна“ опустя след тръгването на магьосниците. Чак по-късно нещо се раздвижи в сенките на нямата пряка и оттам изскочи грациозна сива котка с очи като изумруд.

Свилен живееше в една от многото трудно различими панелки наоколо. Мазилката в коридора се лющеше като змийска кожа, а асансьорът скрибуцаше призрачно, докато ги водеше към седмия етаж. Бриян обаче едва сдържаше радостта си при този небивал късмет. Беше излъгал Свилен — той не беше студент, живееше временно при познати в общежитието и нямаше представа кога пак ще остане на улицата. В момента Бриян се надяваше, че магьосниците не различават лъжите по-добре от останалите хора.

Апартаментът изглеждаше дори по-стар от блока. Тапетите с вяли флорални щампи лъхаха на газ и готвено, а отнякъде с несломимо търпение капеше вода. Като за ергенски апартамент беше що-годе спретнато. Свилен направи шопска салата и наряза малко луканка. Седнаха на кухненската маса, застлана със зелена мушама. Бриян от два дни не беше хапвал като хората и при вида на храната заряза всички обноски — ядеше хляб на големи залъци и омете салатата за отрицателно време. Скромната храна му се стори изискано ястие, а чашата айрян, с която утоли жаждата си — чиста амброзия.

Докато той се тъпчеше, Свилен отговори на някои от въпросите му. Разказа му за немите софийски улици, които магьосниците построили още в началото на XX в. като убежище от хорските очи. Показа му една от онези карти с големината на паспорт, които се разгъват на десет ка̀та и обхващат целия град. Върху избелялата корица на картата пишеше Карта на София-град, Земна. Маршрут и улици. Бриян попита дали градът има и подземна карта, на което Свилен отвърна: „Има и подземни, и надземни карти, но те засега няма да ти трябват“.

Сетне разгъна картата и Бриян се надвеси над нея. Той огледа сивите квартали, тук-там освежени от зелени паркови пространства и разграфени от артериите на стотици бели улички. Потърси с поглед някоя улица, която да изглежда по-особено или да не му звучи познато, но без успех.

— Това ми прилича на обикновена карта на София — каза той.

— Немите улици са отбелязани със златно. Сега погледни пак.

Момчето огледа картата и се усмихна. Както стана и по време на гонитбата, немите преки се разкриха пред погледа му. Наистина бяха маркирани в златно: улица „Лъжовна“ и „Случайна“, „Безмълвна“ и „Миражна“. Виеха се вълнообразно като златисти нишки между отделните райони на града, тук-там прекъсваха, а после отново изникваха сякаш от нищото.

— Красиви са.

— И ще ти свършат добра работа, ако ти трябва убежище. Тези дни ще ти вземем една карта.

— Къде се продават, в някой магьоснически магазин?

— При един приятел. Бих ти дал моята, но по-добре да не го правя. Не бива да взимаш подарък от друг магьосник освен срещу нещо в замяна! Подаръкът те обвързва, а повечето магьосници не са хора, на които би искал да си длъжник.

Бриян кимна и огледа строгото изражение на пробудника си. Свилен явно не беше голям почитател на останалите магьосници, но въпреки дръпнатия си нрав изглеждаше като човек на място. Все пак му помогна, когато Бриян изобщо не се нуждаеше от помощ, а само добрите хора предприемаха подобни глупави постъпки.

Свилен се умълча и допи бирата си. Бриян реши, че е добър момент да зададе въпроса, който го глождеше още от началото на вечерята.

— Тя също ли е магьосница?

Посочи към малката рамкирана снимка върху хладилника — Свилен, по-млад и далеч по-лъчезарен отсега, беше прегърнал жена с къдрава червена коса и малко бяло лице.

— Беше — кимна Свилен. — Тоест още е… но вече няма значение.

Той рязко се изправи и сгъна картата.

— Ще лягам. Ти най-добре направи същото, че утре ни чака работа. В момента в магьосническия свят се случват неприятни работи…

На Бриян изобщо не му беше до сън — беше си наумил още много въпроси. Разбра обаче, че е трябвало да премълчи последния.

— Ще ти постеля леглото в стаята до банята. Малка е, но има включено парно.

Бриян каза гузно:

— Добре, ще измия съдовете и лягам.

Свилен махна с ръка.

— Утре ще ги измием.

— Няма проблем, аз измислих едно заклинание, което мие чиниите вместо мен, много е лесно.

— Момче — каза магьосникът и погледна ръчния си часовник. Изглеждаше малко ядосан и доста уморен. — Това е още един важен урок, но него вече ще оставим за утре. Засега запомни, че не искам да правиш никакви магии в дома ми, ясно?

— Добре — отвърна Бриян. — Може ли да ти задам само още един въпрос?

— Току-що го направи. Кажи.

— Просто се чудех… след като ти ме пробуди, сега си ми нещо като учител, нали така?

Свилен поклати глава.

— Не съвсем. Пробудникът носи отговорност за младшия магьосник, докато той не си избере учител. А за учител можеш да избереш всеки — дори и Трайо Вентролога, ако щеш.

Свилен кимна и се затътри към стаята си. Бриян не можа да разбере от реакцията му дали би искал да му бъде учител. Но вече беше късно и двамата бяха твърде уморени, затова реши да остави догадките за утре.

Стаята до банята наистина беше малка, но му допадна. Парното работеше, а до леглото, постлано с бял чаршаф и разноцветно родопско одеяло, светеше нощна лампа. Другите мебели в стаята бяха висок гардероб и масивен дървен скрин.

Бриян остави на скрина Морков, който веднага отпраши да изследва стаята. Момчето се съблече и се гмурна с кеф в леглото. Отдавна не беше спало на толкова спокойно място. Е, блокът си беше класически соц — някаква караница от горните етажи звучеше, сякаш идва от съседната стая. Но в сравнение със Студентски град беше спокойно като в музей.

Бриян изгаси лампата и затвори очи. Внезапно впечатленията от деня го заляха като освежаваща, но заплашителна вълна. Той не можеше — и не искаше — да спре да превърта наум последните събития. Припомни си случката в трамвая, бягството от пътниците и укриването в нямата пряка.

Щом се сети за ритуала за пробуждане, се изправи и измъкна шишарката от дънките си. За съжаление, амулетът вече не светеше. Въпреки това го остави на възглавницата и си представи какви диви заклинания ще се научи да прави с него. Свилен обаче беше казал, че е дошло лошо време за магьосниците. Спомена и зли създания, черни магьосници, някакви одитори… но не обясни нищо повече. Имаха толкова много за обсъждане, а едва се бяха запознали.

Мислите на Бриян се блъскаха в главата му хаотично. Откакто откри, че има особени сили, той се беше надявал да срещне подобни хора. Във въображението му те живееха живот като на филм — правеха магии за удобство и тънеха в лукс. А ето че в действителност магьосниците бяха точно като другите хора, вечеряха шопска салата и дори сами си миеха съдовете. Не беше ли такова съществуване дори по-лошо от живота на другите — над тях поне не тегнеше постоянното изкушение на магическите способности?

Бриян отвори очи, напълно разсънен. След кратко затишие караницата от горните етажи отново беше преминала на високи децибели. „По-добре да стана и да се махна оттук“, каза си той. Нещо му подсказваше, че ако иска да избяга от магьосническия свят, трябва да го стори час по-скоро. Поредицата от събития вече се беше задвижила, зад ъгъла надничаха нови отговори и дори още повече въпроси.

Той си спомни предишното си бягство. Тогава беше напуснал дома си, родителите си. Беше се почувствал ужасен, напълно самотен, обречен да бяга от едно място на друго, докато е жив. Но сега не изпитваше нищо подобно — само едно ново, трудно укротимо вълнение вилнееше в гърдите му.

Морков приключи с обиколката на новата стая и без предупреждение скочи върху леглото. Бриян смотолеви нещо и го остави да се намести до възглавницата. Шишарката беше до него, любимата му животинка — също. Ужасяващите догадки отстъпиха място на подозрението, че утрото може наистина да се окаже по-мъдро от вечерта. Бурните вълни в гърдите му утихнаха. Бриян тъй и не разбра кога е заспал.

* * *

Нейде из тайните улици на София задуха вятър. Той довя мрак и мълчание. Въздухът не биваше да помръдва и лампите не биваше да угасват, а човешката реч не биваше да секва. Но всичко това се случи.

Повеят на вятъра беше остър като бръснач и хладен като смърт. Тъмно наметало се развя и профуча край порутените сгради. Стените им бяха покрити с надписи на невъзможен език — надписи, в които звучеше безкраен писък. Някъде високо звездите все още светеха, но нищожни и мъгляви като през мръсно стъкло.

Наметалото застина. Изпод качулката прозвуча глас, който отекна като кратък кошмар в нощта. Много километри нататък деца се събудиха с рев, а кучета нададоха угрижен вой.

— Станете, сенки.

Слугите на хладния глас се изправиха в мрака, протегнаха прозрачните си крайници, прозинаха се безгласно. Те нямаха воля и движенията им не издаваха нищо, но все пак молбата им беше настойчива, отчаяна. Прозвуча в топенето на мръсния лед, в примигването на уличните светлини, в ровичкането на подземните твари. „Пусни ни… Пусни ни… Пусни ни…“

Повелителят надигна глава, изненадан от силата на безсилието. Под качулката му се оформи тънка, жестока усмивка и той поклати глава.

— Не. Имате още работа.

Сенките протегнаха вратове и надигнаха ръце нагоре. Техният плач обиколи всяка тайна улица, пуст подлез и парк. Нечовешките надписи по ронещите се стени блеснаха в кървавочервено.

В един кратък миг наметалото се развя и отнесе всичко останало със себе си. Отчаян вопъл отекна в мрака и достигна чак до далечните звезди. Малко след това градът се върна към своя тежък, неспокоен сън.

Глава 4

Вътрешният град

Бриян се събуди от силна музика. Стената до главата му се тресеше от фолк ритми, на които съседи пригласяха с много чувство, но малко талант. Бриян не разпозна песента — беше обичайната смесица от фрази като „само тази нощ“, „сърцето ми за теб“ и „искам те до мен“.

„Всичко е било сън — помисли си със съжаление момчето. — Пак съм си в Студентски.“ Отвори очи, но не видя познатия до втръсване таван на общежитието, а посивяла, олющена мазилка.

— Морков — извика той, — истина е било!

Хамстерът обаче вече беше отпрашил нанякъде. От стаята на Свилен не се чуваше нищо и Бриян реши, че магьосникът още спи.

„Най-добре ще е да изчакам да се събуди“, помисли си. Изпъна се в леглото с блаженство, примесено с малко тъга. Искаше му се тази сутрин да продължи дълго, дълго. Довечера щеше наистина да се върне в общежитието, щеше цяла нощ да се върти в спален чувал на пода, докато разни непознати се блъскат в него и смотолевят „сори, брат“.

Бриян стана и отиде да дръпне щорите. Зимното слънце огря прашните мебели и му позволи да огледа стаята по-обстойно. Не посмя да отвори гардероба, защото тежките крила със сигурност щяха да изскърцат. Затова се насочи към шкафа, чиито рафтове кътаха всякакви джунджурии: свещи, поздравителни картички, декоративна Айфелова кула, колбички с билки, раковини и миди, син стъклен свещник и изкуствено око, което твърде много приличаше на истинско и следеше всяко движение.

Бриян се протегна и свали от най-горния рафт дузина омачкани тетрадки и една книга. Макар да му беше любопитно дали тетрадките са на Свилен, ги остави настрана — облото око не го изпускаше от поглед. Реши все пак, че може да разгледа книгата без угризения. Беше тънко книжле с мъхести зелени корици и многообещаващо заглавие: Единствената нужна книга на всеки начинаещ магьосник. Бриян я взе и се излегна обратно в леглото. Точно от такъв наръчник се нуждаеше.

— Може да открия някое полезно заклинание — каза си и отгърна на произволна страница.

За късмет, тя беше посветена тъкмо на заклинанията:

Магическите заклинания се използват, за да насочат енергията на амулета в определена посока. Те са от изключително значение за начинаещия магьосник, който все още не може да фокусира силата си достатъчно. С течение на времето магьосникът може да спре да произнася заклинанията, макар че повечето продължават да го правят по навик. Освен това е далеч по-стилно да извикаш „Без пощада или страх правя те на пух и прах!“, отколкото просто да взривиш някоя скала тихомълком.

Що се отнася до емоционалната страна на заклинанието, главна задача на напредващия магьосник е да озапти страстите си. Опитът сочи, че казано с равен глас, без излишен драматизъм заклинание има същия, ако не и по-силен ефект от излишното грачене и размахване на амулети.

Разбира се, съществуват редица общоприети заклинания, като огненото „Драсни-пални клечица!“ и вразумяващото „Да би мирно седяло, не би чудо видяло!“. Някои заклинания дори може да се ползват според случая за благопожелание или проклятие, например „Да ти са златни ръцете!“. Повечето магьосници обаче предпочитат заклинания, съобразени с амулета и школата им. Все пак съгласете се, че не може един черен маг да очаква големи резултати от проклятие като „Да доживеят по-честити дни!“. В този смисъл заклинанията на всеки език и дори на различните диалекти носят собствен заряд…

Из „Въведение в заклинанията и пускането на тото“

Ш. Калкавев

Бриян отгърна на следващата страница, нетърпелив да види какво още крие тази чудата книга:

Телепортация. Телепортацията е едно от най-ценните и често употребявани изкуства, затова трябва да е ясно, че не може да се говори за един-единствен правилен подход. Представеният тук обаче е най-популярният.

Тъй като действителното телепортиране от едно място до друго изисква сериозни умения и енергия, магьосниците рядко прибягват до него. Често те предпочитат т.нар. заклинание „времекъс“.

Представете си, че пускате пръчка по реката. Пръчката се движи напред и образува по водата вълнички, които отслабват все повече с отдалечаването от първоизточника си. „Времекъс“ е нещо подобно, но ролята на пръчка играе магьосникът. Той спира времето около себе си, но с отдалечаването ефектът стремглаво намалява. Горкият нещастник всъщност извървява цялото разстояние от точка А до точка Б, но „времекъс“ създава илюзията за телепортация — или за придвижване със свръхскорост при лошо изпълнение на заклинанието.

Забележете, че „времекъс“ е нож с две остриета — магьосникът трябва едновременно да извърви цялото разстояние, но и да ползва немалко допълнителна енергия за изпълнение на самото заклинание.

Ето защо както „времекъс“, така и другите магии за телепортация по-скоро губят, отколкото печелят време. Който чак толкова бърза, нека просто да направи заклинание за кражба на кон!

От „Енциклопедия на магическите неща, места и прочее“

— Заклинанието не е добро, макар че изглежда ефектно — заключи Бриян.

Той прелисти книгата, за да потърси някой по-ефикасен метод за телепортация. На следващите страници обаче откри само заклинания за специални ефекти. Тъкмо се чудеше дали някога би му потрябвала „магия за миниатюрен залез“, когато чу входната врата да се отваря. След малко Свилен почука.

— Да, влез.

Брадясалото лице на пробудника надникна през вратата. Изглеждаше недоспал и изнервен.

— Станал си вече. Като излязох, май още спеше.

— Да, тъкмо се излюпих.

Не го беше чул да излиза. В крайна сметка в Студентски град бе натрупал доста солиден сънен дълг. Свилен повдигна ръка, в която държеше голяма сива кутия с инструменти.

— Мислех да идем за картата днес, но имам малко работа долу. На един от наемателите пак му се развали бойлерът. Няколко часа ще си сам.

„Ето с какво се прехранва значи“, помисли Бриян и каза:

— Добре. Аз тъкмо се зачетох в една книга.

— „Единствената нужна книга“? Предположих, че ще ти допадне. В кухнята има кафе и баничка, ако си гладен.

— Баничка никога не отказвам! Ей сега ще ти я платя.

Бриян се пресегна към захвърлените на пода дънки, където държеше тъничкия си портфейл. За щастие, Свилен махна с ръка.

— Стига глупости, нищо няма да ми плащаш. Айде, до после.

— Благодаря, до после!

Свилен затвори вратата и се зае с някаква твърде шумна обувна дейност. А Бриян, който тъй и тъй беше награбил панталоните си, изкара телефона от джоба им. С изненада видя, че е почти дванайсет — отдавна не бе спал до толкова късно. Като по команда празният му корем нададе недоволен вопъл.

— Първо да си проверя съобщенията — промърмори Бриян.

Имаше само един нов есемес — от съквартирантите в общежитието. „Moje li da kupish nesto za qdene ako se pribirash pls? 10x!!“ Не отговори. Сещаха се за него само когато се изпразни хладилникът.

Щом отиде в кухнята, Свилен вече беше излязъл. На масата го очакваше джезве, пълно с кафе — гъсто, горчиво и гадно. За сметка на това баничката бе още топла и мазна точно каквито трябва да бъдат баничките със сирене. Излапа я на няколко големи хапки. Сетне остави на масата резен от ябълка — в случай че Морков се появи огладнял.

Бриян си наплиска лицето в банята и се върна в леглото освежен. Беше му приятно — нямаше закъде да бърза, можеше да си чете цял ден. И понеже се беше замислил за Свилен, реши да потърси някоя глава на тема пробуждането.

Прегледа началото и края на книгата, но не откри съдържание, затова отново прелисти страниците. Бяха напълно празни.

Той си припомни как се бяха появили откъсите по-рано и каза:

— Брей, дали ще мога да открия глава за ритуала на пробуждане?

Щом разгърна отново на произволна страница, Бриян заби тържествено пръст в заглавието ѝ — „За пробуждането“. Беше разкрил тайната на книгата — тя показваше онзи текст, който предварително е поискал. Облегна глава назад и зачете:

Ако ли пътят те срещне с непробуден маг, то си задължен от всички магични закони да го пробудиш — тъй както го е сторил твоят пробудник в зората на добруването ти. Тоя закон важи не само за зорници, ами и за всеки, който нарича себе си маг.

Ти също тъй трябва да позволиш на новопробудилия се сам да избере своя път. И между другото, не се занимавай с непробудени даже и да са пълнолетни, че после ще те одумват цял живот — туй от опит говоря.

И тъй, дарявам думите, с които да пробудиш един маг…

Из събраните беседи на маг Налъмов

Следваха словата, които Свилен бе произнесъл на нямата пряка: Дар от външните земи, верен съдник ти бъди…

Бриян продължи да чете с интерес за задълженията на младия магьосник, който трябвало да защитава своята територия на всяка цена. Следваше важният момент с избиране на учител магьосник и чиракуването при него. И тук цитираха новия му любимец — този явно легендарен маг Налъмов:

А, ти за чиракуването ли питаш? Всичко ще ти кажа. След като бъде пробуден, младият маг трябва в най-кратко време да избере учител, дето да го обучи в магичните тайни. Ама като казвам „обучи“, не бива да е надве-натри — колкото да отбие номера! Истинско обучение е нужно, както едно време нас ни учиха на магии от всякоя школа.

Чиракът може да си избере който и да било зорник, дето се съгласи да го обучава. Докато трае диренето на читав учител, отговорност за чирака ще поеме неговият пробудник. То често пъти пробудникът играе и ролята на учител по-сетне. Туй са обаче вече дребни подробности, а на мен ми се ще да походя малко по жаравата, преди огънят съвсем да е угаснал…

Из събраните беседи на маг Налъмов

Бриян така и не разбра кога се изниза следобедът. Като приключи с главата за пробуждането, той потърси повече информация за мистериозното наименование „зорник“. Разбра, че така официално се наричат магьосниците в България. Или поне определен вид магьосници — „единственият истински маг, който защитава интересите на светлината и на човешкото добруване“. Така и не откри подробности за другите видове, но подозираше, че за тях беше говорил Свилен, като му спомена „тъмни магьосници“.

Когато пробудникът му се върна, навън вече се стъмваше. Свилен се беше ядосал за нещо и почти не говореше. Взе си душ и извика Бриян на вечеря. Една доброжелателна наемателка му беше връчила пълна купа с мусака.

Бриян обилно заля манджата с кисело мляко и не проговори, докато не опразни чинията си. Беше решил да тръгне към Студентски град, докато още има автобуси начесто. Последва нов неловък разговор, в който Свилен го покани да му гостува, докато си избере учител. Имало още някои неща, които трябвало да му покаже, преди да е готов да започне официалното си чиракуване. Свилен спомена и някаква мъглява заплаха, заради която предпочитал да държи о под око. „Тъмните магьосници“, припомни си момчето. Радостта му обаче надделя и той смотолеви набързо нещо от благодарност.

— Добре тогава — каза Свилен и се облегна на стола си. Изглеждаше доволен, че тази част от разговора е приключила. — От снощи ти дължа един урок. Готов ли си?

Бриян кимна и наостри уши.

— Казах ти да не правиш никакви заклинания, докато си тук. Имаш ли идея защо?

— Не — призна момчето.

— Когато един магьосник се пробуди, той затвърждава връзката с територията, която обитава. Нашата територия е, разбира се, град София, където сме били пробудени и където, за щастие или не, живеем. Затова ние сме длъжни да пазим според уменията си територията от определени недоброжелателни енергии. С това задължение обаче идват и някои предимства, например Вътрешният град. Случвало ли се е, о, да видиш София със затворени очи?

— Със затворени очи?

— Може и да си решил, че сънуваш. Преди ритуала за пробуждане връзката с територията не е толкова силна, но все пак съществува. Помисли си. То е все едно гледаш през птичи поглед малък макет на сградите. Само че във Вътрешния град няма хора — само блокове, дървета, облаци.

Бриян кимна замислено. Това описание му напомни за нещо — за сън, който действително се повтаряше от време на време.

— Ще опитам да те изпроводя до Вътрешния град — каза Свилен. — Обикновено не се получава от първия път, но важното е да усвоиш техниката. Сега си поеми дълбоко дъх и затвори очи.

Бриян се подчини, макар и с известно колебание.

— Никога не съм се озовавал там нарочно.

— Знам. Нужно е време, за да развиеш достатъчна концентрация. Кажи ми какво виждаш.

Бриян се съсредоточи в мрака зад клепачите си. Виждаше само остатъчната светлина от голата крушка в кухнята.

— Ами нищо.

Свилен заговори отново, но вече не използваше обичайния си говор, а онзи шепот от ритуала за пробуждане:

— Не насилвай сетивата си. Просто се отпусни. Спри да се бориш с мислите си…

Момчето обикаляше слепешката в мрака и опитваше да следва съветите му. Дали заради уверения глас, дали заради утвърдената връзка с територията, той наистина започна да вижда. Спомни си за повтарящия се сън, но сякаш всичко се случваше за пръв път. Видя самия себе си, отстрани. След това Свилен. Видя кухнята, блока — но не по начина, по който изглеждаха действително. Всичко беше течно, подвижно, особено. Облаците горе се движеха на пълни обороти, а времето като че ли стоеше непокътнато.

Бриян проговори съвсем тихо от страх да не прогони видението:

— Да. Виждам.

— Чудесно. Сега излез навън. Не се опитвай да контролираш мускулите си — така най-много да дохвърчиш обратно тук. Само си представи как политаш над блока, как обикаляш улицата и квартала наоколо.

Бриян усети, че тялото му олеква като пуснат на свобода балон. Гласът на Свилен се отдалечаваше все повече и повече.

— Кажи ми какво виждаш.

— Мисля, че са околните блокове.

— Не използвай обичайните понятия. Това не е обичайно място. Кажи точно какво виждаш.

— Добре — прошепна момчето. — Виждам електрически облаци, които оформят спирали и проблясват застрашително. Сградите шумолят, все едно се сриват. Или по-скоро се слягат съвсем бавно в основите си. А земята къркори, сякаш е гладна.

— Опитай да идеш по-нататък. Тръгни към Витоша.

— Витоша? Добре, виждам я, но е съвсем надалеч. Сега обикалям сградите, минавам през един парк… листата му шумолят като… като хиляди хартиени камбанки, а стръковете трева се отъркват един в друг. Невероятно е!

— Знам. Внимавай обаче да не се превъзбудиш. Откриваш ли нещо друго, по-различно?

— Всичко е различно и всичко е еднакво. Всичко като че ли е направено от един и същ материал. Какво точно търся?

— Отиди към планината. Щом го видиш, ще го познаеш.

Бриян внимателно продължи напред. Улиците на Вътрешния град бяха почти неразпознаваеми. Той чуваше как уличният асфалт къркори, как под него тече канализационната вода. Изведнъж в тъмата проблесна нещо като фойерверк. Сини искрици изпълниха някаква разнебитена къща — от пода чак до тавана. Бриян потръпна.

— Мисля, че го открих. Странна светлина откъм една стая. Беше само за секунда, но сега цялата стая е пълна със синкав пушек.

— Добре. Достатъчно. Поеми си дъх и се върни спокойно към тялото си.

Бриян последва гласа на Свилен. Щом отвори очи, светлината на кухненската крушка го заслепи. Прилоша му. Свилен му наля чаша вода и изчака няколко минути, за да се съвземе. Веднага щом си възвърна речта, Бриян попита:

— Какво беше това, заклинание ли?

— Да. Някой направи заклинание — водна или мълниеносна магия, ако се съди по цвета. Остатъчната светлина ще тлее още няколко часа.

— И всеки софийски магьосник може да види тези светлини?

— Всеки магьосник, а и други създания, които не са съвсем хора. Местата, на които често се изпълняват заклинания, попиват тези цветове и се различават отдалеч. Затова, Брияне, е по-добре да миеш чинии на ръка, отколкото да призовеш в дома си всички сили на мрака, разбираш ли?

Бриян кимна. Все още беше изтощен. Полетът до Вътрешния град го бе изцедил, изведнъж силно му се прииска да си легне. За щастие, пробудникът му също беше уморен. Той събра мръсните съдове, изчисти мушамата и отвори вратата на кухнята. Преди да излезе, се поколеба за миг и се обърна към момчето.

— Брияне, познавам доста магьосници. Рядко някой е успявал да влезе във Вътрешния град от първия опит, още по-рядко — да се задържи тъй дълго. Ти имаш голям потенциал.

Бриян не отвърна, но този път от почуда. Цял живот му бяха повтаряли, че за нищо не става. Не беше предполагал, че може да има голям потенциал за нещо — камо ли пък за магьосник.

Заспа с усмивка. В тъмното още тлееха странните светлини на Вътрешния град.

Глава 5

Книжарница „Прашен сандък“

Амос Коен беше особен дори за магьосник. От десетилетия припечелваше насъщния — и почти нищо освен него — благодарение на малката книжарница „Прашен сандък“. Сбутана между старите сгради на симпатична калдъръмена уличка, „Прашен сандък“ не се забелязваше лесно. Минувачите се натъкваха на нея случайно и рядко я откриваха повторно. Последното донякъде се дължеше на факта, че „Прашен сандък“ имаше навика да изчезва. Скоро след това изникваше на друга тясна, калдъръмена уличка.

Фасадата обаче си оставаше една и съща. Затова се случваше някой да каже: „Я, знам го тоя магазин, много е хубав! Явно са го преместили“. През прашните прозорци с дървени рамки надничаха книги, които с еднакъв успех можеха да са и нови, и втора ръка. На вратата висеше медна камбанка, а под нея дремеха две табели. Първата голяма, картонена и с едър шрифт, гласеше:

КНИЖАРНИЦА „ПРАШЕН САНДЪК“

А долната табела поясняваше: Което и заглавие да търсите — имаме го!. Въпреки множественото число всеки път, щом някой отвореше вратата, го посрещаше същият книжар, Амос. Той имаше малки, кръгли очилца и малко, кръгло лице, по което стърчаха няколко стръка бели косми, преборили времето. Носеше шал и ръкавици без пръсти, които по навик все търкаше една в друга. В книжарницата наистина бе хладно, но след кратък разговор с Амос посетителите се сгряваха отвътре. Това не се дължеше на някакво заклинание.

Все пак между стените на книжарницата имаше предостатъчно магия[5]. Надписът на вратата не беше обикновена реклама — всеки, потърсил някое заглавие в „Прашен сандък“, го беше открил, ако ще и да е изгоряло още в Александрийската библиотека. „Но как е възможно? — питаха клиентите Амос. — Тази книга не е в наличност от поне трийсет години?!“ Той им отвръщаше със загадъчна усмивка: „Чудно нещо са старите книжарнички… Човек все изнамира някакви книги, дето уж ги няма отдавна“.

На следващата сутрин Бриян се събуди и веднага се протегна към „Единствената нужна книга“. Все още се колебаеше коя тема да избере, когато Свилен почука на вратата.

— Добре, станал си — промърмори пробудникът. — Обличай се бързо и да тръгваме.

— Тъй вярно, сър! — пошегува се Бриян и веднага съжали за това. — Само да намеря Морков.

— Мишката ли? В коридора е, играе си в гуменката ми. Не мога да се обуя.

— Не е мишка, а хамстер.

Бриян навлече набързо дрехите си. Пробудникът му и днес май беше станал от леглото с грешния крак.

След пет минути двамата излязоха и потеглиха надолу към центъра. Времето беше хладно, но слънчевите лъчи галеха лицето на Бриян. Той се радваше на всичко наоколо: на автобуса, който изчака с отворени врати един закъснял пътник; на хората, които разхождаха кучетата си; на щайгите с ухаещи портокали пред магазина.

Свилен пък приличаше на буреносен облак — вървеше бързо и без да обели нито дума. Бриян първо реши, че му е сърдит за нещо. Но по лицето му разгада, че се е отнесъл другаде, че предъвква нещо наум. Щом стигнаха канала на Перловска река, Бриян се престраши:

— Ще ходим ли да закусим?

Покрай бързото излизане беше хапнал само малко от краставицата, която наряза за Морков. Свилен пък изобщо не беше ял — само пи кафе и изпуши набързо половин цигара, преди да я смачка нервно в пепелника.

— След малко — отвърна той. — Първо ще идем до едно място.

— Какво място?

— Магьосническа книжарница. Оттам ще ти вземем карта.

— Супер!

Те се спуснаха по малка калдъръмена уличка. Медно звънче извести влизането им в книжарницата. Амос седеше с гръб към вратата и подреждаше книги от един висок куп по рафтовете.

— Заповядайте — каза той с бодър глас. — Добро утро!

— Добро да е.

Свилен направи жест за поздрав с невидима шапка. Амос се обърна към новодошлите и се усмихна благо. Приближи ги, хванал в ръце няколко тома.

— Ти ли си, Свилене? Помислих, че е влязъл истински клиент с нещо друго освен прах в портфейла. От колко време не си идвал?

— От известно време…

Амос огледа Бриян с любопитство.

— Ако не ме лъжат очите, млади момко, теб те срещам за пръв път. Приятно ми е, Амос Коен!

Бриян хвана подадената му ръка и смотолеви името си.

— С какво мога да ви бъда полезен днес, господа?

— Бриян е от нашите — успокои го Свилен. — Съвсем зелен магьосник — сам аз го пробудих преди няколко дни.

— Настина ли? Доста късно…

— Да, не бях срещал други магьосници преди — каза Бриян. — Само един клошар, който караше уличните кучета да говорят…

Амос се усмихна.

— Явно си имал честта да се запознаеш с легендарния Трайо Вентролога. Моите съболезнования. А какъв амулет ползваш, ако не възразяваш да питам?

Бриян извади шишарката от джоба си и му я показа.

— Интересен избор. Мисля, че само по книгите съм срещал амулети шишарки. Важното е да върши добра работа, разбира се. Насочил ли си се вече към някоя школа на магическото изкуство?

Бриян още се чудеше какво да отговори, когато се намеси Свилен.

— Към никоя все още. Малко психокинеза, заклинания за миене на чинии… Какво друго?

— Имам едно затоплящо заклинание, едно друго, което спира брояча на таксиметровите шофьори.

Свилен и Амос се спогледаха, но момчето не разбра дали това е добър знак.

— И си съчинил сам тези заклинания? — попита книжарят. — Радвам се да го чуя. Писането на заклинания не е това, което беше едно време. Взеха да се появяват някакви нови моди, абстрактни заклинания без рими… Но ние, старите, за всичко така говорим.

— Освен това влезе във Вътрешния град от първия опит — добави Свилен. — Че даже се застоя.

Това явно впечатли Амос. Той остави книгите на близката масичка и огледа момчето внимателно.

— Млади момко, изглежда, имаш потенциал. Все още обаче си в самото начало на пътя. Скоро ще се озовеш на първия си кръстопът и ще трябва да вземеш решение.

Бриян кимна неуверено. Имаше доста въпроси към книжаря, но никаква идея кой от тях е най-важният. Спря се на този:

— Как да разбера коя е моята школа, господин Коен?

Книжарят свали очилата си и потърка очи.

— Просто Амос. Не го мисли много. Щом това знание те споходи, всякакви съмнения ще изчезнат.

Бриян отново кимна. Беше като хипнотизиран от спокойните, мъдри очи на стареца. Не знаеше дали е схванал съвсем съвета му, но му имаше пълно доверие. „Гледай ти как почна да се доверяваш на всеки срещнат — обади се едно скептично гласче в главата му. — Не разбра ли вече, че това само те разочарова?“ Бриян реши да игнорира този глас, макар че в миналото рядко беше грешал.

Свилен прошепна нещо на Амос. Сериозното му изражение явно бе заразно, понеже лицето на книжаря също посърна.

— Ще трябва да те оставим за малко — каза той. — Но ще се погрижа да нямаш случайни гости.

Амос изкара от джоба на грейката си позлатена писалка. Замахна с нея към входа на книжарницата и каза:

Каквото и да дириш, в момента тук го няма.

Нататък продължи си без помен за измама!

В миг големите прозорци се замъглиха, като че ли бяха заскрежени. От слънчевите лъчи и околните сгради остана само мъгляво видение в деликатните бразди по стъклото. Книжарницата потъна в полумрак.

— Невидими ли сме? — попита Бриян.

Книжарят прибра писалката.

— Не. Магията за невидимост изисква доста умения и енергия — някои биха я нарекли ненужно сложна. Аз само измених за кратко начина, по който хората вън възприемат книжарницата. Докато трае заклинанието, тя ще изглежда като досадно място, което хич не заслужава вниманието им. Добре е да знаеш, че магията често пъти е просто заигравка с човешките сетива.

„Амос е толкова по-спокоен от Свилен — помисли си Бриян. — И явно знае доста… сигурен съм, че ще науча много, ако той ме обучава.“

— Както немите преки се виждат само от тези, които знаят къде да ги търсят — каза.

Свилен се изкашля нетърпеливо.

— Точно така — отвърна Амос. — Сега обаче с пробудника ти ще се оттеглим в склада за малко — имаме досадни магьоснически дела за обсъждане. Надявам се, че няма да ти доскучае в компанията на книгите.

Амос обхвана с длан многобройните лавици, по които бяха наблъскани още по-многобройни томове. Посочи към един рафт, пълен с тънки разноцветни издания. Бриян можеше да се закълне, че допреди малко рафтът го нямаше.

— Харесваш ли книги игри?

— Едно време не четях нищо друго! — отвърна той въодушевен. — Дори ги криех в учебниците, за да излъжа нашите, че уча.

Амос се засмя.

— В такъв случай задължително трябва да разгледаш колекцията ми. Може и да научиш някое полезно заклинание.

— Да — каза Свилен и дръпна стареца за ръкава. — До после, малкия!

Двамата магьосници свиха зад ъгъла, откъдето изскърца врата. Бриян огледа книжарницата. Книгите бяха наредени азбучно — дебели томове деляха една и съща лавица с тънки книжлета, а стари опърпани издания стояха до лъскави нови бестселъри. Някои лавици бяха почти празни, а по дъсчения под се издигаха застрашително високи кули от заглавия. Бриян предположи, че са прекъснали Амос, докато е пренареждал някой от многобройните раздели: Психология и философия, Детски книги, Окултна литература, Кулинарство. Момчето се насочи към новопоявилия се рафт и прошепна:

— Книги игри в магьосническа книжарница…

Изглеждаха досущ като старите издания, които тъй харесваше като малък — отпечатани на евтина хартия и с меки корици. На тях мускулести воини и оскъдно облечени екзотични девойки се бореха с ядосани демони и огнедишащи дракони. Заглавията бяха придружени от надписи като Приключение, в което героят си ти! Както и при „Единствената нужна книга“ обаче автор липсваше.

Бриян си хареса книга, наречена „Звярът от Тъмния замък“. На поизмачканата корица момче с палячовски дрехи беше застанало в подножието на скалист хълм и гледаше към върха, където от мрачен замък се извиваше страховит пушек. Под задължителното рекламно изречение, Ходът на събитията зависи изцяло от вашите умения!, имаше и пояснителна бележка: Включва заклинания за начинаещи.

„Точно това ми трябва“, каза си Бриян. Взе книгата, разгърна я и даже не се изненада при вида на чисто белите страници. Вече почваше да свиква с особеностите на магическата литература. Прелисти книгата набързо, след което се върна обратно в самото начало. Единствено на първата страница имаше нещо написано:

За да почне приключението, затвори очи

и „Чичковите червенотиквеничковчета“ кажи!

Бриян се усмихна на Морков, който се разхождаше по яката му, и рече: — Тези магически книги не спират да ме изумяват.

След това затвори очи. Постара се да изрече думите бавно и отчетливо. Изведнъж го обгърна плътен, хладен мрак.

Глава 6

Приключение, в което героят си ти!

В далечината прозвуча птича песен. Лек повей разроши косата на Бриян. Той отвори очи и насмалко да извика от изненада. Беше очаквал, че казването на скоропоговорката ще изпълни празните страници. Вместо това се бе озовал в самата книга!

Той вече не се намираше в сумрачната книжарница, а на тучна зелена поляна — пред гора от причудливи, гигантски дървета. Пейзажът беше идиличен, ала вятърът навяваше опасност. В далечината над короните на дърветата се извисяваше потъналият в мъгла, скалист връх с черния замък от корицата. Откъм най-високата му кула неестествено тъмен пушек се смесваше с пухкавите бели облаци и сякаш ги отравяше, почерняйки целия хоризонт.

— И сега какво? — попита Бриян.

Не получи отговор. Гората пустееше. Единствено в далечината се чу окаян вик на птица. Той направи внимателно няколко крачки напред. Различи нещо между стволовете на две дървета — парче пергамент, висящо във въздуха. Доближи го все тъй предпазливо и прочете посланието, написано със ситен шрифт и доста заврънкулки:

Стигни до замъка и победи чудовището!

— За тази част се досетих и сам — отбеляза Бриян. — Морков, тук ли си?

Нещо се понамести във вътрешния джоб на якето му.

— Добре, не мърдай оттам! Може да ми потрябваш.

Морков или изцвърча положително, или просто се прозя. Бриян извади от джоба своята вече официална магическа шишарка.

— И амулетът ми е тук, тоест сме готови за приключение… „Приключение, в което героят си ти!“

Пътуването към върха се оказа изпълнено с перипетии. Първо Бриян трябваше да победи гневните подвижни дървета, а сетне — армия от пухкави дребосъци с остри зъби. Но и с двете се справи с дребни заклинания, които си бе изработил. Когато най-сетне се изправи пред подножието на хълма, той откри нов свитък във въздуха:

Поздравления, мина успешно през първата част от приключението! Очаква те награда…

Бриян погледна към хълма, покрит с камънаци и снопове суха трева. Очакваше го поне час катерене, и то при липса на други препятствия. Малка, не особено надеждна пътека лъкатушеше към върха. Оттук замъкът не се виждаше — само черно-лилавата спирала на пушека му в смълчаното небе.

— Е, Морков — въздъхна Бриян, — явно ни чака дълъг път.

Хамстерът се подаде от яката му и каза:

— Да, така изглежда. За мой късмет ти ще отговаряш за вървенето.

Тъкмо щом Бриян свикнеше с цялата шантавост, а тя го изненадваше с нещо дори по-безумно. Той изви врат към хамстера и отбеляза:

— И изведнъж говориш.

— Ами че аз си говоря през цялото време. Просто ти не вдяваш — отвърна Морков. Гласът му бе едновременно тънък и дрезгав.

— Все пак понякога те разбирам правилно, нали?

Хамстерът прояви благосклонност:

— Да, имаш някои попадения. То и аз от време на време не знам точно какво приказвам.

Бриян се почеса по главата замислено.

— Добре де, защо тъй внезапно взех да те разбирам?

— Не следиш ли? Спечелихме някаква награда.

Бриян сви рамене — внимателно, за да не събори другаря си.

— Поне няма да ни е скучно по пътя, а? Сигурно имаме бая теми за обсъждане…

— Всъщност мислех да подремна малко — важно каза Морков и се шмугна обратно в любимия си джоб. — Цялото това разкарване за шишарки ме измори.

Бриян се замисли колко полезно е понякога да не разбираш езика на приятелите си.

— Добре тогава. Приятна почивка?

— Да, да — измънка хамстерът. — Не ме буди, ако не е спешно, става ли?

— Става — отвърна Бриян.

Пое нагоре по пътеката с бърза крачка, подпирайки се на една сопа, която намери на земята. Все пак гледаше да не бърза прекалено, за да не се измори — кой знае какво го чакаше в замъка.

Нагоре взе да захладнява, затова Бриян закопча якето си и сви пръсти в ръкавите. „Лесно му е на Морков, скрит на топло“, помисли си.

По някое време се обърна и огледа околността. Гората с гигантските дървета продължаваше поне трийсетина километра нататък, преди да потъне в зеленикава планинска верига. Плътна, сива мъгла скриваше върховете и се виеше нагоре, за да се изгуби на свой ред в облаци със същия цвят.

Бриян взе да се отчайва — върхът изглеждаше все тъй високо и все тъй далеч. Когато видя новия свитък, се зарадва, сякаш бе срещнал стар познат. Предстоеше му избор:

Магьосникът, поел по този път, има две възможности. Той може да направи заклинание за телепортация или да рискува, като помоли планината за помощ.

— Телепортация, така ли?

Бриян си спомни какво бе чел в „Единствената нужна книга“ за заклинанието „времекъс“. От една страна, нямаше да е зле да се пробва в телепортация. Книгата твърдеше, че това са едни от най-често ползваните заклинания. Но пишеше и че „времекъс“ е много изтощително. Ако останеше без сили точно преди битката със звяра, Бриян сигурно трябваше да почне играта отначало. Дали да рискува с помощ от планината? Съдейки по досегашните перипетии, тази „помощ“ като нищо можеше да му излезе през носа — да го нападнат някакви планински страшилища или пък да го засипе свлачище.

— Не, това определено звучи като капан — промърмори той и се зачуди какво да прави.

Искаше да събуди Морков, да чуе и неговото мнение. Но това беше не „краен случай“, а просто поредното предизвикателство по пътя към замъка. Морков вероятно щеше шумно да недоволства, ако му прекъснат дрямката.

След като помисли, Бриян реши да поиска помощ от планината. Това звучеше като по-лесния изход от изпитанието, следователно трябваше да е капан. Но авторите на книги игри понякога изхитряваха по такъв начин, навирайки в лицето на играча лесно решение. Бриян докосна с шишарката последните думи от свитъка и те избледняха, разкривайки ново съобщение:

Ето заклинанието, което ти трябва, за да поискаш помощ от планината: По дългия път към високия замък час вече вървя, но все удрям на камък.

От камъка същ моля помощ сега, превил гръб, да стигна най-сетне върха.

Успех!

Бриян се постара да запомни думите и повдигна длани.

— Какво пък? — каза си. — Няма смисъл да играеш, ако не ти стиска да поемеш рисковете.

Издекламира магическите слова и прокара върха на шишарката по близката скала. Първоначално нищо не се случи. Само птици продължаваха да се обаждат в далечината и лек вятър поклащаше жълтеникавата трева. Сетне скалите почнаха да треперят… бавно… и по-силно… още по-силно…

Момчето разпери ръце, за да запази равновесие. Морков подаде муцуна през яката на якето му.

— Земетресение, помощ!

— Не е земетресение. Направих заклинание за помощ от планината.

— О, просто чудесно. Сега планината ще ни помогне, като ни погребе с някоя лавина.

— Така изглежда — промърмори Бриян, макар самият той да беше уплашен.

Не последва лавина, но скалната площадка под тях се раздвижи и се отдели от хълма. В отдалечаващия се връх два тъмни процепа се уголемиха. Малко по-надолу една пещера разтвори широка паст.

— Планината е жива! — извика Бриян.

Скалите под краката му всъщност бяха пръстите на великанска ръка. Двата широки процепа го изгледаха и гигантът проговори. Листата на дърветата потрепериха, а птиците отлетяха надалеч.

— Кой си позволява да безпоукои кратката ми дрямка?

Бриян не беше сигурен дали гигантът е гневен, или гласът му не може да звучи другояче. Във всеки случай беше време за импровизация.

— Името ми е Бриян Тенев, младши магьосник и Ваш покорен слуга, о, Повелителю на планината!

Той направи толкова нисък поклон, че Морков изквича и се вкопчи в яката му. Надеждата, че гигантът ще хареса това почтително отношение, се оправда. Той издаде тежък грохот, който показа каква болка му носи всяко умствено усилие. Сетне изрева:

— Защоу си позволяваш да безпоукоиш кратката ми дрямка ти, Броян… еди-що си?

Бриян разпери театрално ръце.

— О, Господарю, уповавайки се на всеизвестната Ви доброта, сърдечно Ви моля за една незначителна услуга: отведете ме до върха на планината!

— Хъм — изсумтя гигантът и размърда пръсти, при което Бриян залитна. — А що вместоу туй да не те смачкам като една гнидичка, а? Писна ми разни нахалници да идват и да ме будят на всеки стоу-двеста години!

Бриян трябваше да мисли бързо. Реши отново да се довери на опита си от класическите книги игри — там големите лоши типове обикновено се ненавиждаха помежду си.

— О, Господарю — извика, докато мъчеше да запази равновесие, — имам мисия да прокудя злокобния звяр, който е завладял Тъмния замък. Ако той напусне Вашето… теме, със сигурност няма да бъдете обезпокояван още дълго, дълго време!

— Звяр ли? — повтори гневно гигантът. — Та тоузи звяр е… мой брат!

Скалистите пръсти започнаха да се свиват около Бриян. Ситни камъчета заваляха по дрехите му.

„Естествено, че са братя — каза си той. — Никога няма нищо случайно в тези проклети фентъзи светове.“

Трябваше така да извърти разговора, че да не се превърне в пихтия. Морков, който се пазеше с лапи от летящите камъчета, каза:

— Добра работа. Приятно ми беше да те познавам!

— Ама всъщносут — избоботи гигантът — наистина му е време да си ходи. Уж дойде за малко на гости, а пък се застоя цели девет хилядоулетия.

Внезапно дъждът от камъни утихна.

— Да, ще те кача гоуре — реши гигантът. — Само гледай да не остане жив, че е много проклет — веднага ще се захване с някакво оутмъщение.

Скалистата ръка понесе Бриян към върха на хълма с такъв замах, че направо му призля. След това го изсипа на ръба на върха — за щастие, туфа трева омекоти падането. Бриян се удиви от неочакваната промяна на сюжета в своя полза. Изправи се и изкрещя с пълно гърло:

— Благодаря Ви, о, Превелики.

— Да, да — Скалистата ръка махна небрежно и направи такова течение, че отново търкулна Бриян в тревата. — Само недей да стъпваш силноу, че имам мигрена…

Пръстите изчезнаха от хоризонта, а скоро и тропотът от камънаците замлъкна. Вятърът утихна, птича песен отново огласи въздуха. Гигантът се беше върнал към своята „кратка дрямка“, която навярно щеше да продължи вечно.

Морков, който с все сила стискаше яката на стопанина си, промърмори:

— Този път изкарахме късмет.

Бриян се изправи и изтупа стръкчетата трева от дрехите си. Огледа широката поляна, на която се бяха озовали — цялата осеяна с жълта трева, без никакви цветя. Напред се простираше малко езеро, а в края му се извисяваше злокобният замък. Изглеждаше така, сякаш бе построен от изстинали въглени. Тъмнолилавият пушек от кулата му се отразяваше в повърхността на езерото.

Бриян си пое дълбоко дъх.

— Е, дано да ни е останал още малко късмет. Сигурен съм, че звярът няма търпение да се срещнем.

След кратка почивка продължиха към замъка. Още не бяха стигнали езерото, когато Морков замрънка, че е гладен.

Коремът на Бриян също отново закъркори — дотолкова, че той беше изкушен да се откаже от играта. Но вече бяха стигнали твърде далеч, щеше да го е яд да спре преди финалното изпитание.

„Кой ги знае как работят тези магически книги игри — размишляваше той. — Ако сега отида до ръба и скоча оттам, може да се озова обратно в книжарницата. Но може и да се върна в началото на играта още преди гигантските корени, а това вече ще е гадно.“

Ето защо той продължи през жълтеникавата трева, заобиколи езерото и стигна до Тъмния замък. Портите бяха от триметрови, назъбени черни дъски, с черни железни панти. Всичко в този замък беше черно.

— А сега? — попита Морков.

— Сега има няколко варианта. Най-често вратите се отварят сами, щом почукаш. Но може и да ги пази караул, който първо да ни зададе гатанка.

— Дано да няма караул. Хич не обичам да мисля преди закуска.

Бриян кимна и удари с юмрук по портите. Те се отвориха бавно, с призрачно проскърцване. Момчето внимателно пристъпи напред.

— Ехо. Има ли някой тук?

Единственото, което чу, бе собственото си ехо: „Тууук… туук…“. Стисна здраво шишарката и влезе в просторната, мрачна зала. Въздухът вътре бе тежък и хладен. Антрето стигаше до широко стълбище, което се извиваше спираловидно нагоре.

— Това трябва да е пътят към главната кула — каза Бриян.

Тръгна по стълбите. Никой не застана на пътя му, нищо не му попречи да продължи нагоре. По стените на равни интервали висяха факли, които пръскаха оскъдна светлина и рисуваха страховити сенки по каменните стени.

Изкачването бе дълго и монотонно. Бриян дотолкова привикна да чува само стъпките си, че едва не подскочи при вика на Морков:

— Виж! Врата!

Бриян погледна нагоре. Насред малка площадка изпъкваше правоъгълна врата — черна, естествено. В нея бе забит лист хартия, подобен на летящите пергаменти в гората. Щом Бриян приближи, установи, че дори почеркът е същият:

Когато звярът връхлетя, придворните напуснаха замъка, за да не приключат между зъбите му. Те оставиха богатата си трапеза непокътната.

Знай, че до залата на чудовището има още стотици стъпала! Използвай тази последна възможност да се подкрепиш преди решаващата битка! Дворцовата храна е тъй вкусна, че ще ядеш, докато вече не можеш да помръднеш…

Морков изквича радостно.

— Дойдохме си на думата най-сетне! Какво чакаш, бързо отваряй вратата.

— Трябва да сме предпазливи — каза Бриян.

Той надникна в многообещаващата стая. По-голямата ѝ част бе заета от продълговата маса, отрупана с всевъзможни ястия. В центъра стоеше печено прасе с ябълка в устата, от което още се виеше ароматен дим. Около него се излежаваха печени пилета в отрупани с картофи подноси, големи купи със салати, гърне, пълно с боб с люти чушки. Имаше още голяма капама с меса и сарми, пайове с дивеч и с плодове, големи топли питки и вити баници със сирене и спанак… Устата на Бриян се напълни със слюнка.

— Щастие, твоето име е храна! — възкликна Морков и скочи от рамото му право в една купа със салата.

— Не бързай толкова — настоя Бриян. — Нещо тук не се връзва.

Морков вече настървено тъпчеше бузите си с репички.

— Естестфено, че не се връзва. Намираме се въф фъображаем фентъзи свят от книга!

— Така е, но дори въображаемите светове следват своята вътрешна логика.

Бриян си припомни последните събития. „Всичко в тази гора изглеждаше прокълнато. Звярът трябва да е дошъл отдавна, но храната тук е още топла.“

Той огледа стените и тавана, после надникна под масата. На пръв поглед нямаше нищо необичайно или опасно.

— Трябва да е клопка — поклати глава Бриян. — Спри да ядеш, приятелче.

— Не могха — изфъфли Морков.

— Дръж се сериозно. Имаме още много за изкачване.

Морков проплака:

— Ама аз наитхина не мога! Парахлизиран съм.

Бриян го погледна учуден. Морков лежеше по гръб неподвижен, с бузи, натъпкани до пръсване.

— Ясно каква е била клопката — каза момчето.

Внимателно пое Морков в длани и го сложи в джоба на якето си. След това напусна стаята и изкушаващите ѝ аромати. Стомахът му нададе жален вой. „Тъй вкусна, че ще ядеш, докато не можеш да помръднеш — каза си Бриян. — Авторът на тази книга явно е голям шегаджия…“

Изкачването нагоре беше все тъй монотонно. По някое време Морков се завайка колко е несправедливо устата му да е пълна с храна, а да не може да дъвче. Бриян на свой ред се вайкаше защо тялото на гризача е неподвижно, но не и устата му.

Щом най-сетне приближиха върха, откъм тронната зала ги посрещнаха кръвожадни ревове и удари. Цялото стълбище се разтърси.

Бриян стисна здраво шишарката и мислено се подготви за предстоящата битка. Първо обаче трябваше да се пребори с въздългото съобщение, окачено на черната врата. То звучеше съвсем като статия от „Единствената нужна книга“:

Заклинанието „връзелъж-фойеркъш“ не е особено известно на широката аудитория — в действителност то обикновено служи за скрояване на номера. Произхожда от селските панаири, където по-простоватите магове го ползвали в младежките борби с козли.

Нужни са концентрация и непрекъснато повтаряне. Докато казва думите, магьосникът трябва да обикаля около противника си, за да успее да го заблуди. Това е целта на първата част на заклинанието, която превръща амулета в своего рода фойерверк. Междувременно от него излиза невидима нишка, която се увива около противника. С малко повече късмет тя го поваля и обездвижва.

„Връзелъж-фойеркъш“ не се ползва с особена почит сред сериозните магьосници и не се препоръчва в битка с друг маг. Ако той е запознат със заклинанието или дочуе думите му, ще избегне капана, като просто отскочи встрани.

Зад тази врата чака звярът. Ако се осмеляваш, пристъпи напред и късмет. Ето ги думите на заклинанието:

Огнени искрици — горе — заблудете в своя полет!

Нишка невидѝмка — долу — събори врага на пода!

Бриян повтори заклинанието няколко пъти, докато го запомни. След това отвори вратата.

Звярът от Тъмния замък изпълваше почти цялата тронна зала. В нещастния трон на някогашния крал не се побираше дори рунтавата му опашка! Факлите и големият полилей тъмнееха — само през широките прозорци зад трона се процеждаше оскъдна светлина.

Звярът приличаше на вълк, но пред него всеки вълк би бил безобидно пале. От издадената напред муцуна стърчаха криви, особено остри зъби. Два чифта очи, разположени на случаен принцип по тила му, злобно гледаха към Бриян. Рунтавите крайници завършваха с малки лапи, от които изникваха дълги, извити като кинжали нокти. От козината на чудовището към тавана на кулата се издигаше плътен, тъмнолилав дим.

Звярът се приведе напред и се приготви за скок. А резултатът от едно такова действие беше предизвестен.

— Добре, Морков — прошепна Бриян и запретна ръкави. — Планът е да останем живи достатъчно дълго, че да приключа със заклинанието.

Не получи отговор. Пред гледката на звяра се беше случило невъзможното — хамстерът бе онемял. Бриян си пое дъх, насочи напред шишарката и нареди:

Огнени искрици — горе — заблудете в своя полет!

Нишка невѝдимка — долу — събори врага на пода!

След това побягна.

В залата нямаше мебели освен трона, затова момчето маневрираше лесно. Основната му грижа беше да не прекъсне заклинанието, докато бяга от лапите на звяра. Искриците от „фойеркъш“ бяха досущ като бенгалски огън — ефектни, но почти безобидни. Хвърчаха непрестанно от шишарката, докато Бриян повтаряше магическите думи, и определено дразнеха звяра, който всячески се мъчеше да ги избегне.

Докато Бриян обикаляше в кръг и сипеше фойерверки, от шишарката се процеждаше тънката, продълговата нишка. Не беше съвсем невидима — отразяваше огледално всичко край себе си. Увиваше се търпеливо около звяра, който, за щастие, още не я бе забелязал.

Когато случайна искрица го перна в окото, звярът се разяри, изрева с пълно гърло и замахна към Бриян. Момчето отскочи встрани, на сантиметри от застрашително извитите нокти. Не спираше да повтаря:

— Огнени искрици горе… нишка невидимка — долу…

А наум отбеляза, че се е измъкнал на косъм. Продължи да обикаля звяра, докато нишката не се намота на няколко ката около масивните лапи. След това се върна на бегом до черната врата. Звярът подобно на куче следваше неотлъчно движенията му — сега той застана отново пред високите прозорци, опря опашка в трона, изръмжа и се приведе напред.

— Отлично! — извика Бриян.

Рязко отметна ръка назад. Огледалната нишка се накъдри и се стегна около лапите на звяра. Той замръзна на място — само за няколко секунди, които обаче се сториха на Бриян адски дълги.

След това е всичка сила се строполи назад и се сгромоляса върху прозорците. Заедно е парчета стъкло той полетя надолу, към дърветата, е един последен отчаян рев.

Бриян се строполи на пода, целият потен.

— Успях. Наистина — прошепна. — Победих звяра от Тъмния замък…

Още се мъчеше да си поеме дъх, когато светлина изпълни тронната зала. Слънчеви лъчи пробиха облаците и нахлуха през изпочупените прозорци. От небето се чу птича песен, а после победоносна гръмотевица. Гората се освобождаваше от проклятието на звяра. Внезапно плисна топъл дъжд и капките му заблестяха сред лъчите.

Бриян се изправи, олюлявайки се.

— Морков — каза, — мисля, че си заслужихме една стабилна закуска.

Глава 7

Зорник, здрачник

— Земята вика Бриян.

Някой го потупа по рамото. Бриян имаше чувството, че го будят от тежък сън. Отвори очи и видя отрупаните е книги лавици на „Прашен сандък“. Свилен и Амос се бяха надвесили над него и гледаха разтревожено.

— Това… тук… аз… — смотолеви Бриян.

Огледа се — дрехите му бяха чисти и здрави. Раните и белезите от героичните му битки също ги нямаше.

Амос каза с усмивка:

— Май сме се изгубили в превода. Като каза, че си играл много книги игри, не си имал предвид магически, нали, момчето ми?

Бриян само погледна към книгата в ръцете си. Стоеше отгърната на последната страница, но сега там се беше появил и текст.

— Изглежда, си стигнал до края, а? — попита Свилен.

Бриян кимна, все още безмълвен. Прочете набързо последния абзац в книгата:

Героят и неговият малък спътник погледнаха към счупените стъкла. Неусетно небето се бе прояснило и слънчевите лъчи за пръв път от идването на звяра огряха кулата на замъка заедно с цялата гора. След малко започна и първият истински дъжд. Над кулата изгря ярка дъга.

— Е — каза Бриян, — май вече ни е време за три дни ядене и веселие, нали, мой верни приятелю?

Бриян погледна объркан към Амос.

— По-рано книгата беше празна?

— Да. Щом приключиш с магическа книга игра, текстът на приключението ти се записва вътре. Ако други я докоснат, ще видят или празни листове, или своето собствено приключение. Може ли? — Той взе книгата и я разгърна. — Как само ми се иска понякога да победя пак звяра от замъка. Но това беше една от първите ми книги, още от времето преди заклинанията за пренаписване. Спомням си как съветвах читателите нарочно да умират преди финалната битка, за да могат да играят наново. Съвременните книги игри, разбира се, нямат такъв проблем — пренаписват се до безкрай. Но магьосническата младеж вече не проявява такъв интерес към жанра.

Очите на Бриян бяха станали двойни.

— Ти си авторът?

— Самият аз. Надявам се, че си научил някое друго полезно заклинание.

— И още как. Беше страхотно!

Амос се засмя сърдечно.

— Следващия път ще ти изберем някое приключение за напреднали. Впрочем имам нещо за твоя говорещ спътник.

Книжарят свирна с уста и изкара отнякъде парче морков. Хамстерът се разшава и подаде муцуна. Бриян отново зяпна. Морков много рядко отвръщаше на сигнал от друг човек, още по-малко пък непознат. Сега обаче пое с лапички зеленчука и доволно захрупа.

— Това не е обикновен хамстер — отбеляза книжарят. — Не живее в клетка и почти разбира какво му казваш.

„И е толкова миловиден, когато не може да говори“, допълни Бриян наум.

— Опасявам се, че за теб нямам храна. Но Свилен ще те закара да хапнете, нали така?

Пробудникът му кимна мълчаливо. Изглеждаше все тъй печално сериозен.

— За малко да забравя.

Амос подаде на Бриян един гланциран хартиен правоъгълник. Радостта на момчето беше несравнима, щом установи какво е това — чисто нова магическа карта на София. Сега не само можеше да търси скривалища из града — държеше в ръце първото си магьосническо притежание. Той благодари сърдечно и понечи да вземе картата, но Амос го спря.

— Преди това ми дай някакви стотинки — каквито ти се намират, една или две.

Бриян прерови джобовете си, където откри бъркалка от кафе, кламер и няколко стотинки. Даде най-малката на книжаря, а той в отговор тържествено му връчи картата.

— Не забравяй — напомни му — никога да не взимаш подарък от друг магьосник! Води до усложнения.

Медната камбанка прозвънтя. През прозорците на книжарницата отново надничаше външният свят Една жена, хванала за ръка малко момиче, влезе и затръшна вратата след себе си.

— Интересно — прошепна Амос. — Прикриващото заклинание е изтляло тъкмо навреме.

Жената извика по мобилния си телефон:

— Да, да, тъкмо влизам в магазина. Ще взема всички книги от учебната програма, а пък тя ако ще да ги чете!

Амос се здрависа с Бриян.

— Радвам се, че се запознахме, моето момче — каза и смигна съзаклятнически. — Да знаеш, че пробудникът ти е отличен магьосник. Трябва само малко време, за да му свикнеш с нрава.

Книжарят изпрати двамата магьосници до вратата и се зае с намусената клиентка. Тя тъкмо обясняваше по телефона, че няма представа каква е задължителната литература за 4-и клас.

Бриян огледа доволно новата си карта и я прибра в якето. „Довечера ще я разгърна върху леглото и ще разуча немите преки“, закани се той. След това се обърна към книжарница „Прашен сандък“ — току-що беше излязъл, а нямаше търпение да я посети отново. Малкото момиче стоеше до прозореца и рисуваше с пръст по още замъгленото от магия стъкло. Погледна към Бриян и му се изплези.

Свилен, който вече беше потеглил, му подвикна:

— Хайде идвай! Обяд стана, а още не си закусвал.

Вместо да каже нещо, Бриян се оплези на момичето. Обърна гръб на книжарницата и побягна, за да настигне магьосника.

— Ще идем в „Грамофона“ — каза му той. — Това е най-хубавото заведение в центъра.

Бриян си представи ресторант, забутан в задния двор на стара кооперация, пълен е причудлива храна и много магьосници. Но „Грамофона“ се оказа най-немагическото възможно място. Щом влязоха, касиерката — намусена дама е отровнолилаво червило — кимна на Свилен като на стар познат.

Другите посетители бяха възрастни мъже, които се хранеха бавно и играеха на карти. Повечето бяха вторачили поглед в телевизора на стената. Бриян не гледаше телевизия — в общежитието на неговите приятели дори нямаше телевизор. Сега обаче се вгледа в тъмнокосата водеща, която обещаваше следващите дни да са топли и слънчеви. Познаваше я от разни билбордове по улицата — беше рекламно лице на бельо или грим, или нещо подобно.

Свилен погледна с презрение телевизора и си избра стол е гръб към него.

— Два пъти обедното меню — викна той на касиерката.

Храната беше евтина, безвкусна и навя на Бриян спомени от детската градина — супа топчета, ориз е пиле и желиран компот за десерт. Докато ръчкаше погнусено е вилица, той подпита Свилен:

— Магьосниците нямат ли си заведения за хранене?

Той дори не го погледна — беше твърде зает да сърба доволно супата си.

— Имаме, но не отварят преди пет следобед. Тези дни ще идем до Шестте кьошета, за да се запознаеш с шайката ми.

Бриян вече знаеше от „Единствената нужна книга“, че всеки магьосник[6] е част от няколко души със сходна философия и цели. Шайката беше един вид неофициално магьосническо семейство. Не беше чувал нищо за Шесто кьоше, но подобни изненади вече трудно го сварваха неподготвен.

— Шестото кьоше е сигурно някоя няма пряка, нали?

— Точно — каза Свилен и отново се съсредоточи върху обяда си.

В „Грамофона“ беше досадно тихо — само телевизорът мърмореше и няколко прибора потракваха в чиниите. Бриян порови с вилицата в буцестия ориз.

— Не ходихме при Амос само заради картата ми, нали? Трябваше да говориш с него за тези… неща, които се случват напоследък.

Свилен сдъвка парче пилешко и изтри ръце в салфетката, напомняща мръснорозов картон. След това каза тихо, сякаш на себе си:

— Исках да изчакам по-подходящ момент, но такъв може и да няма. — Той огледа заведението крадешком. — Какво пък — може би не бива да отлагам повече.

Извади от джоба си черна плочка от домино. Горната ѝ половина бе празна, а в долната имаше шест бели точки. „Странен амулет“, отбеляза Бриян.

Свилен замахна с доминото във въздуха и каза:

— В тоз магически мехур всичко казано стои.

Даже нещо да си чул, на мига го забрави.

Бриян не беше виждал досега пробудника си да прави заклинания. Припомни си думите на Амос: „Свилен е добър магьосник“. Книжарят наистина знаеше какво говори — край масата им се появи широк, почти невидим мехур. Бриян беше чел за това заклинание — казваше се „тайнокръг“ и сега никой извън мехура нямаше да дочуе разговора им.

— Не е ли опасно да използваш „тайнокръг“ в центъра на София? — попита той.

Свилен повдигна вежди от изненада.

— Бързо се учиш. Не, „тайнокръг“ е леко заклинание, а и го ползваме често на публични места. Дори някой… със зли намерения да ни надуши тук, няма да посмее да ни нападне посред бял ден. Поне така се надявам.

Свилен замълча и се опита да формулира мислите си. Сетне му разказа за зачестилите изчезвания на магьосници. Обясни му, че тези, които ползват силата си за добро, в България се наричат „зорници“. Такива бяха Свилен, Амос и повечето техни познати. Понякога те враждували е тъмните магьосници, наричани „здрачници“. В момента между двете фракции имало примирие, но Свилен подозираше, че именно здрачниците са отговорни за изчезвалите зорници. Една от жертвите била приятел на Свилен, затова той и шайката му се хванали да разследват изчезванията.

— Но защо тези здрачници ще отвличат други магьосници? — попита Бриян.

— Не знаем. Може би използват силата им, за да привлекат някаква зла енергия към територията. Може просто да търсят причина за нови конфликти. Мирът със здрачниците е една от главните цели на софийските магьосници — постигнали сме го преди години е цената на немалко животи. Ето защо трябва да действаме внимателно. Вече поискахме среща със здрачниците и очакваме отговор.

Бриян слушаше с трепет и любопитство.

— Ти познаваш ли здрачници?

— Да — отвърна Свилен уклончиво. — Но ми се ще да не ги познавах…

Бриян огледа околните маси и разплулите се в столовете си, добре похапнали господа. От магическия мехур те изглеждаха като покрити с лек кехлибареножълт воал.

При все заклинанието момчето сниши тон:

— Мислиш ли, че изчезналите са все още живи?

Свилен леко присви очи.

— Не знам.

На връщане решиха да не вървят пеша, а да хванат автобус. Свилен му показа безценното си зарастващо билетче. Бриян тъкмо заяви, че иска да си има такова, когато в автобуса се качи цяло стадо контрольори. Те изобщо не се вързаха на безценния билет и Свилен научи Бриян на още нещо полезно — заклинание за краткотрайна амнезия.

Този следобед Свилен отново помъкна кутията си с инструменти и излезе. А Бриян с празнична официалност разгъна магическата карта върху леглото си. Разучаваше я внимателно — сякаш виждаше града за пръв път. До известна степен така си и беше.

Макар че познаваше добре повечето квартали и главни улици, Бриян нищо не знаеше за магьосническата територия. А тя не включваше само театри, пазари, болници и метро станции. Между познатите неща надничаха магазини за магьоснически пособия, районни управления на маг-милицията[7], тайни кръчми и библиотеки. Те се набиваха на очи — бяха отбелязани с ярки цветове, проблясващи върху хартията. На няколко места Бриян откри по-едри точки, които според легендата в долния ъгъл се наричаха „енергийни портали“. Още повече го развълнуваха триъгълниците, означени като „портали към Ниво Долна София и Ниво Горна София“. За тези мистериозни нива на града, изглежда, имаше отделни карти — нали неговата се казваше „Карта на София-град, Земна“.

На Морков явно му беше до скучало безцелното обикаляне из другите стаи. Следвайки своите тайни пътища, той изникна на леглото и закрачи право върху картата.

— Здравей, победителю на чудовища! — поздрави го Бриян.

Но хамстерът вече не беше словоохотлив и саркастичен — както преди епичното им приключение си бе просто сладък, крадлив гризач. Очаквайки картата да съдържа нещо по-вкусно от картинки и пунктирани линии, той я задуши обстойно.

— Виж — Бриян посочи с пръст една златна черта. — „Лъжовна“ — там ни скри Свилен, когато ни подгониха трамвайните пътници. Тук до нея е „Подлизурска“. Виж колко е дълга, минава по диагонал през цяла София… Има и още такива: „Камениста“, „Мимоходна“, „Съзаклятническа“.

Морков проследи пръста на стопанина си и защъка по умаления град като гигантски мутирал гризач, който може с всяка стъпка да смачка по една панелка.

— Другите неми улици са доста по-малки, само по една пряка — каза му Бриян. — Улица „Дрюжелюбна“, улица „Грозноградска“, улица „Староселска“… Трябва да са поне сто! А тук има две, дето даже се пресичат, „Дъждовна“ и „Вироглава“. Намират се в квартала с най-доброто име — последна „Надежда“.

Морков пообиколи „Надежди“-те и установи, че дори там няма нищо любопитно и вкусно. Без да се церемони излишно, той изчезна нанякъде толкова бързо, колкото се беше и появил.

Бриян се надигна на лакти и извика след него:

— Само не се бий с хлебарките за огризки! Може да си умен, но те пък са много.

Откъм коридора долетя кратко, възмутено цвърчене. Бриян се излегна на леглото и продължи да разглежда своята първа магьосническа карта.

Глава 8

Сивата котка

Нощта бе хладна, но безоблачна. По тъмносиньото небе проблясваха необичайно много звезди като за центъра на столицата.

Някой отвори вратата на „Гладната сврака“. Наско, новият сервитьор, излезе от задния вход почти на бегом. Внимателно придържаше с ръка нещо под якето си. От вътрешността на заведението се чуваха руска народна песен и някакви викове, които звучаха едновременно одобрително и свадливо.

— Атанасе! — извика някой и от вратата се подаде Горгоната Глория. Русата коса на съдържателката беше вдигната на кок, а черните корени подсказваха за липса на всякакво свободно време. В нея не се криеха змии, но при все това жената можеше да вкамени всекиго с поглед и в момента гледаше точно така.

— Още не съм си взел почивката — измънка момчето, опитвайки да не прозвучи гузно.

Горгоната въздъхна и избърса ръце в бялата си престилка.

— Толкова работа има днеска, а ти само за почивки мислиш.

Тя измъкна няколко черни чувала и ги стовари в краката му.

— Поне вземи да хвърлиш боклука! Леко си облечен, виж какъв клинч е.

Тя взе един раздърпан сив шал от закачалката, промърмори „Даром“ и го уви около врата на момчето. След това го изгледа подозрително и каза:

— Много си напрегнат. Поразходи се, изпуши една цигара. Аз ще поема за малко масите.

Наско събра внимателно чувалите със свободната си ръка.

— Не пуша — отвърна.

От заведението се разнесе истеричен писък и някой извика: „Бой с ножовеей!“.

— Ще пропушиш! — обеща Горгоната и тръшна вратата.

Той изчака няколко секунди, в случай че шефката се присети нещо, и промърмори: „Как пък няма да пропуша! За едни мизерни триста лева…“

След това извади бутилката „Загорка“ изпод якето си. Отвори я с масивния пръстен на десния си показалец. Бутилката изпусна шумна въздишка и Наско я обърна нагоре с кеф. Студена бира в студено време не беше велика комбинация. „Но пък като за без пари — помисли си — не е зле.“

Отпи една сериозна глътка, нарами чувалите с боклука и се запъти към контейнерите. Те бяха на гърба на заведението, в края на кална поляна, която представляваше двора на съседната постройка. Там живееха само богати, наследствени магьосници — повечето не работеха и обожаваха да се оплакват от „Свраката“. Подаваха в маг-милицията сигнали за всичко: силна миризма, шум след 22 часа, заклинания след 23 часа. За щастие на Горгоната, милиционерите хич не се занимаваха с такива сигнали. Мнозина от тях тъй или иначе след работа идваха директно в „Свраката“.

Наско се прозина. Сега цялата кооперация тънеше в мрак с изключение на проблясващия в синьо телевизор на втория етаж. Виждаше го всяка вечер, откак работеше тук — подозираше, че собственикът е свикнал да заспива пред екрана. „Цялата магия на света не може да спаси някои хора от медийното зомбиране — помисли си той и отпи. — За тяхно здраве!“

Хвърли боклука в контейнерите и се запъти обратно — вече е преполовена бутилка и проветрена глава. Е, не бързаше особено. Съдейки по сбралата се компания престарели руски магове, не му мърдаха още поне два часа работа.

Внезапно движение привлече вниманието му.

— Ехо — подвикна, — има ли някой?

Не последва отговор. Наско обаче чу нещо зад гърба си и рязко се извърна. Един бастун бавно джапаше в калта, приближавайки се към него.

— Мантия невидимка — повиши тон Наско. — Голям номер! Само дето ти виждам сянката.

Той се обърна, искаше да се върне по-скоро в заведението. Но и отпред във въздуха се носеше нещо към него — черен цилиндър. Малко след цилиндъра се клатушкаше една-единствена бяла ръкавица. На фона на ярките звезди и проблясващия в синьо екран по земята се проточваха дългите, плътни сенки на невидимите странници.

Наско изпъна ръка и се провикна:

— Промяна на форма и… ох, мамка му!

Той поклати показалец и се закле да не ползва повече амулета си за отварачка. След секунда-две камъкът на пръстена светна плахо в синьо и Наско отново го размаха към сенките:

— Промяна на форма и бойна готовност!

След това замахна с бирената бутилка към тях. Останалата течност полетя във въздуха и се превърна в стотици ледени иглички.

— На ви! — извика Наско.

Уви, игличките минаха право през предполагаемата плът на нападателите. Някои се забиха в цилиндъра и разпраха ръкавицата, но сенките продължиха бавното си настъпление.

Осъзнал своето безсилие, Наско използва последното заклинание, до което прибягват тези в беда:

— Помо…

Ръкавицата се напъха в устата му и заглуши вика. Наско изтърва бутилката и сам падна. Стори му се, че в душащата го ръкавица изобщо няма ръка.

Нощното спокойствие отново завладя улица „Шесто кьоше“. Зад вратата на „Свраката“ се чуваше хорово изпълнение на „Калинка моя“. След няколко минути Горгоната излезе и музиката зазвуча с пълна сила. Съдържателката хвърли наоколо поглед, който навярно би вкаменил и сянка. Но на двора нямаше никого. Само една празна бирена бутилка се въргаляше в калта.

— Чудесно — смотолеви Горгоната. — Пак трябва да пускам обява за сервитьор…

Взе празната бутилка и затвори след себе си.

* * *

Бриян се събуди рано насред дълъг и тягостен кошмар. Сърцето му биеше като тъпан и тъй и не можа да заспи отново. Слънцето още не беше изгряло, мрачни облаци задушаваха небето.

Момчето взе от скрина „Единствената нужна книга“. Зачете една от беседите на Налъмов, но бързо остави книгата. Кошмарът го беше изкарал извън релси — нито му се четеше, нито му се спеше. Облече се и надникна в кухнята, но Свилен все още не беше станал. Реши, че една разходка няма да му подейства зле.

Навън беше хладно. Бриян забърза крачка, за да се стопли. Неусетно се развидели и той видя махалата в цялото ѝ окаяно очарование. Това беше един от любимите му моменти — когато луната и слънцето се срещаха на хоризонта. Днес обаче имаше само облаци. На фона им стърчаха голи клони, приведени, сякаш се молят.

Мъж със спортно яке и ушанка мъкнеше товарна количка, по която бяха навързани пълни с боклуци торби. Спря до близкия контейнер, прерови го набързо и измъкна някаква кутия, която смачка с крак и метна в количката. Следваше го помияр, който душеше остатъците от снега за скрити съкровища. Една жена със слушалки буташе бебешка количка и щом видя клошаря, премина от другата страна на тротоара.

Докато вървеше, Бриян се зачуди дали сред сутрешните хора наоколо няма магьосници. Свилен му беше казал, че след време ще усеща събратята си инстинктивно, но той не искаше да чака пет или десет години. „Мога да огледам Вътрешния град за магическа активност“, помисли си. Подобно на медитирането обаче влизането във Вътрешния град изискваше концентрация — не се правеше сред хора посред бял ден. Затова Бриян просто продължи нагоре по улицата.

През последните дни основно го вълнуваше темата за здрачниците. Почти не откри информация за тях, но за сметка на това разбра, че „Единствената нужна книга“ е доста субективна и положително съставена от зорници. В книгата имаше пространни глави на някои теми, а по други не пишеше почти нищо. Щом Бриян попита какво е „здрачник“, откри следния кратък текст:

Черните магьосници (още здрачници) са представители на черното изкуство и изконни врагове на истинските магьосници. По-добре да си нямате вземане-даване с тях!

„Може би не съм формулирам добре въпроса — реши Бриян и опита другояче: — По какво един здрачник се различава от един зорник?“ Новият отговор потвърди подозренията му:

Всяка проява на егоцентризъм и злонамереност е присъща на ужасяващите здрачници. Да бъдеш един от тях, значи да работиш за края на човешкия род!!!

Бриян се ядоса на упорството на книгата и напук попита:

— Какво да направя, ако искам да чиракувам при здрачник? „Единствената нужна книга“ безспорно се възмути от въпроса — не само не предложи отговор, но кориците се слепнаха и Бриян цял час не можа да ги разгърне.

Той разбра, че няма смисъл да разпитва повече за здрачниците. „Единствената нужна книга“ беше като онези издания отпреди 89-а, които още се намираха по библиотеките — те прославяха светлите идеали на социализма, а неговият блясък напълно заслепяваше всичко останало.

Бриян си избра нова тема — магическата територия на София. Следващите няколко дни Свилен не се вясваше много вкъщи — беше зает е „разни задачи за вършене“, както сам обясни с обичайното си краткословие. Бриян попадна на няколко ценни находки в „Единствената нужна книга“ и дори си ги отбеляза с книгоразделители[8]. Например в „Енциклопедия на магическите неща, места и прочее“ пишеше следното за София:

София, столицата на България, е една от най-значимите магически територии. През 1991 г. журналистът Стеван Вилхелм я нарежда сред „Топ 5 магически територии, които трябва да опазим, но не и да посетим повторно“.

На територията и в околностите се намират няколко важни енергийни портала. София е известна със самобитните си магически традиции, споделящи някои характерни славянски нюанси.

Знаменити софийски магове са Дерек Друмев, Трендафил Таен и учителят Налъмов. На софийска територия е живял и известният със своята жестокост и високомерие черен маг Еделшварц.

Легендарно със своя вълшебен вкус е и българското кисело мляко…

В същата глава Бриян намери магьосническия герб на София — изправен лъв е корона на фона на боен щит Зад щита се виждаше Витоша, а от двете страни на лъва имаше слънце и луна — символи на магическото изкуство. Щом видя илюстрацията, Бриян си спомни, че вече познаваше този герб от табелата на улица „Лъжовна“.

Скоро сутрешните улици се изпълниха с бавни автомобили и оклюмали минувачи. Продавачът на будката за вестници още не беше отключил, а отпред вече се виеше опашка за кафе. Някакъв мъж опита да се пререди, защото щял да изпусне автобуса. „Всички бързаме“, скастри го друг от сутрешните хора.

Но те нямаха пълни права над тази част от денонощието. Отсреща, в магазина за алкохол и цигари, имаше останали и от нощните хора. Двама пълни чичовци е почти еднакви якета излязоха от магазинчето. Държаха в ръце стъклени бири, които веднага отвориха. Единият се изплю и преди да отпие, пророни с ритуалното безразличие на навика: „Ай наздраве“.

Бриян наблюдаваше хората и се чудеше: дали някои от тези сутрешни хора, начумерени, забързани за омразните си офиси, не бяха всъщност зорници? Дали някои от нощните хора със сенки под очите, връщащи се в бърлогите си по изгрев, не бяха всъщност здрачници?

Изведнъж го побиха тръпки и той си спомни своите дълги, объркани кошмари. Някакви хора е лица, потънали в сянка, и дрехи, сътворени от пушек, преследваха него, Свилен и Амос. Той се мъчеше да избяга, но преследвачите го виждаха в тъмното. Всеки път, когато се скриеше в някой ъгъл, усещаше как дългите, сенчести пръсти го доближават.

Бриян примигна и отпъди ужасяващите картини. На дневна светлина улиците изглеждаха окаяно е клошарите, ровещи по кофите. Но пък кошмарите на нощта бяха приключили и той беше благодарен за това. Новият му дом не бе приказен замък навръх планината, но не беше и дупката, в която доскоро живееше. А ако онази чаровна метеороложка от телевизията беше познала, съвсем скоро зимното слънце щеше да разсее облаците.

Обзет от подобни мисли, Бриян за малко да пропусне най-интересното нещо наоколо — една сива котка. Тя вървеше до него със ситни, изискани стъпки. Не изглеждаше като другите софийски улични котки — имаше гладкия, бледо сив косъм на домашен любимец, без обаче да е дебела и флегматична като тях.

Бриян забави крачка и повика котката:

— Маци пис-пис.

Тя го стрелна с очите си, яркозелени като скъпоценен камък. Изглеждаше учудена да го види — огледа се наляво-надясно и побягна. Бриян беше свикнал уличните котки да бягат, щом ги извика, но тази силно привлече вниманието му. Преди котката да побегне, на врата ѝ просветна нещо. Бриян хукна след нея и продължи да я вика:

— Сивушке, спри! Писи-пис-пис!

Както повечето гонитби на котки, и тази не продължи дълго. На следващия ъгъл сивушката се покачи по един улук е акробатичен скок и Бриян не я видя повече. Отново беше потънала нейде из потайните градски лабиринти.

Бриян прие това за знак, че е време да се прибира. И без това не познаваше много добре околните улици.

„Трябва да упражня някое заклинание за катерене по покриви“, помисли си той. Представи си как би реагирал Свилен, ако му каже, че иска да преследва котки е магия.

От будката за вестници се носеше изкушаващ аромат на кафе и Бриян забърза напред. „Ще пийна една чашка, като се прибера“, каза си той. Спомни си за горчивото кафе, което Свилен вареше в джезве всяка сутрин, но какво от това? Бриян беше решил, че нищо няма да развали настроението му днес. Довечера щяха да ходят до Шестте кьошета и да се видят с шайката на Свилен. Не знаеше какво да очаква от тази среща, но със сигурност щеше да е запомняща се.

Той продължи с бодра крачка към блока. Постара се да забрави всички кошмарни сънища, тайнствени котки и неприятното на вкус кафе. Оптимизмът му бе възнаграден — скоро слънцето грейна и освети „Редута“ с меки лъчи от злато.

Глава 9

Малка миша музика

Беше петък. На магьоснически софийски това значеше: „Независимо през колко кръга на ада трябва да мина, довечера ще съм в «Гладната сврака»“.

Кръчмата беше построена с помощта на доста магии и през уикенда направо се късаше по шевовете от заклинания. На някои от тях клиентите все още се чудеха. Не че Горгоната Глория беше особено надарена магьосница — тези заклинания ѝ бяха завещани от баща ѝ, на когото пък ги беше завещал неговият баща.

Така например всеки знаеше, че петък вечер в скромното помещение на „Свраката“ изникват дузина маси в повече и достатъчно пространство да се поберат стотина души. Е, понякога новопоявилото се пространство се разтрисаше като бутнато с лъжица желе, но това не притесняваше редовните клиенти — нали бяха заети да празнуват края на седмицата.

Бриян и Свилен хванаха трамвай за Шестте кьошета в най-натоварения трафик. Момчето нямаше търпение да види легендарната пряка на живо, след като я беше разучил в картата си, както и да срещне шайката на пробудника си. Свилен допълнително подгряваше ентусиазма му — макар че рядко се вълнуваше за нещо, за „Гладната сврака“ говореше с открита страст.

„Какви ли са другите софийски магьосници? — чудеше се Бриян. — Дали всички изглеждат тъй обикновени като Свилен?“ В главата му те бяха луди и виртуозни, обиколили половината, а защо не и целия свят; бяха пълни с истории за битки със здрачници, за дръзки заклинания… Момчето гледаше през прозореца на трамвая и се мъчеше да прикрие вълнението си. В крайна сметка поводът за срещата не беше приятен — шайката на Свилен трябваше да обсъди докъде е стигнало разследването.

Двамата слязоха на спирката и откриха без проблем новата обява на трафопоста[9]. Щом свиха по улица „Шесто кьоше“, вече минаваше седем и навън се здрачаваше. „Гладната сврака“ ги приветства с шарените си надписи и още на прага Бриян разбра, че опасенията му са били напразни. Всички вътре празнуваха края на седмицата така, сякаш беше продължила не пет, а петнайсет дни.

Из цялата кръчма висяха табели, но заканите им — МАГИЯ ВЪТРЕ — ИЗХВЪРЧАШ ВЪН! или ГЛОБА ЗА ЗАКЛИНАНИЯ! — оставаха нечути. Един магьосник обърна халбата си и я затръска, ала бирата не помръдна — беше се втвърдила. Той тъкмо взе да се вайка, когато пивото му пак се втечни и плисна върху лицето и ризата му. „Кой беше, мама ви магическа?!“, изкрещя той и скочи на крака.

На друга маса седеше мълчалив старец, върху чиято глава дремеше кафяв рошав бухал. Една магьосница си измъкна главата като коркова тапа и я размаха високо, докато се смееше с пълно гърло.

Ситуацията над масите бе още по-изумителна: транзистор, предаваш накъсана новинарска емисия, летеше безцелно; жаба се мъчеше да плува из въздуха; тефтер хвърчеше, размахал корици, а по него дращеше парче молив. Рафтовете по стените бяха отрупани с всевъзможни джунджурии, повечето от които спомагаха за общата шумотевица. От стар грамофон звучеше Лили Иванова, а музикална кутийка свиреше до безкрай „Зайченцето бяло“.

Някой повика Свилен откъм ъгъла на заведението, където уютно бумтеше камината. Бриян и пробудникът му продължиха навътре, но не стигнаха далеч. Непозната жена с ярколилава коса и черна кожена папка в ръце застана на пътя им и избълва на един дъх:

— Добра вечер, имате ли минутка? Събираме дарения за магьосници в неравностойно положение — знаете, не всички имат възможност да излязат и да се забавляват като вас.

Погледът ѝ беше учтив, но леко присмехулен. Свилен поклати глава и заобиколи жената, само че тя им препречи пътя е ръце. Бриян понечи да продължи, но тя го стисна за лакътя и каза:

— Изчакайте поне да ви кажа! Имам документи, всичко е законно…

Свилен дръпна момчето безцеремонно след себе си.

— Да, да, друг път.

Жената видимо се наслаждаваше на конфузната ситуация — освободи хватката си и изви устни.

— Приятна вечер. — Не изглеждаше като да им го желае от сърце.

— Гадни продавачи — изсумтя Свилен. — Карат те да се чувстваш длъжен на целия град. Ето я моята шайка.

Магьосниците от масата до камината се изправиха, за да ги посрещнат. Пръв заговори мъж е подпухнало лице, украсено от трапчинки и чеширска усмивка.

— Тоя път вятърът е довял още някого. Приятно ми е, Белота!

— Приятно мие… — отвърна Бриян, несигурен дали е чул правилно.

Втори магьосник, по-възрастен, се поклони почтително и промълви съвсем тихо името си. „Пак не разбрах нищо“, помисли си Бриян и се усмихна неловко.

Обърна се към третия — жена, която не беше станала от мястото си. Имаше хищен извит нос и черни очи, а дългата ѝ червена коса висеше на миниатюрни плитки. Свилен го беше предупредил никога да не ползва цялото ѝ име.

— Приятно ми е — каза Бриян.

Вместо да се представи, Иза подхвърли към него едно червеникаво, блестящо топче.

— Дръж.

Бриян посегна към топчето, но Свилен замахна рязко и го сграбчи пръв.

— Не! — извика той. — Замък от камък!

Топчето в миг изгуби блясъка си и посивя. Бриян все още не беше сигурен какво е сторила магьосницата, но Свилен я изгледа яростно. Дланта му се зачерви, все едно беше бръкнал в камината.

— Изаура! — каза той, нарушавайки собствения си съвет.

Жената доби застрашително изражение, но само за секунда — сетне се намуси като малко дете.

— Просто се пошегувах с новобранеца.

— Пошегува се — повтори Свилен — е елементопче? Искаш да го осакатиш ли?

— Преувеличаваш. Щеше само да се опари.

„Елементопче — помисли Бриян и огледа сивото топче. — За такова чудо не съм чел дори в «Единствената нужна книга».“ От названието предположи, че топчето е свързано е елементите, но какво по-точно вършеше?

— Добре тогава — каза Свилен. — Замък от пламък!

Той подхвърли топчето обратно към Иза.

— Не! — викна магьосницата, а топчето отново пламна в червеникави искрици. — Стена от земя!

Наведе се назад и повдигна ръце. Бриян проследи с възхита сферата, не по-голяма от пъдпъдъче яйце. Тя падна на масата и се повъртя по дървената повърхност, оставяйки тъмна следа. Изведнъж леко замириса на изгоряло.

— Колко яко! — възкликна Бриян.

Иза така го изгледа, че разсея всяко съмнение дали ѝ е симпатичен. А този, когото наричаха Белота, се настани обратно на стола си и каза:

— Свада и елементопче — това наричам аз класическо магьосническо запознанство.

Бриян и Свилен заеха двата свободни стола. Момчето извади късмет — мястото му беше току до камината, в която кротко припукваха цепеници. Свилен се готвеше да каже нещо язвително, когато към масата се приближи жена е вързана руса коса и пухкави устни, понесла в ръката си празна табла. Престилката ѝ е дъх на пържено навяваше съвсем далечни асоциации за белота.

— Никакви магии! — провикна се жената към един подпийнал магьосник, който се мъчеше да хипнотизира кафявия бухал. После огледа шайката на Свилен. — Виждам, че детската градина се е събрала. — След това се обърна към Бриян: — Ама този път буквално. Не съм те засичала преди, на колко си?

— Осемнайсет — отвърна той хладнокръвно.

Блондинката го изгледа от глава до пети.

— Щом казваш…

— Горгона! — нададе вик Белота и протегна ръце към новодошлата, а от ръкава му изпадна една деветка купа. — На какво дължим присъствието ти в тази неповторима вечер?

Кръчмарката така изгледа ухиления мъж, че Бриян веднага разбра откъде идва прякорът ѝ.

— Заради вашите шашми новото ми момче изчезна яко дим, и то посред нощите. И ето на — пак съм без сервитьор, в кухнята е някакъв пъкъл, поръчките валят като рояк вампирясали комари…

— Ние и шашми? — възкликна Белота. — И идея нямам за какво говориш, красива кралице на кухнята!

Свилен прекъсна изпълнението му:

— Ще ни донесеш ли просто бира и картофи? Без сирене.

От пухкавите устни на Горгоната излезе дълга, поражение ска въздишка.

— Веднага идват. Но ти — и тя заби пръст в гърдите на Бриян — ще ми покажеш лична карта.

— Няма проблем — отвърна той, — за мен само един голям айрян.

Горгоната изсумтя нещо и побягна към съседната маса. Подпийналият магьосник не беше успял да хипнотизира бухала и сега върху главата му се сипеше гневна перушинеста буря.

Свилен се обърна към Бриян и го изгледа изпод вежди.

— Забравил съм си документите в Студентски град — измънка момчето.

— Както и да е — намеси се Белота и сви пръсти дипломатично. — Кажи сега, Борисе…

— Бриян.

— Бреян…

— Бриян. Няма значение.

— А бе ще ти викам „мойто момче“. Та избра ли си вече учител? Имаш ли някога наум?

Белота намигна и наклони глава към Свилен. Дори и да го забеляза, той не реагира. Стоеше намусен, в мълчалив протест, докато не му дойде бирата.

— Още обмислям — отвърна Бриян.

Не гореше от желание да обяснява точно в тази компания защо не иска Свилен за учител.

Иза повдигна вежди предизвикателно.

— Ами школа?

Въздухът помежду им така се бе нажежил, че въобще не им трябваше камина. Бриян се почувства като на интервю, от което зависи цялото му бъдеще в софийските магьоснически среди. Поне за школите по магия имаше какво да каже — беше прочел това-онова по въпроса.

— В интерес на истината, хвърлил съм око на няколко школи — огледалната, огнената, школата на движението…

— Огледалната школа отдавна вече не съществува — прекъсна го Иза. — Движението пък има поне пет отделни, напълно различни школи.

— Така де — запъна се Бриян, — знам отпреди заклинания за психокинеза, за… миене на чинии, няколко магийки от една книга игра…

С изброяването увереността съвсем го напусна и той реши да се отдаде на неочаквана, заглушителна кашлица. В този момент Горгоната се върна, понесла пълната табла.

— Последно предупреждение! — извика на някого и набързо разтовари халбите им. Пред Бриян остави една, пълна с айрян, както и въздълга касова бележка. — Това е за бирите, дето сте изпили предния път на аванта — каза и потегли без право на обжалване.

— Проклети заклинания за наблюдение! — изсумтя Белота. — Щом ни е забранено да правим магии вътре, значи и тя няма право.

Той замахна към един тефтер, който кръжеше ниско над главата му. Въпреки неравния полет малък молив дращеше забързано в тефтера.

Приел, че ще го разпитват, Бриян се обърна към единствения магьосник, който още не беше задал въпрос. Той носеше светли, чисти дрехи и имаше сиви очи, които зад надрасканите стъкла на очилата изглеждаха комично големи.

— Игнате — сръчка го Свилен, — нещо да искаш да питаш новото момче?

Старецът разтръска глава, като да отпъди разсеяността си, и каза:

— А, да. Колко е часът?

— Часът? — Бриян погледна несигурен ръчния си часовник. — Осем без четири.

Игнат извади от джоба на ризата си един увиснал на позлатена верижка часовник, кръгъл като зеница. Промърмори нещо — или на часовника, или на себе си — след което попита:

— А сега?

— Сега… вече е осем без три.

Магьосникът наведе глава, взирайки се в часовника си.

— Да, добре — каза той. — Отлично.

Бриян се усмихна, благодарен, че поне на един въпрос е отвърнал правилно. Не че имаше кой знае каква заслуга в случая, но нали отчаяният се хваща и за сламка.

„Това беше — помисли си той. — Сега ще ме обсъдят и ще заключат единодушно, че за нищо не ставам“.

Шайката обаче се беше умълчала — всеки надничаше в халбата си и чакаше другите да заговорят. Изпатилият магьосник се беше одобрил е новия си приятел бухал и двамата заедно пееха нещо неразбираемо и леко ужасяващо. Огънят в камината напомни с припукване за себе си.

Свилен надигна бирата си точно преди тишината да стане неловка.

— Наздраве!

— Наздраве! За новите попълнения — подхвана и Белота.

Всички отпиха и отражението на пламъците се разля като разтопен кехлибар по халбите им.

— Ей — сепна се Белота. — Съвсем забравих.

Той затършува в наглед бездънните джобове на връхната си дреха и след няколко неуспешни опита измъкна оттам малка кутийка.

— Няма да повярвате какво открих — каза той, — и то в едно забутано магазинче на Женския пазар…

Бриян огледа кутийката. Беше кръгла, пластмасова и приличаше на домашен билков мехлем. На капачето ѝ имаше залепен етикет тип „Направи си сам“.

— „Крадкотрайна смърт“ — прочете Бриян. — „Гарантирано спира телесните функции за крадкотраен период от време! Завежтания, бягзтво от милицията, дълготрайни бракове: разрешава проблеми всягакви!!“

Момчето огледа останалите от шайката, но те за разлика от него въобще не бяха впечатлени от чудодейната кутийка.

— Наистина ли действа? — попита.

— И още как! — викна Белота и тържествено я отвори. Вътре имаше двайсетина кубчета, подобни на бучки захар, макар че надали беше добра идея да си подслаждаш кафето с тях. — Тези са малко старички и трябва здраво да ги стиснеш със зъби, че да си отделят смъртосместа. Но смея да твърдя, че действат убийствено добре.

Той огледа аудиторията си с видимо задоволство.

— И точно затова бяха забранени за продажба още преди десет години — отбеляза Иза.

Белота махна с ръка.

— Врели-некипели! Ако зависи от тъпата милиция, ще забранят всичко опасно за живота. Кажете ми как ще се забавляваме изобщо тогава?

— А къде по-точно се намира този магазин? — полюбопитства Бриян. Той не можеше да си представи по-подходящо място за продажба на забранени магически стоки от Женския.

Белота понечи да отговори, но Свилен го прекъсна, като заби пръст в кутийката „Крадкотрайна смърт“.

— Да не си посмял да ползваш тоя боклук! Като нищо ще си навлечеш някоя беля на главата.

— Глупости — запротестира Белота. — Ползвал съм го сума ти пъти и виж ме сега!

Той разпери ръце и засия в цялата си клошарска прелест. По жилетката му имаше дупки, които Белота наричаше „част от дизайна“. Вместо кръпки по шарените му панталони бяха пришити най-обикновени карти за игра.

— Нагледно доказателство — отбеляза Иза.

Белота сърдечно я игнорира и отново се съсредоточи в новото попълнение на масата.

— Я, малкият — каза, — какво е това зад ухото ти?

Бриян, който от години се занимаваше с фокуси, не беше особено впечатлен.

— Да не би да е монета случайно?

— Обикновено е монета, ама този път май е мишка.

Бриян се засмя от изненада и погледна към рамото си.

— Това е Морков. Всъщност е хамстер.

— Все е вид мишка — вметна Свилен и отпи от бирата си.

— Имаш си фамилиар — каза Иза. — Това е добре.

В гласа ѝ за пръв път прозвуча нотка на одобрение. А Морков бързо се досети, че е станал център на внимание, и огледа магьосниците. Подуши наоколо с муцунка, а рошавите му мустачки потрепериха.

— Здравей, малко приятелче — каза Белота и протегна пръст към него. — Говориш ли човешки?

— От време на време — призна Бриян.

Хамстерът подуши подадения му пръст и категорично отказа да се катери по него. Белота в никакъв случай не се обиди от това, дори се ухили.

— Знам аз как да запаля интереса ти — каза той и посочи към камината. — Харесваш ли миша музика?

Морков обърна любопитно глава към огъня, Бриян стори същото. Той едва сега забеляза, че над камината имаше лавица — всъщност просто прикована с два тежки пирона дъска.

— Това вече не го вярвам — каза момчето.

Върху лавицата действително имаше малък миши оркестър. Три сиви мишлета свиреха и видимо се наслаждаваха на джемсешъна си, макар и той да се губеше в общата врява. Затова навярно имаха вина и инструментите им, които бяха съвсем мънички. Цяло чудо беше, че изобщо издават звук.

Мишлетата обаче танцуваха весело, пременени с лачени елечета и миниатюрни слънчеви очила. Едното свиреше на тромпет, второто на укулеле, а третото — на ксилофон[10].

Щом видя своите събратя, Морков скочи от рамото на Бриян.

— Почакай! — извика той след него, но нямаше закога.

Хамстерът се приземи върху масата и ловко се спусна по единия ѝ крак. След това сякаш потъна вдън земя. Бриян открай време се възхищаваше на чувството на Морков за ориентация. Гризачът надушваше инстинктивно неведомите, сложни маршрути от точка А до точка Б, като понякога пътьом заобикаляше още дузина точки.

— Не се притеснявай — каза Белота. — „Гадната сврака“ е най-безопасното място за един фамилиар.

— Или поне беше — поправи го Иза. — Малкият знае ли за изчезванията?

Свилен погледна към Бриян и кимна. Изведнъж всички погледи се обърнаха към момчето.

— Добре — каза магьосницата и нещо припламна в очите ѝ. — Време е да поговорим сериозно.

Глава 10

Покана за среща

Пръв заговори Свилен. Той набързо преразказа срещата си с Амос. Гласът му бе тих и угрижен, а огънят рисуваше по бледото му лице. — Амос беше много изненадан… Не беше чул нищо за изчезванията.

— Има си хас — каза Иза. — Той се е затворил в книжарничката си като в бомбоубежище.

— Не е сигурен, че става въпрос за убийство. Спомена нещо за източни заклинания, за магове, които отвличат себеподобни и изсмукват енергията им пряко волята им. Нищо конкретно, само общи догадки. Тепърва ще търси подобни случаи из старите книги. — Свилен надигна халбата си и отпи дълго. — А ти, Иза, разбра ли нещо от близките на изчезналите? Някакви допирни точки, от които да тръгнем? Магьосницата поклати глава.

— Единственото общо помежду им е, че нямат нищо общо. Коминочистачът е бил от стар софийски род, обречен[11], Врачката е от Харманли — занимавала се е със земна магия преди бубарският бизнес там да западне. След това дошла в столицата и пробвала различни поприща. Последно участвала в телевизионни предавания за разваляне на черни магии. Тези двамата са лесни мишени — магьосници трета или четвърта степен. Саабир обаче е сред най-добрите представители на школата си, тъй че жертвите не са избрани според уменията им. Близките на коминочистача и врачката обещаха да ми звъннат, ако си спомнят нещо важно.

През това време Свилен беше застинал, стискаше халбата си. Личеше си, че споменаването на Саабир още го изпълва с ярост — или с вина. Накрая Свилен попита:

— А при тебе какво стана, Белоте?

Магьосникът, допреди малко ухилен, доби сериозен вид.

— Срещнах се с моите… познати. Вече са се свързали със здрачниците. Казаха да очакваме покана за среща в най-скоро време. Здрачниците обаче отричат да имат нещо общо с атаките…

— Естествено, че отричат — промърмори Свилен.

— Предлагам да изчакаме още седмица. Ако предприемем нещо срещу тях без конкретни доказателства, най-много да си навлечем неприятности. Изчакаме ли обаче поканата, можем да се възползваме…

— Здравейте. — Някой прекъсна Белота отново и Бриян чу зад гърба си познат глас. — Отделете ми само минута от петъчната вечер. Тези картички са създадени от събратя е ограничени магически способности…

Жената е лилавата коса не изчака отговор, а постави пред всеки по една картичка, изрисувана е цветни флумастери — най-вече саксии е цветя и котки, играещи е прежда. Бриян предположи, че флумастерите са вълшебни, защото контурите на рисунките постоянно се меняха.

— Вече ти казах, че не искаме — тросна се Свилен на продавачката и ѝ подаде своята картичка обратно.

— Ето, вижте ми документите — настоя тя, — не е измама. Само една минутка…

Свилен се изправи и посегна към джоба на панталоните си. В магьосническия свят този жест бе също толкова заплашителен, колкото протяган ето за револвера в старите уестърни.

— Добре, добре, махам се.

Жената надве-натри събра картичките и документите си. Отдалечи се е бърза крачка и Бриян забеляза, че макар и намръщена, тя се подсмихваше. Междувременно Горгоната приближи масата им, понесла не една, а две пълни догоре табли.

— Проблем ли има?

Свилен стоеше все още изправен, бе стиснал юмруци.

— Не. С изключение на тия продавачи, дето пускаш тука да ни тормозят.

— Продавачи ли? — учуди се кръчмарката. — Как ще ги пускам, даже има специално заклинание против тях. Къде са?

Свилен не отвърна, защото видя как жената е лилавата коса вече бяга към изхода.

— Спри! — извика той и хукна след нея.

Иза, допреди миг облегната на стола, скочи подир нея. Ала непознатата отвори вратата и изчезна в мрака навън. Хладният февруарски въздух веднага нахлу между масите.

Горгоната поклати глава и остави пред останалите две чинии с пържени картофки.

— Трябва да пусна още обяви — каза тя сякаш на себе си и продължи към следващата маса.

Бриян гледаше към дървената врата, през която Свилен и Иза бяха побягнали след натрапницата. „Дали винаги посещенията в «Свраката» са толкова неприятни?“, почуди се той.

Белота, сякаш прочел мислите му, каза:

— Трябва да ни извиниш, Бреяне. Цялата тая история с изчезванията играе по нервите на хората.

Той се протегна към картофките и си взе няколко.

— Когато всичко това отшуми, ще се сберем отново. Тогава ще ти покажа „Гадната сврака“ в цялата ѝ прелест.

Бриян прие тихомълком. Не можеше да пренебрегне чувството, че и той е виновен донякъде за тягостната обстановка.

Белота задуха шумно с уста, докато дъвчеше.

— Ух, че парят! А как е съжителството с нашето старче Свилен, слуша ли те?

Момчето се усмихна от учтивост и вдигна рамене.

— Горе-долу. Добър човек е, но май е малко депресиран.

— Да бе, „малко“ — повтори Белота.

Сетне се наведе към него. Магьосниците наоколо току поглеждаха към отворената врата и мърмореха недоволно. Доскорошното спокойствие беше напуснало „Свраката“.

— Опасявам се, че изчезването на Саабир беше последната капка. Но Свилен още отпреди не се чувстваше съвсем добре. Казвал ли ти е вече за Грета?

Бриян си спомни жената от снимката на хладилника, но поклати глава.

— Двамата бяха заедно няколко години — продължи Белота, — дето се вика, работата беше вече опечена. Само че Свилен си е доста изпатил от връзки. Преди това ходеше с една здрачница и заради нея се забърка в разни мрачни работи. Цялата история му подейства доста разрушително. Но тъй де, за Грета ми беше думата. Тя вече се ослушваше за брак, а Свилен беше на светлинни години от такива планове. Едва склони да заживеят заедно — и то след години чак. В крайна сметка на Грета ѝ омръзна да чака, то се знае. Заряза го заради един 20-годишен знахар и тръгна с него да обикаля планините. Доста смешно, ако ти е грубичко чувството за хумор — зарязаха го заради един знахар женкар. Оттогава минаха вече доста месеци, но бедният ти пробудник още не може да се съвземе. Той винаги си е имал такава склонност, да залита към по-мрачните настроения. И за капак на всичко започнаха тия изчезвания…

Бриян не знаеше какво да каже. Беше предположил, че Свилен е така унил заради жената от фотографията. Но останалото изобщо не му беше минавало през ума: че тя го е напуснала заради друг магьосник и че преди Свилен е бил със здрачница. „Как е възможно това изобщо? — чудеше се Бриян. — Та той ненавижда тъмните магьосници!“

— Както и да е, не си го чул от мен — каза Белота е обичайната си небрежност. — Чудя се как ли се е промъкнала оная продавачка покрай заклинанията? Може би Горгоната трябва да ги позакърпи, че не са пипани от десетилетия насам. Съмнявам се нашите хора да я хванат онази…

Той взе още няколко картофа и сръчка Игнат, който си дремеше мълчаливо на стола.

— Вземи си картофки, Игнате, нали обичаш.

Възрастният магьосник не го погледна — беше се взрял право в масата. Посочи с пръст към нея и рече:

— Забравила си е една от рисунките.

Бриян повдигна глава и различи сред халбите малката картичка. При вида на нарисуваната отгоре ваза със слънчогледи Вай Гог положително би избухнал в плач.

— Вярно — каза Бриян и се протегна към картичката.

— Не, остави я — предупреди го Белота. — Тук има нещо гнило.

Той стана рязко. Бриян последва примера му и помогна на Игнат да се изправи. Щом се отдалечиха на няколко крачки от масата, Белота извади от ръкава си една карта. В кръчмата внезапно настана тишина. Отнякъде още звучеше музика, но магьосниците се бяха умълчали. Всички гледаха напрегнато към опразнената маса.

Белота подхвърли амулета върху картичката и изрече следното заклинание:

Ако си от магия скрит,

признай същинския си вид!

Картичката почерня, сякаш беше изпепелена от пожар. От останките ѝ е пукот се изви тъмносив дим. Някой нададе вик. Столове се строполиха на пода. Магьосниците наоколо се изправиха и насочиха към тъмния дим амулетите си, а някои по-плашливи се свиха под масите.

— Здрачница — прошепна някой наблизо. — Как е успяла да влезе?

— Сигурно е лицекрад — отвърна друг. — Никога няма да успеят да я открият.

— Или него. Сменят си пола понякога, за да объркат преследвачите — допълни трети. — Горгоната не е никаква магьосница — баща ѝ нямаше да допусне такова нещо. Друго беше едно време…

Бриян видя как Свилен и Иза нахълтаха в кръчмата запъхтяни. Бяха сами.

— Е, не беше чак толкова хубаво — призна първият глас. — Тя поне прави картофки и кашкавал пане, а баща ѝ сервираше само просо[12].

Пушекът се разнесе към тавана, а върху дървения плот на масата изникнаха тъмни, насечени букви.

— „Повелителю на предметите — прочете Бриян, — заповядай утре вечер в часа на равновесието на мястото на безсилието. Без придружители.“

Заведението премина скоропостижно от бойна в конспиративна готовност. Повечето присъстващи прибраха амулетите си, а скрилите се под масите опитаха да изпълзят с гордо надигната глава.

— Няма нищо за гледане! — провикна се Горгоната Глория.

Тя отиде до масата и насочи към съобщението амулета си — прост нож за мазане на масло. Шептейки някакво заклинание, разсея останалия сивкав дим. Буквите избледняха и лека-полека изчезнаха. Суматохата обаче не стихваше.

Глория въздъхна и оповести:

— Безплатна бира за всички!

Радостни възгласи изпълниха кръчмата. Хората насядаха по местата си и за нула време се възцари обичайната атмосфера на музика, наздравици и безгрижие. Бриян неуверено последва примера на останалите и се върна на стола си. Докато оглеждаше околните маси, той си спомни един цитат от беседите на Налъмов: „За хората имаме набор от заклинания за забравяне, а за маговете понякога и една безплатна наливна върши работа“.

Изведнъж той осъзна, че в паниката е забравил за Морков, и погледна към камината. Но хамстерът си стоеше там, при своите нови музикални приятели. Дори им акомпанираше, удряйки с някакъв ръждив пирон по капачка от бира.

— Е — вдигна ръце Белота, — искахме покана — имаме покана.

Никой не оцени остроумието му.

— Кой е „повелителят на предметите“? — попита Бриян.

— Пробудникът ти — отвърна хладно Иза.

Момчето погледна към Свилен, който все още дишаше учестено от преследването.

— Но кой… защо искат да отиде без придружители?

— Защото — обясни Иза, — веднъж легнеш ли със здрачник, цял живот ще сънуваш кошмари. И то наяве.

Бриян разбра, че гневът на магьосницата този път не беше насочен към него. Свилен мълчаливо надигна халбата си и я довърши наведнъж. Вътре се въртяха черни късчета от картичката.

— Дай тука тоя бълвоч — каза Горгоната и дръпна халбата от ръцете му.

Остави пред него нова, пълна догоре, и добави тихо:

— Тази вечер аз черпя.

Никой от масата не се зарадва на новината и по лицата им Бриян разбра защо. Има празнични почерпки, както и такива за преди битка. Тази беше от вторите.

Глава 11

Чай и джаз

След случката в „Свраката“ Свилен отново изпадна в един от мълчаливите си периоди. Все пак Бриян успя да изкопчи от него някои отговори на път за вкъщи.

Жената, която беше изпратила загадъчното съобщение, се казваше Ванина — това беше същата здрачница, с която Свилен някога бе имал връзка. Останалите от шайката единодушно решиха да го придружат на срещата, дори Игнат настоя да отиде. Бяха убедени, че Ванина също ще е подготвена, в случай че се стигне до битка.

Тайнственото съобщение на Ванина се оказа напълно разбираемо за по-опитните магьосници. „Часът на равновесието“ беше единайсет и половина вечерта — моментът преди силите на зорниците да почнат да отслабват, а силите на здрачниците да нарастват. Ето защо официалните срещи между двете фракции обикновено се насрочваха за този час.

„Мястото на безсилието“ пък беше едно от малкото места в София, където едните магьосници нямат надмощие над другите. Както обясни Свилен, то се намираше „почти на същото място като Орлов мост“ и стари софийски магьосници го бяха създали малко след построяването на моста. Те му бяха дали и официалното му име — Друг мост.

Колкото до „повелителя на предметите“, Свилен не беше толкова словоохотлив. „Наричаха ме така преди много, много време“, каза само той.

По-късно тази вечер Свилен реши да направи чай. Беше набрал билките сам в планината: мащерка, липа, лайка, жълт кантарион. Държеше ги в найлонови торби, наблъскани в един кухненски шкаф.

Свилен се отнасяше към варенето на чая като към ритуал и Бриян бързо разбра защо. Ароматът на билките беше омайващ, почти вълшебен, макар че в тях нямаше нарочна магия. Щом ароматът изпълни тясната кухня, на Бриян му се стори, че се пренася надалеч, в спомените си, на идилично място, което ухаеше на лайка и не криеше никакви опасности.

Благодари на Свилен и взе една чаша. Макар че съобщението вече му беше ясно, той имаше още доста въпроси. Посещението в „Гладната сврака“ определено го беше развълнувало.

— Мислиш ли, че утре здрачниците ще ни нападнат? — попита той.

Чаят още беше твърде горещ затова само стисна чашата, за да стопли длани. Морков се измъкна от джоба на ризата му, слезе на масата и се протегна лениво.

— Мисля, че ще опитат. Но ти недей да се притесняваш за това.

Свилен се беше превил над мивката — миеше някакви мръсни съдове, останали от обяд.

— Защо?

Свилен се умълча и известно време само течащата вода огласяше стаята.

— Защото няма да идваш с нас — отвърна той накрая.

Бриян остави чашата си обратно на масата.

— Какво?

— Прекалено е опасно — обясни Свилен. — Затова ще останеш тук, на сигурно.

— Но… нали здрачниците ще имат подкрепление? На теб също ти трябват хора.

— Да, Белота и другите ще дойдат с мен. Но ти все още си прекалено слаб, Брияне. Не си готов да се изправиш срещу здрачниците.

Бриян се разтрепери от гняв. Сви юмруци и се постара да си възвърне самообладанието.

— Ти каза, че напредвам удивително бързо. Пък и в крайна сметка какво им е толкова страшно на здрачниците?

Свилен спря водата и опря длани в кухненския плот. По дългите паузи между отговорите му Бриян разбра, че и той се мъчи да запази спокойствие.

— Защото — процеди през зъби магьосникът — те са зли.

— Но какво означава това? Защо само го повтаряш като заклинание? Защо в книгите на зорниците пише все това: „Здрачниците са зли, зли, зли“? Ами ако в техните книги пише, че вие сте зли?

— Познанието идва с времето. Продължи да учиш и постепенно ще разбереш.

„Все едно се блъскам в стена“, помисли си Бриян. Пробудникът му стоеше с гръб към него, забил ръце в плота и отказващ да приеме за отговор всичко освен „тъй вярно“. Този път обаче щеше да получи друг отговор.

— Аз искам да се уча, но ми даваш само половината знание. Все едно ми казваш „избери си сладолед или торта, но всъщност има само сладолед. Тортата е зла“.

Свилен бавно се обърна към него. Изглеждаше като човек, на път да избухне.

— Брияне…

— Не, стига си ме брияносвал! — прекъсна го момчето. Гневът, насъбиран в него от толкова време, искаше да излезе на свобода. — Всичко, което ми казваш, са просто заучени приказки. Здрачниците са зли, а ние сме добри. Това твои мисли ли са въобще? Щом като съм свободен да си избера сам учител, защо ме запознаваш само със зорници? Ами ако искам здрачник за учител?!

Свилен щеше да отвърне нещо, но накрая просто заби поглед в пода. Бриян разбра, че е безсилен пред стената, с която пробудникът му се бе обградил. Тя не беше магическа, но вършеше дяволски добра работа — по-добра от всякакви заклинания.

Морков, който надушваше наближаваща буря по-добре и от свеж зеленчук, се спусна надолу по мушамата на масата и изчезна някъде.

— Всичко е заради нея, нали? — каза момчето. — Заради Ванина.

Свилен го стрелна с гневен поглед, но бързо пак сведе очи. След като помисли малко, заговори с онзи тих глас, присъщ на хората, крещящи отвътре:

— Брияне, може да не ти изглежда така в момента, но всичко, което правя, е за твое добро. Дори да ти се струва адски нечестно, има решения, които все още не си готов да вземеш. Може би един ден ще срещнеш здрачниците и ще видиш, че те не стават за учители. Но този ден няма да бъде утре и ти няма да дойдеш с нас.

Бриян стискаше юмруци до побеляване. Спомни си онази нощ преди две седмици, когато всичко започна. Спомни си как непознатият магьоснически свят го изпълваше с екстаз и ужас и си помисли, че може би е трябвало да последва инстинкта си. Може би трябваше да избяга още тогава.

— Не можеш да ми забраниш — отвърна. — Не си ми баща.

Свилен вдигна очи и този път не успя да се сдържи.

— Именно. Не съм ти баща. Къде са родителите ти, Брияне? Все още даже не си ги и споменавал.

— Все тая — изсумтя Бриян.

Усети в очите си онова парене, която предхожда издайническите сълзи.

— Не, не е все тая. Защо не показа личната си карта на Горгоната, а? Какво криеш? Не си пълнолетен, нали?

Бриян издиша и му се стори, че въздухът в дробовете му никога няма да свърши. Лицето пред него, гневно и угрижено, се замъгли, но момчето остана с широко отворени очи. Време беше да си признае всичко.

— Не, не съм пълнолетен — на шестнайсет съм. Но не те излъгах, че живея в Студентски. Избягах от вкъщи преди два месеца и оттогава живея по общежитията на разни познати. Не бягам от нашите за пръв път. Майка ми все казва, че нещата ще се променят, че единственото, което има значение, е да сме заедно…

Бриян най-сетне се предаде и затвори очи. Сълзите му бяха топли като чашата, от която още се носеше уханен билков мирис.

— Сигурно се чудиш дали баща ми е умрял. Не, жив е, въпреки че през повечето време изобщо не се вясва вкъщи. И всички познати — съседите от входа, роднините и даскалите ми — знаят, че той не ходи на работа, но пък за сметка на това ходи по жени. От време на време дори заживява с някоя — нищо сериозно, просто се развлича за кратко. Накрая нещата не сработват, той се връща и почва да сипе познатите обещания. „Вече всичко ще бъде различно, всичко ще бъде наред. Важното е, че сме заедно.“

Бриян допря палец до ръба на чашата и го завъртя в посока на часовниковата стрелка. Ароматната пара от чая навлажни пръста му.

— Вече виждаш омагьосания кръг, нали? — продължи той. — Обикновено се връща, когато е останал без пукната пара и му е домъчняло за майка ми — или поне за нейните спестявания. Е, не може да му се отрече, остава за кратко, от учтивост. Но всички знаят, че ще изчезне отново — съседите, роднините и тъй нататък. Единственият, който всеки път се учудва, е майка ми. Тя от години спестява всичко, което спечели от двете си работи, и таи напълно необяснима надежда, че следващия път ще успее да го задържи… Татко ще се хване на работа. Ще се превърнем като е магия в едно от онези семейства, които имат множество общи снимки и на всичките са усмихнати до уши. Ще вечеряме заедно всяка вечер, а в събота ще пазаруваме в мола. Но такава магия няма, нали?

Свилен се опита да отвърне нещо, но Бриян махна с ръка. Използва жеста, за да изтрие сълзите си.

— Знам, че няма. Търся я, откакто се помня, откакто разбрах, че мога да накарам чиниите да се мият сами и Морков да левитира. Много пъти съм се заричал да престана, но винаги нарушавам думата си. Ето, онзи ден проверих в „Единствената нужна книга“ дали има заклинание, независимо колко сложно, което да накара хората да се променят, да пораснат… да се заобичат. Отворих на празна страница.

Бриян отпи от чая — гърлото му беше пресъхнало. След това продължи:

— И тъй, баща ми изфирясва със спестяванията, а майка се предава на мъката и почва да пие. Понякога повтаря по навик, че всичко ще се оправи и трябва да се подкрепяме. Но щом по пода се затъркалят празни бутилки и леглото ѝ се покрие с боклук, почва да говори друго. Вижда вместо мен баща ми и ми се разкрещява. Или казва, че съм същият непрокопсаник като него и ние двамата сме провалили живота ѝ. Тогава в гърдите ми се насъбира цялата лепкава, жалка болка на света и решавам да бягам. Аз бягам. Такава е ролята ми в този глупав сценарий.

Бриян млъкна и откри, че няма повече въздух. Пое си дъх и взе чашата в ръце. Може би му олекна от вкусния чай, а може би от това, че най-сетне беше разказал историята си.

Отначало Свилен не отвърна нищо. Личеше му, че се мъчи да намери утешителни думи. Сплете пръсти и въздъхна.

— Не си мисли, че винаги съм бил някакъв тъжен чичко, който живее в мизерна дупка — каза той. — Когато бях млад магьосник, силата страшно ме изкушаваше. Неограничената сила. Охолният живот ме привличаше като магнит. Колкото по-хубаво живеех, толкова повече красоти изникваха пред очите ми.

През цялото време Свилен беше стоял, облегнат на кухненския плот. Сега дръпна стола срещу Бриян и седна.

— Учителят ми все повтаряше да не използвам магията за егоистични цели. „Само здрачниците ползват магията за свое собствено добро — казваше. — Ние я ползваме за доброто на всички.“ Той беше мъдър човек. Освен това беше беден, нещастен и сам. Не исках в никакъв случай да свърша като него. „Може би е бил прав за времето си — мислех си, — но настоящето изисква нов светоглед, ново разбиране за ролята на магията в живота ни.“ Чувствах се всесилен, можех да имам всичко, което поискам! Изобщо не ме вълнуваха неписаните закони на благоприличието, които старите зорници спазваха тъй раболепно.

Свилен заби поглед в мушамата на масата и се умълча. Събра с ръка някакви разсипани трохи, смачка ги и продължи:

— И тогава срещнах Ванина. Беше млада, красива… свободна. От пръв поглед ставаше ясно, че получава всичко, което пожелае. Исках да бъда като нея. Исках и нея. Отначало не разбрах, че е здрачница. Лесно е да повярваш на илюзията пред себе си — тя избожда очите ти, докато не те заслепи напълно. Не позволявах на никого да ми налее здрав разум. Когато най-сетне се появи някой достатъчно упорит да ме издърпа от мрака, беше твърде късно. Бях си позволил твърде много волности, бях наранил твърде много хора… Този някой беше Белота — и до днес съм му благодарен, че ми помогна, когато вярвах, че не ми трябва помощ.

Бриян слушаше мълчаливо. Трудно му беше да повярва, че човекът пред него, човекът, който разказва тези истории, е същият Свилен. Звучеше повече като магьосниците, които Бриян си представяше — онези дръзки, вълнуващи магьосници от детските му мечти. Свилен повдигна глава и го погледна право в очите:

— Когато видях с каква лекота правиш заклинания в трамвая, как от първия опит влизаш във Вътрешния град, си спомних точно за това — за себе си като млад магьосник. Наистина имаш потенциал, но това не е основателна причина да се хвърляш с все сила в тъмното. Трябва да бъдеш търпелив, Брияне — в избора на учител, в търсенето на правилната школа, във всичко… Ако бързаш да освободиш цялата си сила наведнъж, най-мнош да изгориш в отприщилия се пожар — Свилен протегна ръка и стисна дланта на момчето. — Затова не мога да те пусна да дойдеш с нас утре. Не мога да си позволя и ти да бъдеш наранен по моя вина, разбираш ли, Брияне?

Бриян го изгледа с почуда. Тази вечер беше научил за пробудника си повече, отколкото за предните седмици. Беше разбрал, че наистина може да му има доверие и че в миналото му има много повече сенки, отколкото си личи на пръв поглед. Но разбра и друго — Свилен щеше да настоява докрай, щом вярва, че е прав. А сега вярваше, че е прав.

Бриян просто кимна мълчаливо. Нямаше смисъл да спори повече. Време беше да се откаже от изгубената битка и да се насочи към следващата. А в главата му вече се оформяше план за действие.

* * *

Нощта бавно превзема града. София е неестествено красива в този момент — чертите ѝ скоро ще се стопят в мрака.

Това е моментът — градът е завършен. Мракът скрива малките, грозни детайли. Само светлините остават. Високите панелни блокове, безнадеждно сиви денем, сега са космически гиганти — притаили дъх, готови за полет. Етажите светват един по един, поднасяйки своите тайни на случайния пешеходец — дребни фигури включват телевизора, дърпат пердето, захващат се с вечерята.

Оранжевите светлини на автобус 72 свиват надолу по склона. Покривът на хотел в далечината грее като смачкани в шепа коледни лампички. След много малко, няколко минутки само, Витоша ще се стопи в черното мастило на нощта, а най-ярките звезди ще блеснат въпреки неона и билбордовете. Сега обаче София е застинала между деня и нощта, между миналото и бъдещето и всеки може да открие в нея онова, което търси. Трябва само да спре за малко.

Все едно слуша джаз.

Ето как тя наблюдава града от своя покрив — както се слуша джаз. Горе е малко хладно, но се е увила в одеяло, а също и в своята дълга, дълга коса. Еледа падането на мрака. Мъчи се да не мисли за предстоящите тягостни часове преди изгрева. Планът убива импровизацията. В солото няма място за страх.

Тя се усмихва и вдишва тъмния, плътен въздух с всичка сила. Вдишва профучаващия ниско самолет, топенето на леда и мъркането на хиляда часовника. Въздухът още има вкус на зима.

Когато котката се сгушва в скута ѝ, тя прокарва нежно пръсти по сивата козина. Нейните очи също са с изящния, покоряващ цвят на зелен кристал. А дългата, дълга коса, разстлала се по керемидите, е сива като снежна виелица.

— Какво ми носиш този път, красавице?

Котката изплюва нещо в скута ѝ и се прозява лениво, изпъва цялото си грациозно тяло. Сетне започва да ѝ разказва.

Глава 12

Нощен магеснически трамвай 32

Трамвай 32 беше единственият нощен трамвай в София. Също така бе единственият, управляван не от ватман, а от магия. През 1932 г. видни софийски матове бяха обединили усилия, за да го вградят в територията. Бяха го внесли заедно с много бракувани мотриси и шасита от Франция — покрай изчезването му стана голяма свада между инженер-отговорника Кардалев и изпълнителите на поръчката. Тъй и никой не разбра какво се бе случило в действителност: трамваят беше доставен, сглобен и след обстоен ремонт — покрит с илюзорна сплав и боя невидимка. В крайна сметка инженерът реши, че трамваят е бил откраднат, което не бе нечувано по онова време.

Както други магически обекти и трамвай 32 виждаха само тези, запознати със съществуването му. Повечето места, на които спираше, бяха случайни точки от града, а не спирки на градския транспорт. Разбира се, в магията — особено онази от ранния XX век — сигурни неща нямаше. Случваше се, макар и рядко, дете да види трамвая и да обяви това на всеослушание. Друг път някой пияница го хващаше посред нощите за една-две спирки. Но децата и пияниците си приличат по това, че никой не ги взима на сериозно.

Напоследък магьосниците не ползваха 32 често, и то с основателна причина. Остарелите оригинални заклинания, които задвижваха трамвая, бяха поизветрели под пластове по-нови магии за удобство и допълнителни функции. Единствено заради всичката тая магия старата мотриса не се разпадаше на съставните си части. Скоро дори бяха дошли специално френски магьосници, за да направят на НМТ-32 квантови заклинания — последен писък в магическия градски транспорт Сега трамваят трябваше да се появява едновременно на всяко място, където го чакат, но това създаваше известни времеви парадокси. Случваше се в един миг спокойно да пътуваш на седалката си, а в следващия да се озовеш насред улицата. Ето защо повечето магьосници продължаваха да ползват 32 само в студените, зимни нощи, когато не им се даваха пари за такси.

Вечерта бе хладна и ветровита, а в малката бутилка „Атлантик“ не беше останала и капчица ром. Станой се беше увил в раздърпаното си кожено яке и криволичеше надолу по улицата.

Не беше сигурен коя точно е тази улица, нито защо върви надолу вместо нагоре, но и животът бе твърде кратък за такива философски въпроси. Беше свикнал да разчита на автопилота си, за да стигне до правилното място, доколкото домът му можеше да се нарече така. Старата сигурно го чакаше намръщена, кръстосала ръце, с гадна зелева яхния за вечеря.

Станой осъзна, че няма никаква представа за часа. Някъде в главата му проблесна плахата надежда, че жена му може вече да е захъркала. Сетне се оказа, че блести не надежда, а преминаващ трамвай. Станой бе готов да се възпротиви: „Не може току-тъй да кръстосват трамваи, уморени хора се връщат от работа по тая улица…“ Тук дори релси нямаше! Мъжът набързо прецени ситуацията и реши, че ще е далеч по-удобно да протестира на топло в трамвая.

Качи се по желязната стълбичка с известно усилие — не бе вече пъргав като едно време — и залитна към най-близката седалка. Една микродрямка по-късно той надигна глава и огледа вътрешността на трамвая. Не помнеше да се е возил в такъв, напоследък все пускаха някакви нови модели. Станой не четеше вестници, но знаеше много добре причината за тази новост, пък и за всички останали новости — някой някъде переше пари.

Трамваят обаче беше чист и топъл и Станой се отпусна в седалката. Затършува из джобовете на якето си, за да провери точното време. Проклетият телефон обаче беше изпаднал през процеп в подплатата — Станой трябваше да го разшири, та да го измъкне. Победоносно сграбчи малката „Нокия“ с логото на „Левски“ на екрана, но вече беше забравил за какво го търсеше. Видя пропуснатото повикване от жена си и пусна телефона като опарен. Нацели тъкмо процепа в джоба.

Станой изпсува и опита да се извърти настрани, но седалката бе твърде малка. Разбра, че няма да може да поспи, затова се отдаде на съзерцание. В трамвая имаше само шепа пътници и всичките изглеждаха бая странно — не само защото от време на време се раздвояваха и завъртаха в кръг. Двама играеха на шах, като движеха фигурите направо във въздуха, а трети седеше спокойно с кафяв рошав бухал, кацнал на главата му.

„Ама че глупава мода — помисли си Станой. — Вече си слагат и птици по главите.“ Той ненавиждаше всички тези жалки нововъведения, които големите клечки измисляха, за да си перат милионите.

Вратите на трамвая се отвориха и мъжът рязко извърна глава. Качиха се няколко души, но никой, който да прилича на контрола. Станой си отдъхна. По това време уж не работеха контроли, но пък и той не беше сигурен кое време е, затова имаше едно наум.

Доктора, един негов авер от „Белите брези“, беше спечелил четворка от тотото, сто лева — макар че според Станой бяха повече и онзи си траеше. Както и да е, събраха се няколко души от старата тайфа да полеят повода. Ракията на Доктора се оказа хубава, поморийска, но твърде малко. За няколко часа ѝ видяха сметката и преминаха на бири, но допуснаха грешката да ги смесят с уиски и мента. От там нататък купонът бързо залезе. В някой момент залезе и слънцето, но дали беше преди час или няколко, Станой вече не смееше да гадае.

— Въобще не ме интересува — обади се женски глас току зад гърба му. — Само да са ми казали някоя смешка, ще ги спукам от бой.

Друг глас, мъжки, отвърна:

— Иза, под „деликатен подход“ определено нямах това предвид. А и вие изобщо няма да се показвате, само ще стоите наблизо, ако ми потрябва помощ.

— Те ще имат нужда от помощ. За да си съберат крайниците, щом им покажа кой е шефът.

— Планът не е такъв…

— Е, хайде сега, да не си разваляме настроението! — обади се нов мъжки глас. — Вижте каква хубава вечер случихме — тъкмо време за бой на здрачници.

— Няма да има никакъв бой…

— Точното време е двайсет и три часът и двайсет минути — намеси се пореден глас. Станой вече взе да се обърква.

— А, стига бе, Игнате! Много интересно…

Станой отново се обърна, за да провери за дебнещи в мрака окъснели контрольори. Странните хора го изгледаха с почуда. Той им обърна гръб и поднови опитите за дрямка.

— Абе тоя не е ли човек? — обади се женският глас.

— Май е. Виж ти — сигурно се е напил и е прихванал някоя магьосническа спирка.

— Точно това ни трябваше. За какво изобщо подготвих план…

— Спокойно бе, Свилене, не се втелявай. Аз ще се погрижа за него и ще ви настигна. Ще изпълним плана на сто процента, чуй ми думата.

Последва кратка пауза. В лениво скрибуцащия трамвай прозвуча сънен крясък на бухал.

— Добре. Само че много внимавай — последното, което ни трябва сега, е някоя криза с хората. Използвай само изпитани заклинания.

— Какво говориш, този и без заклинания утре няма да помни нищо. Айде, не почвайте боя без мен.

— Няма да има никакъв бой…

Станой тъкмо бе задрямал, когато го загложди съмнението, че непознатите говорят за него. „На кого ще викат «човек» тия?“, помисли си той в просъница. Извърна се към подозрителните типове с движение, което му се стори по шпионски деликатно. Заедно с врата му обаче целият трамвай се завъртя настрани. Светлините наоколо се сляха в хаотична спирала и разноцветният коктейл в стомаха на Станой се надигна.

— Помощ! — извика той. — Трамваят делайри… дерай… падна.

Познат глас отвърна:

— Спокойно, приятелю, просто лош сън. Нали така му викаха?

Мъжът надигна глава и видя едно усмихнало, неуспешно брадясало лице. Не помнеше да е срещал този тип преди, но му изглеждаше като клошар с окъсаното си яке и ръкавиците без пръсти. Сигурно бяха пили на някой тротоар заедно.

— Трамваят — повтори Станой и се почеса по главата, която пулсираше на равни, болезнени интервали.

— Трамвай ли? Тука няма трамваи, приятелю. Май дори спирка няма наблизо.

— Как…?

Станой се огледа с подозрение. Намираше се в седнало към легнало положение по средата на тясна, тъмна уличка. Наоколо шумоляха високи дръвчета и неуморно проблясваше табелата на денонощна аптека. Непознатият му подаде ръка и му помогна да се доизправи.

— Ама аз… — поде объркан Станой. — Спомням си как…

Клошарят махна с ръка.

— Е, е всички ни се случва от време на време. Знаеш как е — времево-пространственият континуум, истината на дъното на чашката… Но ще говорим подробно друг път, сега нека те заведем вкъщи.

Станой се изправи, доколкото му беше възможно, и се оригна невярващо.

— Егати работата. Тука май не съм се будил преди… Аз съм от „Дружба“ 1, до районното.

Непознатият се плесна по челото и изстена недоволно.

— Ще изпусна боя — промърмори той.

Станой със сетни сили помоли Вселената въпросният бой да не е свързан е него. А онзи го изгледа изпитателно и прошепна много бързо нещо, което звучеше като Доридаенакрайсвета, щетепроводядодома.

— Какво?

На Станой отново му се зави свят. Той примигна с очи и когато ги отвори, видя блока си. Наоколо беше пусто и ветровито. Над блока се виеха облаци в множество цветове, всичките напомнящи за кал. Прозорецът на хола светеше — жена му или беше заспала пред телевизора, или още го чакаше.

— Ама… как?! — проплака Станой.

— Е, как — със здраве! — повдигна рамене непознатият. — Айде, ще се виждаме…

Той се обърна и продължи нататък, докато съвсем изчезна в мрака. Или може би просто изчезна.

Станой постоя неподвижно няколко минути. Хладният вятър го изстуди като бутилка бира, но при все това изчака — да не би „времево-пространственият континуум“ да му изиграе още някоя шега. За щастие или не, блокът не помръдваше от мястото си. Слабата крушка в хола на дванайсетия етаж все тъй продължаваше да свети.

Станой бавно се затътри към стълбите на вход Б. Докато тършуваше из якето за ключовете, се зачуди дали в хладилника няма да е останала някоя друга биричка. Цялата история с непознатия клошар никак не му се нравеше.

Изведнъж Станой се почувства безсилен под тези окаляни, постоянно менящи се облаци. В устата му се оформи сериозно, отчаяно обещание — обещание, което на сутринта щеше да е забравил заедно с трамвая и всичко друго от тази странна, дълга нощ:

— Трябва да спра да пия.

Глава 13

„Времекъс“

Преди да поеме към мястото на безсилието, Свилен отиде в стаята на Бриян и му се извини за предната нощ. Целият ден беше отлетял под знака на надвисналата опасност. Свилен бе толкова угрижен, че Бриян е ужас се запита дали не го вижда за последен път. Но щом го изпрати, веднага се зае с плана си.

Бриян не смяташе просто да се скрие в апартамента и да чака. Събра всичко най-важно в раницата си и се облече добре. Все пак не знаеше дали и кога ще се върне тук. Свилен нямаше да се зарадва, щом види, че е пренебрегнал заръката му.

Морков наблюдаваше с любопитство приготовленията от ръба на леглото. Накрая Бриян спусна ръка и хамстерът послушно се качи на рамото му.

— Хайде, приятелче — каза момчето и го почеса по козината. — Предстои ни приключение, но този път няма да е само на книга.

Когато се отдалечиха достатъчно от блока, Бриян измъкна шишарката от джоба си. Орлов мост не беше далеч, но трябваше да изпреварят Свилен, за да успеят да го проследят. За щастие, Бриян знаеше точно кое заклинание им трябва. Не му беше свършило работа на път за Тъмния замък, но сега щеше да го отведе до Друг мост.

Момчето замахна с ръка и произнесе думите на заклинанието „времекъс“:

Пътя ми скъси, северняко напет,

времето забави, та да стигна напред!

Вече приближаваше Орлов мост От едната му страна бяха жилищните сгради, а от другата — Перловска река. Старите къщи спяха дълбоко, само тук-там някоя по-запазена постройка светеше в мрака. Бриян си помисли, че точно на такова място, сред къщи с дълги, заострени кули, би живяла някоя аристократична вещица.

Спускаше се с бърза крачка по булеварда, макар че искаше да спре и да се огледа. „Времекъс“ променяше града и замайваше главата му. Всичко беше накъсано и нереално като в глинена анимация. Времето почти беше спряло, а нататък, в далечината, забързваше ход. Вятърът току подхващаше някой мръсен плик — той литваше бавно и набираше скорост, докато накрая светът отвъд заклинанието не го всмучеше с всичка сила. Шумовете наоколо ту избързваха, ту се забавяха, сякаш звучеше надраскана грамофонна плоча.

Единственото ново нещо по красивите, но неподдържани къщи бяха графитите. Бриян беше виждал графити, които подчертават старите сгради и дори ги допълват естетически. Тези обаче бяха от другия вид — надраскани набързо, изникваха със същото упорство и скорост, с които стопаните ги триеха. Имаше четливи надписи: Levski Sofia, Texas, FREEdom, МРЕТЕ. Други биха затруднили дори лингвист.

Улицата вече беше опустяла, но все пак две коли бяха успели да се сблъскат. Бриян ги подмина, докато шофьорите се разправяха. Единият — светлокоса жена — демонстративно набираше номер на телефона си, но тъй и не звънеше на никого. Другият шофьор, мургав мъж, стоеше до нея и повтаряше с разперени ръце: „Хиляди извинения, хиляди извинения!“.

Щом наближи моста, Бриян пресече булеварда и продължи покрай Перловска река. От топенето на снега водата бе придошла и дори по-силно от обикновено вонеше на пикоч и гнило. По каменните плочи на канала имаше още грозни графити, но тях никой не си правеше труда да трие.

Бриян видя край шуртящата вода всякакви боклуци: черни торби, свито на кълбо старо яке, бутилка от „Швепс“. Струваше му се, че ей сега пред очите му ще изникне някой труп. Единственото създание, на което се натъкна обаче, беше тлъст рошав плъх, съвсем жив, който бързо се скри. Над канала висяха голите клони на тънки дръвчета. Едно от тях или беше поразено от гръм, или тлъстият плъх се бе излежавал отгоре му.

Малко преди Орлов мост Бриян видя тъмна фигура. Стресна се — реши, че може да е някой от магьосниците. Оказа се просто брадат клошар, заел тесния тротоар до канала с покъщнината си — дузина сакове и пазарски торби, натъпкани с вехтории. Макар че имаше няколко шапки върху главата си, докато Бриян се разминаваше с него, човекът си надяна още една. „Това е софийският Луд шапкар“, помисли си Бриян. Клошарят се обърна към него и каза нещо. Не беше видял момчето заради ефекта на „времекъс“ — просто мърмореше сам на себе си.

Когато стигна моста, Бриян спря и се постара изобщо да не помръдва. Такива бяха инструкциите в „Единствената нужна книга“. След минута заклинанието отшумя, светът се раздвижи и зазвуча с обичайната си скорост.

Наоколо беше пусто. Бриян провери часа, защото се опасяваше, че е изпуснал шайката. Заклинанието бе проработило изрядно — часовникът показваше 23:32. Бриян се скри зад разнебитената преграда на тротоара и зачака. Лудият шапкар събра всичкия си багаж на едно място и се излегна отгоре му. Фенерите в средата на моста светеха, а до тях, кацнали върху каменни сфери, орлите бяха разперили бронзовите си кри ле.

Магьосниците се зададоха откъм постройката на Царевец. Името на древната крепост надничаше изпод голяма, добре осветена реклама на цигари. „Сигурно там има спирка на Нощния трамвай“, помисли Бриян и се стаи зад зида.

Свилен водеше, а зад него вървяха Белота, Иза и най-накрая Игнат. Четиримата пристъпваха с решителна крачка, носеха дълги черни дрехи и изглеждаха готови за битка. Бриян неволно докосна шишарката в джоба си. Надяваше се, че няма да му потрябва.

Шайката спря точно под един от фенерите. „Десният фенер на левия орел отпред“, каза си Бриян. Наблюдаваше внимателно, за да не пропусне входа към Друг мост.

Магьосниците останаха под фенера и няколко минути просто наблюдаваха околните минувачи. Щом отмина и последният, Свилен извади от джоба си познатата плочка от домино, насочи я към близката нощна лампа и промълви нещо. Бриян видя, че на стълба на лампата е монтирана пътна камера — сигурно беше заклинание за спиране на записа.

Междувременно и Иза не стоеше с вързани ръце. Като най-висока, тя се протегна към фенера. Докато шепнеше нещо, развинти увитите като грозд орнаменти в края му. Бялата светлина на фенера промени цвета си и заблещука в същото зелено като оперението на орловите статуи.

„Така се отключва входът“, каза си Бриян. Само да можеше да чуе и точното заклинание…

Не му остана време да се кахъри — щом фенерът светна в зелено, магьосниците се обърнаха и едновременно побягнаха към Бриян.

„Видяха ме!“ Той се сви на кълбо и се притисна в ръба на зида. Само с крайчеца на окото видя как магьосниците прехвърлиха ниската преграда, скачайки право в реката.

„Какво правят?!“, възкликна Бриян. Реката беше съвсем плитка — като нищо щяха да си счупят краката.

Той притаи дъх, очакваше всеки момент да чуе плисък на вода или писък от болка. Не чу нищо. Почака още малко и проточи шия към канала. Там, където бяха скочили магьосниците, нямаше нищо освен мъгла — солидни кълбета от сива мъгла.

Той поклати глава.

— Само не това… Морков, нали не мислиш, че трябва да… скоча в канала?

Морков не каза нищо. Това не беше фантастичният свят, в който хамстерите даваха съвети. Това си беше старият, истински свят, в който Лудият шапкар говори насън върху легло от вехтории, а Перловска река смърди ужасяващо. Само при мисълта да скочи вътре, на Бриян му приз ля.

— Не, трябва да има някакъв друг начин…

Той се обърна към моста. Светлината на фенера вече се връщаше към обичайното бяло. Ако изобщо имаше някакъв шанс да последва шайката, трябваше да побърза.

Какво му беше казал Свилен предната вечер? „Не се хвърляй с всичка сила в мрака.“ Явно щеше да пренебрегне и тази му заръка.

Бриян си пое дълбоко въздух и пристъпи напред. Каза:

— Надявам се, че на мястото на безсилието има гореща вана с много пяна.

След това скочи.

Глава 14

Друг мост

Свилен прескочи каменната преграда. Друг мост винаги му изглеждаше по-широк — може би защото нямаше нито автомобили, нито сгради. Не беше като своя събрат, истинския Орлов мост — вечно потънал в задръствания, шумотевица, протести. Тук под застиналите орлови фигури се кръстосваха улици, които продължаваха дълго, дълго в кълбестата мъгла. Никой магьосник, продължил нататък, не се бе завърнал. Никой, попаднал в плътния мираж на мъглата, не разчиташе на подкрепата на територията. Мястото на безсилието…

Тъмен силует се зададе от срещуположния край на моста. Свилен все едно се вкамени. Друг мост беше макет на истинския — без драскотини, без мръсотия и графити. Статуите на орлите бяха сякаш току-що излети и поставени. В тях се криеше и единствената съществена разлика е Орлов мост — в очите им блестяха скъпоценни камъни, които е нефритено сияние разсейваха мъглата.

Ванина спря на десетина крачки от него. Усмихна се. Точно тъй се беше усмихнала последния път, щом я видя — от екрана на проклетия телевизор в закусвалнята. Тогава Свилен седна с гръб към телевизора, но през целия престой усещаше погледа ѝ.

Беше изумително красива. Въпреки изминалите години все тъй изглеждаше като на двайсет и пет — нещо често срещано при здрачниците[13]. В кожените си ръкавици стискаше къса нагайка — от онези, които се ползват при езда. Свилен си припомни една крилата фраза, май на Налъмов: „Амулетът казва за един магьосник повече от цялата му биография“.

— Здравей, Свилене.

— Здравей, Ванина.

В настъпилото мълчание тишината наоколо зазвуча с пълна сила. Свилен пръв изгуби търпение.

— Не си сама.

— Да. Знаех, че и ти няма да си.

— Глупости. Доведох подкрепление само защото ти…

Той прекъсна изречението по средата. Пое си дъх, за да запази самообладание. Нещо във Ванина винаги го изкарваше извън контрол.

— Както и да е — каза тя. — Хайде да си разкрием картите и да почнем на чисто.

— Очаквах да го кажеш! — извика Белота от мъглата. Той пристъпи напред и застана редом до Свилен. Държеше по няколко карти във всяка ръка. — Здравейте, ужасяващи създания на мрака, как сте в тази чудна вечер?

Мъглата зад Ванина разкри очертанията на силуети. Четири. „Мамка му — помисли си Свилен, — повече са от нас“.

Женски глас каза лигаво:

— Ох, чичко, ама ти си целият дрипи и клишета. Все още ли обвинявате Великата кауза на доброто за пълния си житейски провал?

Собственичката на гласа излезе от мъглата и предизвикателно постави ръце на кръста. Казваше се Деса и за разлика от Ванина не само изглеждаше двайсетгодишна. Имаше черна коса и малко лице, осеяно е пиърсинги. Носеше лилаво кожено яке, изтъркани жълти панталони и блуза е някакъв японски надпис. Освен това момичето притежаваше най-глупавия амулет, който Свилен някога беше виждал — розов пластмасов пръстен е близалка във формата на кристал.

Иза също излезе и застана до Белота.

— Интересно, че го казваш — отбеляза тя. — Щом чуя „житейски провал“, веднага се сещам за твоето нацвъкано е обички лице.

— Това не са „обички“, а пиърсинги — изсмя се Деса. — Толкова си ретро!

— Ще ти дам да разбереш, малка…

— Иза — прекъсна я Свилен, — недей.

Още една здрачница излезе от мъглата и каза:

— Точно така, старче. Озапти чудовището си, че ще вземе да потроши целия мост.

Новото попълнение се казваше Тамара и беше част от страховито дуо, известно като Близнаци руснаци. Имаше тъмни очи, тъмна коса и тъмни дрехи. Единственото светло нещо в нея бе чисто бялата сибирска кожа. Носеше обеци с черепи, а едната ѝ ръка почиваше върху кожения колан. Под него дремеше един от най-ужасяващите възможни амулети — револвер сменелик[14].

Деса се засмя и каза на Тамара:

— Виж, довели са си дори пенсионера… Явно имат отчаяна нужда от кадри.

Игнат чак сега се беше дотътрил от мъглата, за да заеме мястото си в жалката редица на зорниците.

— Да знаещ че вече е почти полунощ — прошепна той.

Свилен кимна. Обстоятелствата не бяха в тяхна полза. Здрачниците не само ги водеха числено, но бяха и по-силни. Иза и Белота се сражаваха добре, обаче Игнат можеше само да спре времето, за да забави някоя атака. Часът на равновесието влизаше във втората си половина, което също не помагаше. От полунощ нататък зорниците постепенно губеха сили за сметка на тъмните си събратя.

Ванина сякаш прочете мислите му.

— Не се притеснявайте за часа на равновесието — каза тя. — Тази нощ няма да се бием.

Четвъртият член на здрачниците, момче със сив суитшърт, застана до сестра си Тамара.

— Жалко — вметна той. — Наконтил съм се за нищо…

„Аркади — каза си Свилен. — Той е бил в «Свраката» снощи. Той донесе поканата.“

Лицекрадите, много популярна школа в Русия, рядко показваха истинските си лица. Под качулката на суитшърта прозираше клоунското лице на Аркади: бяла пудра, черна боя около очите и червена уста. Въпреки че лицекрадите не бяха силни бойци, мнозина се страхуваха от Аркади. Не изглеждаше твърде стабилен — смееше се без причина и на бялото му лице зееше крива, садистична усмивка.

— Чудесно! — възкликна Белота. — Той не само е облечен като палячо, ами си е такъв…

Магьосниците се разкрещяха един през друг. Свилен и Ванина извикаха едновременно:

— Достатъчно!

След това млъкнаха и всеки предложи на другия думата. Взе я Ванина.

— Добре. Изглежда, че се събрахме най-сетне. Ще ни кажете ли сега каква е причината за тази среща?

Свилен виждаше в далечината последния здрачник. Знаеше, че ако се вторачи в него, ще съзре само мъгла. Мълчаливият силует излъчваше някакво смътно притеснение, което можеше да парализира мозъка на врага му от страх. Наричаха го Петър, но само защото беше пети в шайката. И да имаше истинско име, Свилен не го знаеше. Но всеки път, щом си помислеше за него, сякаш отваряше вратата на хладно, тъмно мазе, потънало в мухъл.

— Като че ли не знаеш — каза презрително Иза.

— Знам само това, което предадоха общите ни познати.

Ванина се стараеше да запази дипломатичен тон, но напрежението вече се наместваше под кожата ѝ. Свилен познаваше реакциите ѝ от безкрайните кавги помежду им — тогава учтивата маска, която Ванина носеше за пред камерите, почваше да се лющи, а гласът ѝ се разтреперваше.

— Виж — каза той, — искаме просто да знаем дали имате някаква информация за скорошните нападения?

Отбеляза наум, че гласът му звучи по-стабилно, отколкото беше очаквал. По-стабилно от нейния.

— Тоест — намеси се Белота — дали ще си признаете със или без бой?

Ванина въздъхна като учителка, на която децата не обръщат внимание. В общи линии така си и беше. Може би някога, преди стотина години, часът на равновесието е бил уместно решение. В днешно време обаче до 23:30 почти нямаше магьосници, които да не са пияни или напушени, или и двете. „Трябваше да се срещнем рано сутринта“, помисли си Свилен.

— Разговарях с доста високопоставени здрачници и пуснах запитвания по общите канали за комуникация — каза Ванина. — Повечето ни събратя дори не бяха чували за убийствата. Честно казано, и ние не бяхме чули преди съобщението ви.

Тя изрецитира доклада си, все едно четеше прогноза. Свилен почваше да губи търпение — може би от гняв, може би от преумора. Винаги беше ненавиждал как Ванина изопачава думите и ги изпразва от съдържание. Изведнъж той видя с болезнена яснота как Саабир крещи за помощ как Грета крещи, че си тръгва… как Бриян крещи, че не му е син.

— Не са убити — прошепна Свилен, — а изчезнали.

— Освен ако те не знаят, че изчезналите са вече мъртви — изръмжа Иза.

— Знам само — каза ѝ Деса, — че ти ще бъдеш мъртва след малко, грамадано…

— Такова ви беше съобщението — възкликна Ванина. Дипломатичната маска вече се ронеше. — Престани да ми вкарваш думи в устата!

— А ти престани да си играеш с хората, сякаш са някакви пешки в извратената ти игра! — извика Свилен.

Вече не му пукаше как звучи гласът му. Не му пукаше, че трябва да пази самообладание и да е пример за шайката си.

Ванина не му остана длъжна:

— Аз си играя с хората, така ли? Все другите са ти виновни, Свилене… Кога ще признаеш, че манипулаторът си ти?

Другите магьосници отново се разкрещяха. Напрежението се усещаше във въздуха почти физически.

— А новото момче? — продължи Ванина. — Каза ли му изобщо за моята покана?

Свилен не отвърна — усъмни се, че Ванина може да е права, мисълта му се препъна. Белота, за щастие, нямаше такива проблеми:

— Много са му притрябвали на нашия Бриян срещи е тъпите здрачници! — отбеляза той.

Магьосниците продължиха да се надвикват, но от мъглата прокънтя нов глас, който заглуши останалите:

— Спрете!

Това беше сериозен глас, гневен глас — но най-вече беше глас, който не биваше да е там. Свилен не повярва на очите си. Бриян вървеше с такава решителност, че останалите зорници се дръпнаха от пътя му. Недоволни възклицания дойдоха от страната на здрачниците.

— Нали уж си бяхме разкрили всички карти! — възропта Аркади. — А после ние сме играели нечестно.

— Той не трябваше да идва — каза Свилен и се втурна след Бриян. — Момче, какво правиш тук?

Надяваше се да прозвучи недоволно, а не гузно.

— Какво правя тук? — повтори Бриян. — Ти шегуваш ли се? Защо не си ми казал за нейната покана? Защо, по дяволите, продължаваш да взимаш решения вместо мен?!

Свилен беше отвикнал да говори е тийнейджъри, беше забравил правилата на този особен вид общуване и сега Бриян му напомни за динамит със съскащ фитил. „На шестнайсет бях абсолютно същият“, осъзна с изненада той.

— Брияне! — провикна се Ванина.

— Познавам те — каза Бриян. — Ти си жената от прогнозата за времето.

Ванина се засмя. Очарователната, приветлива маска бързо се върна на мястото си.

— Точно така. И много се радвам, че се срещаме най-накрая. Съжалявам само, че е при такива обстоятелства.

„Проклетите здрачници са надушили момчето“, помисли си Свилен. Явно бяха разбрали, че има потенциал. А сега Ванина щеше да използва цялата си обаятелност, за да го приласкае на тяхна страна.

Той се обърна към Бриян:

— Момче, не взимай прибързани решения. Здрачниците не са такива, каквито изглеждат на пръв поглед.

Ванина направи крачка напред.

— Свилене, все ни обвиняваш в лицемерие, а как се държиш ти? Какво толкова щеше да стане, ако се бях срещнала е Бриян? Щях да го омагьосам и насила да го направя здрачник? — Тя млъкна и леко прехапа устни. — Доколкото помня, ти нямаше нужда от особено омагьосване…

Свилен се стараеше да не обръща внимание на думите ѝ, но последната реплика го жегна точно където трябваше. Не можеше да се сдържа повече:

— Престани да правиш нещата лични! По друга причина сме се събрали и момчето няма нищо общо.

Ванина се изсмя подигравателно.

— Аз ли ги правя лични? Ти наистина имаш сериозни проблеми… И вече ми писва да оправдаваш със „злите здрачници“ собствените си долни действия.

— Точно така — допълни Деса. — Ние всъщност сме добрички, какво като служим на силите на мрака?

— Моля те — отвърна ѝ Ванина, — не ми… помагай.

Това беше първата среща на Свилен е Ванина от години насам. Беше се надявал, че премълчаните неща помежду им няма да упорстват да излязат на повърхността, че срещата ще протече стриктно делово. „Доста наивно от моя страна“, помисли си.

Белота издърпа Бриян встрани от разгневените бивши гаджета.

— Нямам идея какво се случва — призна му момчето. — Изведнъж забравиха за мен и взеха да се разправят помежду си.

Белота го потупа по рамото.

— Свиквай, моето момче. Започне ли „Лична драма със Свилен Воев“, всички сме само статисти.

Другите бързо изгубиха търпение и се разшумяха. „Май е време да покажем на тия шегобийци кои са истинските магьосници“, каза Аркади и се засмя налудничаво. „Хайде елате ми, де — подкани ги Иза, — елате ми повече!“

— Спрете веднага — извика Свилен.

Той доближи Ванина, а останалите здрачници насочиха напред амулетите си. Тя им направи знак да не се месят.

— Виж сега, и двамата имаме достатъчно причини да се ненавиждаме — каза тихо Свилен. — Нека обаче не даваме повод на останалите да се изтрепят взаимно — и без това малко им трябва.

Ванина го изгледа подозрително, като че преценяваше дали е сериозен. После попита:

— Какво предлагаш?

— Да спрем времето и да поговорим само двамата. Игнат ще ни отпусне десетина не-минути.

Тя обмисли предложението му и кимна. Свилен се обърна и се върна в ъгъла на зорниците. Игнат беше застанал чинно като войник до останалите. От златната верижка в ръката му амулетът часовник се полюшваше напред-назад.

— И какво стана сега? — присмя се Тамара. — Любов ли ще има, или война?

— Или и двете! — каза брат ѝ и сам се засмя на остроумието си.

Свилен не им обърна внимание.

— Игнате, нали знаеш заклинанието „времехур“? Дай ми десет не-минути. Искам да се разберем с Ванина на четири очи.

Игнат изсумтя недоволно. „Време-мехур“ — или „времехур“ накратко — не беше опасно заклинание. Създаваше краткотраен мехур, пълен е време, извън който не минаваше дори стотна от секундата. Затова времето във времехура се измерваше в не-минути и не-часове. Игнат обаче избягваше да манипулира материята на времето, освен ако не е наложително.

— Добре — съгласи се той без особено желание. — Двайсет.

— Благодаря ти. И десет ще стигнат.

Времегьосникът поклати глава.

— И десет не-дена няма да ви стигнат, Свилене.

След това повдигна часовника към гърдите си. Занарежда някакво дълго заклинание — толкова тихо, че Свилен дори не чу отделните думи. Около златистия часовник се образува слабо, също тъй златисто сияние.

Щом забеляза това, Деса възропта:

— Наистина ли ще ни сложите на пауза? Тъкмо взе да става забавно.

Бриян се взря в Игнат.

— Какво прави той?

— „Времехур“ — обясни му Белота. — Ще спре времето за всички освен за двете влюбени гълъбчета.

— Белоте — сопна му се Свилен.

— Не, недейте! — каза Бриян. — Трябва да говоря с вас.

Пробудникът му само поклати глава уморено.

— После, момче.

Върна се в средата на моста и застана срещу Ванина. Игнат продължаваше да реди думите на заклинанието и около двамата се появи нещо подобно на гигантски сапунен мехур. Когато се уплътни, по повърхността му изникнаха отраженията на хората вън.

— Не е честно… — прошепна Бриян.

— Спокойно, дори няма да усетиш пропуснатото време — увери го Белота. — От опит говоря.

Игнат най-сетне приключи със заклинанието си и залюля джобния часовник. От него проблесна мимолетен златен лъч. В миг всички — и зорници, и здрачници — замръзнаха насред движенията и думите си. Външният свят се превърна в същинска жива картина — само меките цветове на дъгата продължиха да обхождат сапунената повърхност.

Свилен и Ванина също не помръдваха. От години наред не бяха стояли тъй близо един до друг. Свилен не можа да укроти погледа си. Дългите, кестеняви коси на Ванина имаха златист оттенък, а устните ѝ бяха меки като кожа на медуза. Тъмнозелени очи, рокля в същия цвят, следваща извивките на тялото ѝ. Свилен долавяше парфюма ѝ — особена, сладка миризма, винаги извикваше в паметта му лицето на Ванина.

Тя първа наруши мълчанието.

— Не биваше да се срещаме така, нали?

Свилен изкриви устни в опит за усмивка.

— Трябваше да приема някой от предните пъти, като предлагаше да се видим. Надявах се, че е времето ще стане по-лесно, а стана само по-трудно. Но сега… просто нямаше как да го отложа.

Ванина се вгледа в очите му. И той я видя — под маската на известната водеща и медийна знаменитост, под маската на здрачница от висок ранг, която винаги получава каквото пожелае. Точно в тази Ванина се беше влюбил някога — в жената под маската.

— Виж, Свилене, казвам ти го е ръка на сърцето: дори тези изчезвания да са работа на здрачници, никой от познатите ми не е чул нищо.

— Благодаря ти.

Познаваше я от десет години, а три бяха прекарали заедно. Въпреки това все още не знаеше кога може да ѝ се довери. Не че умееше поначало да се доверява на хората, дори е времето му ставаше все по-трудно.

Той се прокашля.

— Нека и аз кажа нещо. Трябваше да го направя отдавна, още онази вечер, в която… когато окончателно скъсахме. Не бях прав, Ванина, не биваше да ти наговарям онези ужасни неща и да стоварвам цялата вина върху теб. Наистина не си ме омагьосала — бях млад, взех глупаво решение и това е. Бях изкушен от властта, която предлага здрачът.

Ванина въздъхна.

— Свилене… не го ли разбираш все още? Здрачът не може да ти предложи нищо, което вече не е вътре в теб.

Тя внимателно положи длан на рамото му.

— Не бива да се страхуваш от ядрото на собствената си сила. Аз знам какво има вътре в теб. Да, има мрак, истина е… Но това не значи, че няма светлина.

Свилен не знаеше какво да отвърне. Отвори уста, понечи да се възпротиви.

— Спрете!

Бледите цветове на времехура се разтегнаха от внезапно движение. Някой си проби път с лакти през прозрачната му стена. Бриян. Свилен огледа останалите магьосници, но те все тъй изглеждаха като препарирани.

— Невъзможно — прошепна Свилен.

Но дали наистина беше така? Дали всичко не беше водило до този момент: заклинанията, които момчето съчиняваше без предварителна подготовка; безпроблемното му влизане във Вътрешния град… Умения, неприсъщи на обикновения магьосник, но все пак нищо изключително. И Свилен като млад се бе прочул с такова стремглаво развитие.

Но преодоляването на времехур беше друго нещо. В цяла България имаше само неколцина живи магьосници, които можеха да го сторят. Бриян беше нахлул в мехура, без даже да заподозре, че това е почти невъзможно. Той спря пред тях, стиснал гневно юмруци.

Свилен се спогледа с Ванина. Лицето ѝ отново се беше превърнало в изящната публична маска. И двамата знаеха, че сега не става въпрос за чувства — силата в юмруците на Бриян можеше собственоръчно да наклони везните. А той все още не беше избрал страна.

Ванина хвана ръцете му.

— Защо не дойдеш с мен? Не за дълго — за колкото поискаш. Имам голяма къща, ще си имаш собствени стаи и персонал.

Свилен си спомни посещението в „Прашен сандък“. Амос беше казал, че скоро Бриян ще се озове на първи голям кръстопът. Дали книжарят знаеше, че става въпрос за действително кръстовище? Магьосниците обожаваха да говорят в загадки, както и да се правят, че всичко им е известно.

— Не е нужно да бързаш с решението — продължаваше Ванина. — Сега е моментът да се учиш, да обикаляш и да срещаш други магьосници. Разбира се, може да виждаш Свилен и другите, когато пожелаеш…

Свилен знаеше, че сега е моментът да се бори за момчето, но не стори нищо. Чувстваше се така, сякаш наблюдава времеви мехур — времето край него течеше, но той самият не можеше да помръдне. Когато Бриян го погледна, в очите му имаше не гняв, а разочарование. Свилен разбра, че младият магьосник вече е взел решение.

— Не искам да се виждам с тях повече — отвърна той. — Урокът ми при зорниците приключи.

Свилен усети как мракът отвътре надделява. Онова гласче, което се надяваше да е изчезнало, проговори отново. „Откажи се — изписука то. — Откажи се от всичко.“

— … ако решите да поговорите, знаеш къде да ме намериш. Не го казвам просто така — искам да поддържаме връзка…

Ванина говореше нещо със същия официален глас, който използваше за прогнозата — „идва ужасяващо време, но нека това не те притеснява“. Усети само мириса ѝ — мириса на кожата или на косата, или парфюма ѝ. От години носеше все същия парфюм.

Бриян също каза нещо като „довиждане“. Свилен не отговори. Но вътрешното гласче крещеше и сенките от миналото му пригласяха: Ванина, Грета, Саабир… Ето че и гласът на Бриян се присъедини към тях, докато момчето бавно изчезна в мъглата. „Откажи се — крещяха сенките. — Не се доверявай повече.“

„Трябва просто да се прибера у дома“, помисли си Свилен.

Времевият мехур се стопи, а останалите магьосници настигнаха Свилен. Искаха да знаят точно какво се е случило. Той каза само:

— Бриян отиде с Ванина.

Докато вървяха към Орлов мост, зорниците и здрачниците продължиха да се заяждат. Сякаш нищо особено не се беше случило.

— Най-добре да хванем трамвая — каза Белота.

— Трамвая ли? — ужаси се Аркади. — Возите се в тая гнусна съборетина? Че тя не е била чистена от миналия век.

— Не всички имаме пари за такси — призна Игнат.

— Точно така — намеси се Деса. — Айде да си викнем едно такси.

Свилен избърза напред — искаше да остане сам. От Орлов мост до спирката на Нощния трамвай. „Откажи се“. От трамвая до вкъщи. „Не се доверявай повече“.

Въпросът на Игнат го стресна:

— Момчето е успяло да влезе във времехура, нали? Това никак не е на добре.

Свилен не отговори нищо. Продължи да върви напред.

„Трябва просто да се прибера у дома.“

Глава 15

Добрият живот на злите магьосници

Ванина живееше в друг град. Град, пред който онази София на Свилен и шайката му беше само някакъв комичен кошмар.

В края на малка борова горичка в „Бояна“ се издигаше луксозна, триетажна къща в пастелни цветове. Когато за пръв път пристъпи прага ѝ, Бриян помисли, че е жертва на заклинание за мираж. Първоначалното съмнение дълго не го напусна — всяка сутрин очакваше да види отново олющената мазилка в дома на Свилен. Но това беше едно от заклинанията, които траят цял живот — ако изкараш късмет.

Предполагаше, че Ванина го иска за чирак, но в действителност тя изобщо нямаше време за него. Бриян познаваше лицето ѝ от уличните билбордове, но нямаше представа колко популярна е в действителност. Освен че водеше прогнозата по националната телевизия, Ванина бе модел на няколко марки бизнес костюми и бельо. Поддържаше седмични колонки в два вестника и дамско списание, редовно я канеха да гостува по различни токшоута. Личният ѝ живот също бе част от новинарския поток, защото ходеше с популярен бизнесмен и дружеше главно със знаменитости. Доста от тях се оказаха здрачници.

Ванина рядко се прибираше и двамата с Бриян почти не се срещаха. Беше се погрижила обаче нищо да не му липсва, докато си търси учител. Момчето имаше само за себе си просторна стая на втория етаж с голяма, удобна спалня. Надолу по коридора се намираше още по-голяма библиотека. Една от прислужниците на Ванина, възрастна жена на име Розалия, се грижеше специално за него — носеше му закуска в леглото и го викаше, щом сервираха обяда. За вечеря обикновено Бриян не беше сам и това беше най-досадната част от деня му. Ванина канеше гости, а понякога го извеждаше да вечерят навън. Макар че на тези вечери всички здрачници се държаха адски учтиво с него, Бриян беше сигурен, че го ненавиждат.

Аркади и Деса бяха изключението от правилото — нямаха никакъв филтър. Бяха добри магьосници, опасни противници, но и абсолютни дечковци. Говореха каквото им падне, а Ванина често ги смъмряше. Щом прекаляха със закачките към Бриян, дори ги заплашваше с нагайката. Нея Ванина използваше главно там, където никога не заведе Бриян — конната база на „Драгалевци“. Момчето подозираше, че това е единственото място, където магьосницата остава сама.

Той за сметка на това често беше сам. След случката на Орлов мост не му се говореше с никого, затова се отдаде на учене. По-шлямата част от времето си прекарваше в библиотеката на Ванина, която беше внушителна. Рафтовете опираха в тавана и бяха отрупани е книги — повечето магически, разбира се. Компютърът в кабинета нямаше интернет, за да не изтече „случайно“ някаква информация. Разполагаше обаче е богата база данни: заклинания, българска и международна тайна история, речници и наръчници за начинаещи магове. Бриян усърдно учеше нови заклинания и когато не очакваше посетители, си ги упражняваше.

Готвачите на Ванина бяха свикнали да следват стриктно меню, изготвено от нутриционисти. Щом Бриян ги увери, че няма никакви претенции, те хвърлиха готварските си шапки от радост. Забавляваха се да приготвят специално за него всякакви елегантни, калорични специалитети. Всеки обяд бе различен от предишния, включваше няколко курса и задължително завършваше с два вида десерт. Сервитьорите дори поднасяха в чаени чинийки храна за Морков.

Нощем момчето и хамстерът лягаха с пълни стомаси в удобната, мека спалня. Морков заспиваше веднага, но Бриян дълго се въртеше и мислеше. Най-сетне беше открил онези магьосници, които си представяше като малък — здрачниците имаха луксозен живот и пълна власт над него. „Внимавай какво си пожелаваш — напомняше си той преди сън. — Може пък да се сбъдне.“

Зорниците се изявяваха като мъченици, които страдат в името на Принципа и едва ли не чакат да ги обявят за светци. Носеха стари дрехи, ядяха евтина храна и посещаваха западнали кръчми.

Здрачниците обаче не се свеняха да злоупотребяват с магията, за да си осигурят по-охолен живот. Изглеждаха като излезли от някоя реклама, не се лишаваха от нищо и обичаха околосветските пътешествия. Веднъж Тамара спомена на Бриян, че дори начинаещ магьосник може да направи състояние от финансови измами. Аркади пък просто приемаше облика на банков служител и потриваше доволно ръце.

Отношението на Свилен и зорниците към тези „зли матове“ граничеше с фанатизъм. В интерес на истината, и здрачниците не роптаеха много срещу мистериозния си, мрачен ореол. Но това, което наистина разграничаваше видовете магьосници, беше Принципът.

Понятията „зорник“ и „зрачник“ лесно се превръщаха в алиби. Един зорник можеше да действа в морално сиви краски, а един здрачник — да помогне на изпадналия в беда. Белота прибягваше до джебчийство, а Ванина се занимаваше с благотворителност. Бриян не можеше така лесно да се примири с черно-бялата разлика между фракциите — все повече се убеждаваше в нейната липса.

Понякога, докато лежеше в удобната си спалня, наблюдаваше светлините на София. Представяше си как Свилен и другите отиват в „Свраката“ и вдигат наздравици. Понякога говореха с презрение за него, а друг път дори не го споменаваха. Някъде там, на ръба между мислите и сънищата му, се прокрадваха анонимните убийци на магьосници. Сънят в хубаво и комфортно легло невинаги беше хубав и комфортен.

Една нощ сънува, че изкачва отново вълшебната планина. Когато стигна върха, от замъка вече не излизаше пушек. Всичко беше приветливо и гостоприемно: птичата песен, блеенето на стадо овце в далечината и крякащите в езерото патици.

Бриян седна на брега и слънцето го напече. Не беше сигурен как е попаднал тук. Заедно със слънчевите лъчи по цялото му тяло се разля топла радост. Съмненията, които го преследваха, не можеха да достигнат върха. „Няма значение кой път ще избера — помисли си той. — Трябва само да се радвам на природата и на прекрасното време.“

Навътре в езерото една шарена патица изкряка и запляска с крилца. Бриян се засмя и допря пръсти до огледалната повърхност. Водата беше хладка, приятна на допир.

Щом погледна отражението си, лицето му започна да възмъжава. Поникна му брада, бръчки задълбаха кожата. Бриян се стресна от тази внезапна промяна, ала тя още не беше приключила. Чертите и формите на лицето му се кривяха и изменяха. Той вече не можеше да разпознае човека от водата — някакъв възрастен, зъл здрачник, който шептеше зловещо заклинание и проклинаше всичко наоколо.

— Не — каза Бриян.

Не можа да помръдне — отражението му го държеше в плен. Над гората надвисна сянката на ново чудовище. Птиците пищяха пронизително, а вятърът понесе мирис на пушек. Езерото се вледени, съвсем заприлича на огледало.

— Остави ме, махни се оттук!

Отражението му се смееше, ликуваше пред цялата разруха, която беше създало.

— Помощ! — крещеше Бриян.

Но наоколо нямаше никого. Отново го бяха изоставили. Повърхността на езерото се напука. Момчето отново видя собственото си изплашено, объркано лице. След това всичко потъна в мрак.

Когато се събуди, насмалко да извика. Трябваше му известно време, за да си спомни къде се намира. Стаята беше тъмна, само няколко жълтеникави лъча се процеждаха от уличните лампи. Морков клечеше до главата му и го буташе с лапи.

„Било е само сън“, каза си Бриян и погали топлата козина на гризача. Няколко пъти вдиша и издиша дълбоко.

„Нищо друго… Само незначителен сън.“

Две седмици по-късно изчезна и първият здрачник. Ванина сигурно нямаше да му каже нищо, поне не направо. Тази чест се падна на близнаците.

Тамара и Аркади уж дойдоха да навестят Бриян, но веднага отидоха в кухнята за ужас на Розалия. На Бриян изобщо не му беше до тях. Вече от няколко дни разучаваше магическите школи в опит да открие своята. Надяваше се, че след школата и правилният учител ще изскочи отнякъде.

След като опустошиха хладилника, близнаците се качиха при него в библиотеката. Бриян не им обърна особено внимание — тъкмо беше почнал една интересна статия за изчезналите школи.

Аркади реагираше съвсем като дете на липсата на внимание. Взимаше наслуки книги от рафтовете и приемаше лицата на авторите им. Поне сестра му се кротна, след като намери някакъв готически гримоар и заразглежда илюстрациите му. Бриян подозираше, че и двамата всъщност не могат да четат

Аркади се обърна към тях и извика:

— Вижте! Аз съм Петър Дънов.

Бриян въздъхна отегчено и се върна към монитора на компютъра. Статията беше от Филипа Коларова, преподавател в Софийския университет. Тя беше един от обективните писатели здрачници и харесваше нейните текстове въпреки доста самобитното ѝ отношение към бележките под линия:

Стане ли въпрос за магия, обикновено се засягат няколко главни школи. В това няма нищо чудно — школите на движението, стихиите и мисълта играят важна роля в магическото изкуство още от зората на времето. И до днес тези школи са обект на силен академичен интерес и множество изследвания[15]. Настоящият текст обаче разглежда т.нар. „изчезнали школи“ — направления на занаята, които вече не съществуват. Вярвам, че тази тема е слабо засегната в академичната ни магьосническа среда[16]. Ще обърнем специално внимание на школата на сънищата, която е характерна за някои африкански племена. Ще проучим и по-познатите на западния изследовател изчезнали школи — огледалната и школата на косъма. От източните школи ще разгледаме обстойно тази на планинския ручей. Тя се води полуизчезнала — според непотвърдени слухове все още има последователи, които обаче са прекъснали всякакъв контакт с останалия свят[17]…

Изведнъж Аркади нехайно каза:

— Между другото, изчезват не само зорници, ами и здрачници… Носеше лицето на възрастна червенокоса жена. Инфантилен или не, лицекрадът знаеше добре кога притежава достатъчно сочна вест, че да се прави на недостъпен. Бриян прецени, че си струва да захапе кукичката, и вдигна глава от монитора.

— Наистина ли?

— Наистина — Аркади се оживи и захвърли книгата заедно с лицето на авторката ѝ. — Ванина разказала на Деса, а тя — на Тамара. Звучи точно като случилото се с твойте приятелчета. Изчезнал някакъв младеж, крупие в казино на центъра. Излязъл да изпуши една цигара и не го видели повече. Разпитвали работодателя, родителите, гаджето му — никой нищо не знае. Все едно е изчезнал вдън земя.

Бриян замисли трескаво. Дали Свилен и другите бяха научили? Ако здрачник беше изчезнал при подобни обстоятелства, това променяше всичко, трябваше да насочат търсенето си в друга посока. „Дали да се свържа с тях?“, зачуди се. Веднъж беше събрал смелост да звънне на пробудника си, но той така и не вдигна.

— Не трябваше да му казваме — измърмори Тамара.

Беше се настанила в любимия си зелен фотьойл. Отгърна на следващата страница, без да отмества поглед от гримоара. Брат ѝ се ухили идиотски и допря пръст до намацаните си в червено устни.

— А, да. Не си го чул от мен, ясно?

Бриян кимна и заби поглед обратно в монитора. Така и не успя да се съсредоточи върху статията.

На теория можеше да прави каквото пожелае. На практика беше заложник в къщата на Ванина. Само веднъж успя да се измъкне и Деса веднага изскочи отнякъде. Ежедневно някой от шайката го навестяваше, за да провери „дали няма нужда от нещо“. След първото изчезване на здрачник беше въведен пожелателен вечерен час и Ванина забрани на Бриян да излиза сам. Понякога нощем той виждаше патрулка на маг-милицията да обикаля къщата. Светлините на града бляскаха в далечината като носталгичен мираж.

Следващия път Тамара дойде без брат си. Излегна се в зеления фотьойл и почна да разглежда някакъв албум, докато звучно дъвчеше дъвка. Тя беше единствената от шайката, на която Бриян би задал този въпрос спокойно.

Той затвори учебника по история на магическите школи, който четеше, и каза:

— Тамара, тази къща е просто един луксозен капан за мишки, нали?

— Капан ли?

Здрачницата се засмя. Смехът ѝ бе звучен и смразяващ като виелица.

— Нека ти разкажа една история — каза. — Имало едно време магьосник, който бягал от маг-милицията. Той намерил изоставена къща в гората и се скрил вътре. Къщата била уютна, но отдавна никой не бил живял в нея, та била пълна е мишки. Магьосникът не искал да ползва заклинания, за да не привлече излишно внимание. Открил в къщата някакъв прост, стар капан за мишки. Заложил го и ето че скоро в капана се хванала малка, сива мишчица.

Тамара направи балон е дъвката и го спука звучно.

— На магьосника му дожаляло за мишницата. Отворил капана и ѝ казал: „Бягай, мишчице, скрий се в гората“. Мишката го погледнала и отвърнала с човешки глас: „Благодаря ти за добротата, магьоснико — ще ти се отплатя със същото. Истината е, че не аз съм в капан, а ти“. Обърнала гръб на сащисания магьосник и изчезнала в дупка в стената. Магьосникът тозчас побягнал навън, но милицията вече била обградила къщата.

Бриян повдигна рамене и каза:

— Ще приема това за „да“.

Усмивката на Тамара се стопи толкова бързо, колкото се беше появила.

— Ванина е доста търпелива. Повярвай ми, не искаш да я видиш, щом търпението ѝ се изчерпи.

Тя се изправи и остави албума с тежка кожена подвързия.

— Време за обяд. Отивам да си сипя вино.

Бриян не я последва надолу по стълбите. Все още се чудеше коя е неговата роля в тази история.

Глава 16

Фрактали от вятър

На живописен склон в покрайнините на града се издигаше бляскавият хотел „Грандьор“. Сборно място на здрачници, хотелът бе собственост на заможен европейски бизнесмен. Там отсядаха гостуващи чужденци, а понякога и заблудени туристи без връзка с магическия свят, но пък с дълбоки джобове.

Ресторантът на „Грандьор“ беше всичко, което „Гладната сврака“ не беше. Архитектурният му замисъл издаваше бляскаво социалистическо минало. Фикусите бяха подменени с палми; стенописите и дърворезбите, изобразяващи сцени на пионерска дружба — със случайно съвременно изкуство. Само високите, износени полилеи и старият, депресивно кафяв мокет навяваха плахо анахронично безпокойство.

Но тези детайли не правеха впечатление веднага — за разлика от пирамидите от коктейли, големия шоколадов фонтан и ледените статуи, които при все поддържания огън стояха непокътнати. Над камините беше окачен софийският магьоснически герб — лъв, застанал между слънце и луна на фона на Витоша. Мъж в смокинг свиреше на продълговато пиано в ъгъла — тихо, но без прекъсване.

— Бри! Ето къде си бил.

Ванина помаха с ръка на Бриян. Беше дори по-ослепителна от обикновено в сребристата си рокля е ниско деколте. На врата носеше малък, сив камък, но без верижка. Поддържаше го заклинание — също като косата ѝ, повдигната и събрана сякаш от случаен повей на вятъра.

Бриян установи, че посетителите на „Ерандьор“ никога не ползват магия за погаждане на номера, за вдигане на предмети във въздуха или за измами със сметката. Не щадяха обаче заклинания за външния си вид — независимо дали ставаше въпрос за бижута без верижки, или за пристягане на талията.

Когато Бриян приближи, Ванина положи ръка на рамото му и го огледа от глава до пети.

— Бри, заръчах на Розалия да ти приготви костюм. Да не би да е забравила?

Беше твърде горда е това съкращение — откакто ѝ хрумна, го използваше постоянно.

— Не, беше приготвила костюм, но не го харесах.

Въпреки изисканите дрехи, е които го засипваха, Бриян продължаваше да носи дънки, тениска и суитшърт. Костюмът за тази вечер беше от небесносин, леко блестящ плат и черна риза е папийонка. Бриян наистина не обичаше костюми, но и бюргерското възмущение на Ванина му доставяше злорадо удоволствие. Освен него никой в целия ресторант не носеше дънки.

— Е, в крайна сметка важното е да се чувстваш добре — каза Ванина неуверено.

Тя го хвана под ръка и го поведе между масите. Спряха пред възрастен мъж е фрак, прошарена коса и очила е кафеникави стъкла. Бриян не го познаваше, но знаеше много добре кой е.

— Бри — каза Ванина, — искам да ти представя един много специален човек. Това е самият собственик на нашия скъп „Грандьор“.

Тя се наклони към мъжа и бавно прошепна нещо, тъй като българският не му беше майчин език. Казваше се Флонфелф Щрьонгдерт или нещо подобно, Бриян така и не запомни. Беше твърде зает да наблюдава отрупаната е пръстени месеста ръка, обхванала ханша на Ванина.

— Приятно ми е?

Опита се да го каже толкова отчетливо, че всъщност прозвуча като въпрос.

Старецът го огледа от глава до пети.

— Преди време и аз прилича на теб, млади момко — изсумтя. — Да-ам, носи дънки и тениска и мисли, че е голяма работа.

Бриян никак не остана удивен от поучителния тон.

— Сигурно е било преди доста време — отбеляза.

— Както и да е. — Ванина се усмихна насила и същевременно стисна силно лакътя му. — Бри тъкмо отиваше при Деса. Не обича да оставя младите дами да скучаят.

— Наистина ли? — усъмни се Бриян.

Ванина го изгледа с онзи хладен поглед, който издаваше изчерпано търпение.

— Отивай при Деса. И се дръж прилично — изсъска тя и мигновено се върна към миловидната си роля. — А сега, Гньорделф, задължително трябва да ти представя един скъп приятел, популярния театрален и филмов актьор…

Бриян се отдалечи от почетната маса и затърси с поглед своята. Откри я благодарение на шареното облекло на Деса — днес любимата му намусена здрачница носеше жълта рокля с лилав чорапогащник. Един въпрос не му даваше мира: какво беше сторил Свилен на Ванина, че да я запрати в тези едри като наденички и отрупани с пръстени ръце?

— Здрасти, Брияне — каза Деса невинно и му подаде една чиния. — Обичаш ли омари, не мога да погълна и хапка повече?

Деса не пропускаше възможност да му „услужи“. Бриян отказа машинално и седна на най-отдалечения стол. Вече беше установил, че отношенията между магьосниците са просто една протяжна, доживотна игра на ядец — и то именно заради „услужването“.

Ако магьосник приемеше подарък от свой събрат, той се обвързваше безропотно е една услуга. Услугата можеше да е от всякакво естество и получилият подаръка често я изпълняваше против волята си. Причините за „услужването“ се губеха в дълбоката древност — в настоящето бяха останали само големите му неудобства. Магьосническото право се занимаваше почти изцяло с усложненията около услужването.

Нищо чудно, че голям брой магьосници изпитваха специфична параноя към този ритуал. За тях ежедневието в София си беше един кошмар наяве. В крайна сметка всеки раздавач на листовки или на безплатни хапки в магазина можеше да е магьосник, кроящ коварен план.

„Услужването“ не важеше при покупка или бартер. В останалите случаи имаше два начина да се избегне. Даващият магьосник можеше да се откаже от правото на услуга чрез устна уговорка. За целта даващият и получаващият си разменяха репликите „Даром“ и „Вером“. В магьосническия свят се държеше на устните уговорки, но въпреки това не бе желателно да приемаш даром от човек, комуто не вярваш. В такъв случай се използваше социално установеното, символично подаване на жълта стотинка.

В началото Бриян доста се затрудняваше с „услужването“. Случваше се да грабне предмет от ръката на Свилен, без да се замисли, или да му подаде нещо, докато пробудникът му го гледа въпросително. За щастие, Свилен постоянно му повтаряше правилата на „услужването“ и по времето, когато заживя у Ванина, Бриян вече ги спазваше.

Не че тя самата би опитала да го измами. На останалите от шайката ѝ обаче Бриян изобщо не вярваше — особено на Деса и Аркади. Те двамата постоянно се мъчеха да му пробутат нещо незабелязано. Бриян дори не приемаше неща от прислугата в къщата — беше чел, че е възможно да прехвърлиш „услужване“ на магьосник чрез немагьосник. Деса и Аркади не бяха особено схватливи[18] — и той се съмняваше, че биха изпълнили успешно такъв план. Все пак предпочиташе да е ненужно предпазлив, отколкото да рискува. Като нищо можеха да го заставят чрез „услужване“ да избере някого от тях за учител.

— Много е тъпо тая вечер — промърмори Деса и гаврътна на екс остатъка от шампанското си. — Вече сериозно ще взема да умра от скука!

Самото общуване с нея го изтощаваше физически. Беше му далеч по-забавно да си говори с Морков — нищо че хамстерът не отговаряше.

Попита я колкото да каже нещо:

— Какво очакваш да се случи?

— Не знам. — Деса спря един подтичващ край тях сервитьор и взе пълна чаша от таблата му. — Преди излизахме нощем, преследвахме окъснели зорници или пък палехме случайни сгради. Но тая глупава „политическа коректност“ развали всичко!

Бриян изсумтя съчувствено и се зае с пилешкото си. Видя с крайчеца на окото как вратата на ресторанта се отваря. През нея се промъкна фигура, вълниста като пушек. Обърна рязко глава към входа, но както и очакваше, не видя никого. Петър беше периферен магьосник — накратко перифер — а периферите не можеха да бъдат видени, поне не съзнателно. Те се прокрадваха само в крайчеца на окото и по ръба на разсъдъка. Въпреки това Бриян постоянно се мъчеше да види Петър, да улови истинския му образ, преди околната среда да го е погълнала. Това беше една от детинските игрички, с които Бриян се развличаше по време на тези скучни официални вечери.

Деса прекъсна мислите му:

— Написах ново заклинание. Искаш ли да го чуеш?

Нямаше нужда да отвръща — при всяко положение Деса щеше да го прочете. В беседите си Налъмов разказваше, че едно време заклинания пишели само магьосници, избрани от висшите сили. Следвали строги правила, за да се оформят заклинанията възможно най-ритмично и кратко. Постепенно някои самобитни творци взели сами да си пишат заклинанията. Бързо решили, че притежават неподозиран талант и че ще е грехота да не споделят заклинанията си с обикновените магове. И неусетно зачестили случаите на амулет, избухнал в ръката ти заради недостатъчно изпробвано заклинание.

Сега беше на мода писането на заклинания в бял стих. Младите здрачници, които нямаха нужда от работа, за да се издържат, умираха да пишат такива. Деса, която обожаваше всичко хипстърско, не беше изключение — заклинанията ѝ представляваха дълги и енигматични текстове с неясна цел. По време на един среднощен трип беше получила провидение, че трябва да се захване с писане. Оттогава прекарваше дните в словоблудстване, а нощите — в търсене на слушатели.

Понеже често наглеждаше Бриян, той ѝ беше редовен слушател. Веднъж я беше попитал дали тези заклинания могат да се ползват изобщо. Деса въздъхна трагично: „Понякога не ти ползваш заклинанията, Брияне, а те — теб“. Откакто беше получила откровение, здрачницата се чувстваше много по-неразбрана от света.

Затова сега Бриян само кимна. Припомни си какво му беше казал Белота в „Гладната сврака“: „Не ме разбирай погрешно — заклинанията са прекрасни, досущ като поезията са! Всеки може да я оцени, ако се понапъне, но трябва да си особено луд, че да седнеш и да я пишеш.“

Деса измъкна куп смачкани листове и си залепи дъвката за ръба на единия. Каза с много сериозен тон:

— Това е най-новото ми заклинание. Казва се „За фрактали от вятър“.

— Аха.

Бриян не беше сигурен какво е „фрактал от вятър“, но надали щеше да му потрябва по време на битка. Деса го изгледа строго и зачете:

Когато навън мракът е като в душата,

а страхът да бъдеш, побеждава мига на съзерцанието,

когато мечтата въздъхва печално,

а сънищата са анонимни като алкохолици,

аз призовавам фрактали от вятър

и есенните листа на вдъхновението

галят улиците, по които фракталите от вятър

рисуват сталагмити от спомена за нашата любов…

Заклинанието продължи още няколко страници, които на Бриян се сториха към стотина. Завърши подобаващо с „Пускам ви, фрактали, мисията ви е изпълнена“. А сетне дойде неловкото мълчание, в което Бриян трябваше да сподели впечатленията си. Той се почеса по главата и каза:

— Интересно. А каква точно е мисията на тези… фрактали?

— Ама че си и ти, Брияне — изсумтя Деса. — Абсолютно нищо не разбираш!

Тя си взе чашата, стана и се запъти към бара. Изглеждаше подозрително доволна от себе си. Бриян сви рамене и довърши купичката си с крем брюле. След това се облегна и се разплу в стола. Живееше при здрачниците само от няколко седмици, но вече се състезаваше с Морков по пухкавина.

В ресторанта беше толкова топло, че можеше да заспи на мига. Трябваше обаче да изчака Ванина, за да си вземат такси. По пътя тя щеше деликатно да го подпита дали най-сетне си е избрал учител, и да му предложи да го запознае с още някой именит здрачник.

Бриян усети, че се задушава. Не можеше да си свали якето — във вътрешния джоб Морков се занимаваше с остатъка от салатата. В „Грандьор“ не допускаха животни, но предпочиташе да не оставя Морков в къщата. Каквито бяха изискани готвачите, като нищо щяха да го направят на „фламбиран хамстер по провански с пъдпъдъчи яйца“.

Един сервитьор мина и взе празната купичка. Изправени като роботи, членовете на персонала щъкаха неуморно из залата. На фона на бляскавите гости изглеждаха невзрачно въпреки официалните си униформи. Бриян забелязваше в погледите им същата празнота, която първо откри у прислугата на Ванина. Те бяха немагьосници и подозираше, че паметта им е замъглена от заклинания за забравяне. Не че имаше някакви доказателства — никой сред здрачниците не говореше открито за това.

Не можеше да издържи тук и минутка повече. Изправи се и тръгна към изхода. Пианистът свиреше финалните акорди на някакво ноктюрно.

Щом Бриян излезе, гласът на Деса го извика от тъмното:

— Ей, искаш ли малко?

Стоеше до глинените саксии с икебана и пушеше джойнт.

— Непълнолетен съм — уведоми я Бриян за пореден път.

— Все тая — каза тя и се закашля. — Къде си мислиш, че отиваш?

— Стана ми горещо, ще се поразходя малко.

Достатъчно беше да изрече думите, за да осъзнае, че лъже. Нямаше само да се поразходи. Сви юмруци, за да запази самообладание. Усети гъделичкането на косъмчетата на ръцете си… Вълнението на бягството.

— Не се бави. Тая вечер уж аз отговарям за теб.

— Дадено.

Бриян тръгна надолу по улицата. Пъхна юмруци в джобовете на якето и вдиша дълбоко. Тук въздухът беше по-чист, отколкото долу в града.

Проклетият избор продължаваше да го преследва като сянка. Зорник или здрачник, здрачник или зорник? Не искаше да свърши като изпадналите магове от „Свраката“ — да се жалва по цял ден, че градът го е провалил, и да си дави несгодите в ракия. Не искаше и да използва силата си като нечестен таен коз или за да потъпква другите по пътя си.

„Каквото и да говорят за зорниците — помисли си, — те поне не омагьосват хора, за да им слугуват. Омагьосват само неопитните сервитьори, за да им носят безплатна бира.“

Не се примири да бъде зорник. Сега не можеше да се примири и да е здрачник. Отново бягаше, макар че се беше зарекъл да не го прави повече. Бягаше от всяко място, на което попадне — дори от онези места, които свикваше да нарича „вкъщи“.

Бриян се застави да спре. Дали трябваше да заглуши вътрешния си подтик и да се върне в ресторанта? Или пък да продължи напред? Надолу, отвъд павираната гърбица на тясната уличка, блестяха разноцветните светлини на центъра. Той си представи твърдия, но удобен матрак на старото легло до скрина; безвкусното, но приготвено специално за него сутрешно кафе. Представи си постоянно сменящата мястото си книжарница, масата до камината в „Гладната сврака“, безполезното безценно билетче на Свилен. Изведнъж ужасно му домъчня за тези дреболии.

И тогава Бриян взе своето решение. Нощта около него оживя — вятърът подухваше тихо, а Морков спеше спокойно във вътрешния джоб на якето му. Отново беше вечер за бягство.

Глухо потракване разсея мислите му. Бриян се обърна назад и се опита да различи източника на шума. Светлината на нощните лампи беше по-слаба от свещ а улиците под тях тънеха в лепкав сумрак.

— Ти сериозно ли… — прошепна Бриян.

Стори му се, че по паветата един бастун потраква и се мята наляво-надясно. Трудно виждаше по-надалеч в мрака — в онази част на улицата лампата едва мъждукаше. Но можеше да се закълне, че към него лети цилиндър, следван неотлъчно от някакви други вещи.

Бриян беше виждал много неща в магическите части на София, но нищо подобно. Пламнал от любопитство, той се запъти към процесията от левитиращи вещи. Морков неспокойно се намести в джоба му.

— Каква странна вечер… — каза си Бриян.

Даже не знаеше колко прав ще се окаже.

Глава 17

Следата

Изгарящата нощна лампа жужеше тихо и монотонно. От време на време угасваше напълно за секунда. В далечината се чу протяжният вой на вързано куче. След малко откъм хотел „Грандьор“ се зададоха бързи, насечени стъпки.

— Къде отиде това лекенце сега? Само да го намеря…

Деса не носеше яке и търкаше длани, за да се стопли. Не беше очаквала да стои толкова дълго навън. Бяха минали двайсет минути или един час, нещо такова. Ванина щеше да я направи на две стотинки, ако не откриеше малкия.

— Брияне — провикна се. — Къде си?

Отговор не последва. Нещо май че се размърда в сенките на отсрещните къщи.

— Брияне… или както ти е там името, веднага ела тук!

Деса се запъти към сенките, но като че ли и те се запътиха към нея. След това се размиха по асфалта като течен мрак, а отгоре им вместо фигури се понесоха летящи предмети.

Движеха се в редица един след друг. Лъскав цилиндър. Дървен бастун. Хромирана запалка. Метален пръстен. Бейзболна шапка. И черна папийонка.

— Мамка му — прошепна Деса. — Знаех си, че оня дилър от „Дървеница“ смесва тревата е някаква гадория.

Отдавна не беше имала толкова интензивен трип. Разтърси глава силно, ала видението не изчезна. Напротив, предметите стесниха кръга около нея, а издължените сенки ги следваха неотлъчно.

Из мислите на Деса се прокрадна споменът за някакви нападения, за новия вечерен час. Точно така, трябваше да се пази от нещо опасно, а момчето да пази двойно повече.

— Прецакана съм — промърмори.

Бриян се беше озовал на пътя на тези сенки. Сигурно изобщо нямаше да го намери. Никой нямаше да го намери.

— Чакай малко — каза си тя. — Значи не ми се привижда… Сериозно съм прецакана.

Деса се насили да събере цялата си налична концентрация. Не беше много.

— Сега ще ви дам да се разберете, тъпи сенки!

Протегна напред ръка и насочи към мълчаливите, приближаващи предмети своя розов пръстен:

Камъните падат, върху теб се озовават!

Улицата под краката ѝ се разтрепери и с гръмко прокашляне изплю две-три павета. Магьосницата с треперещи пръсти ги повдигна на около метър, а след това ги запрати напред с всичка сила. Успя да уцели няколко от предметите, но паветата не затрудниха особено настъплението им.

— Добре тогава — изсумтя Деса. — Щом класическата магия не действа, да видим как ще ви понесе нещо по-модерно.

Тя отново насочи амулета си към невидимите врагове и зарецитира:

Когато навън мракът е като в душата,

а страхът да бъдеш, побеждава мига на съзерцанието,

когато мечтата въздъхва печално,

а сънищата са анонимни като алкохолици…

Почти беше стигнала до средата на заклинанието, когато сенките нападнаха. Хватката им беше задушаваща и в мълчаливото движение нашепваше нещо отчаяно, като вик за помощ. Докато се мъчеше да им избяга, Деса забеляза промяна във въздуха. Над главата ѝ се оформиха малки, почти красиви и напълно безполезни фигурки от вятър.

— Мамка му — въздъхна тя, докато потъваше в смъртоносната прегръдка на сенките. — Това заклинание вярно е голяма глупост.

* * *

След Друг мост Свилен се върна на онова мрачно място, което вече добре познаваше. Отчаянието го прие с отворени обятия. Мястото си беше резервирано за него още от заминаването на Грета, даже от по-рано, и водеше само в една посока — надолу.

Свилен за кратко беше отказал цигарите, докато Бриян живя при него. Сега пак пропуши, взе и да пие повече — в общи линии се предаде. Трябва да е по-лесно да се предадеш на нещо, отколкото да се бориш ежедневно с него, нали така?

Оказа се, че не е нито по-лесно, нито по-трудно — беше просто никакво. Свилен сякаш виждаше света през обърнат наопаки времеви мехур — времето вън течеше нормално, но вътре бе изцяло спряло. Рядко ставаше от леглото, край което се беше оформила крепост от фасове и бутилки. Понякога отиваше до кухнята, потънала в мръсотия, за да провери дали има нещо останало за ядене. Всяка връзка с тялото му беше прекъсната: само през екрана на зрението той още наблюдаваше безучастно какво се случва наоколо. Нищо не се случваше.

Хлебарките спряха да се страхуват от него, а и той не им обръщаше внимание. Взимаше от кухнята каквото му попадне, и се връщаше в спалнята си. Там щорите бяха винаги спуснати. Електронният часовник, покрит от дебел слой прах, редуваше часовете по червеникавия си циферблат. Часовникът имаше радио и Свилен понякога го пускаше, за да заглуши караниците на съседите.

От шайката опитваха да се свържат с него. Веднъж Белота му прати бележка по гълъб — мил жест, колкото и неразумен да беше всъщност. Нападенията продължавали. Един магьосник, охрана на паркинг, изчезнал посред нощната смяна. Никой не го бил виждал след това.

Свилен не можеше да продължи разследването. Белота и другите бяха добри магьосници, но вършеха нещо само ако ги държиш за ръчичка. Милицията също нищо нямаше да направи. Накрая всички софийски зорници щяха просто да изчезнат един по един, без дори да е ясно защо. Нямаше да е толкова голяма загуба.

Всяка нощ Свилен сънуваше кошмари, затова рядко си лягаше преди изгрев. Обикновено му се присънваха разни здрачници, убийства и познати лица, променени до неузнаваемост. Един конкретен сън обаче се беше запечатал в съзнанието му:

Група здрачници отвличат бебе и хукват из лабиринта на нощния град. Бебето реве и се задушава, а Свилен следва плача му, търси го. Не е достатъчно бърз, нито силен, а и нали все пак здрачниците управляват нощните улици. Омагьосват ги и улиците оживяват като змии под краката му.

Свилен потъва в гърчещия се асфалт и вика на здрачниците да спрат, протяга ръка към бебето. То продължава да плаче, изчезва в мрака. След малко отново се връща на светлината, но вече не е бебе, пораснало е.

Някой, когото познава.

Бриян.

Момчето подава ръка за помощ, Свилен се протяга към него. Почти докосва пръстите му, когато Бриян се разколебава. Отдръпва се. Свилен вика за помощ, но момчето се връща в сенките. Гледа го как се дави из оплетените улици усойници, погледът на момчето е хладнокръвен като на здрачниците. Свилен вече не може да вика, потънал е до очите, продължава да се свлича в бездната на безсилието. Пътят оттам е само в една посока.

Някой звънеше на вратата. Свилен подаде глава изпод възглавниците. Беше заспал малко след изгрев-слънце, а навън вече отново бе тъмно. Погледна към радиото, което е глухо дращене въртеше безкрайните си реклами. Електрическият циферблат показваше 19:22.

Свилен покри глава е възглавницата, преди напълно да се е разсънил. Понякога идваха наематели или магьосници от шайката му, звъняха упорито и дори го викаха по име. В крайна сметка се отказваха и си тръгваха. Жената, която отчиташе водомерите, беше най-настоятелна. Звънеше няколко дни подред по всяко време и лепеше по вратата бележки. Свилен на никого не отваряше.

Нахалникът най-сетне остави прегракналия звънец на мира. Свилен си отдъхна и се завъртя по гръб. Беше станал кожа и кости. Не след дълго вратата потрепери под нечия юмручна атака. Свилен прокле глупавите си съседи, които отключваха от домофона на всеки непознат. Като се напиеше достатъчно, той обмисляше разни гадни проклятия, които да стовари върху тях, върху всички надуващи чалга хлапета и крещящи до небесата пияници. Сетне му минаваше и заспиваше. В действителност от седмици насам изобщо не беше правил заклинания. Дори не беше сигурен къде му е амулетът.

Радиото се усили от само себе си и един познат глас прекъсна монотонните реклами: „Свилене… Отвори ми веднага… Въобще не ме интересува дали си депресиран… Трябва да говорим…“.

Гласът заглъхна и радиото се върна към екстаза на чисто бялото пране. Свилен въздъхна и още по-силно затисна глава е възглавницата. Ванина беше последният човек, е когото искаше да говори в момента. Макар че винаги знаеше дали вън ще вали, беше учудващо сляпа за лошото време вътре в хората.

След няколко секунди всички лампи в апартамента угаснаха, хладилникът спря да бръмчи, а радиото замлъкна. Свилен с нежелание стана и се затътри към коридора, опипвайки с ръка мебелите. Едно нещо не можеше да ѝ отрече — беше по-нахална дори от жената за водомерите. Щом стигна до вратата в коридора, той промърмори:

— Какво?

— Отвори ми — отвърна хладно Ванина.

— Защо?

Няколко секунди тишина.

— Става въпрос за Бриян…

Свилен потърка очи и отключи. Лампите отново светнаха, но той не си направи труда да погледне в огледалото. Напоследък се разбираше с огледалата също толкова зле, колкото и е хората.

Явно причината не търпеше отлагане — иначе Ванина надали щеше да излезе без грим и по домашни дрехи. Когато се доближи, познатият аромат го обгърна.

Отведе я в стаята на Бриян, защото не беше толкова разхвърлена. Свилен осъзна, че след заминаването на момчето дори не бе стъпвал тук. „Единствената нужна книга на всеки начинаещ магьосник“ стоеше до възглавницата.

Ванина сбърчи нос, но си замълча. Свилен знаеше, че реакцията ѝ не е преувеличение, но беше стоял в апартамента толкова дълго, че миризмата вече не му правеше впечатление.

Жената седна на крайчеца на леглото, а той застана пред нея и заби очи в килима. От години не беше идвала в дома му.

— Почнаха да изчезват и здрачници — каза Ванина. — Не знам дали си разбрал.

Той сви рамене. Не беше разбрал, не го и интересуваше.

— Знам, че не те е грижа за нас. Но по всичко личи, че снощи са изчезнали още двама магьосници. Деса… и Бриян.

Изведнъж очите му се напълниха с горчилка. Не знаеше какво да каже, затова само поклати глава. Ванина стана и направи крачка към него. Той се отдръпна, но без да откъсва поглед от мръсния килим.

— Свилене, телефонът му е изключен — каза Ванина тихо, но настоятелно. — Имам нужда от помощта ти. Той има нужда от помощта ти.

Свилен отново поклати глава.

— Не. Не мога — каза. — Нищо не мога…

— Можеш — настоя тя и хвана ръката му.

Допирът ѝ беше топъл и мек. Ароматът ѝ успокояваше по онзи начин, по който успокоява алкохолът — за кратко, преди ефектът от опиянението да отшуми.

— Само ти можеш.

— Защо?

Погледът на Ванина премина от настойчивост към изненада. Отпусна ръка и отвърна:

— Бриян така и не си избра учител. Следата му все още е с теб.

Свилен се оцъкли. Очакваше, че Ванина ще го мотивира или забаламоса някак. Но ако това беше вярно, ако Бриян все още нямаше учител, наистина само той можеше да го открие.

— Дай ми пет минути — каза. — Трябва да си открия амулета.

Казано е — пише Налъмов, — че в живота на всеки магьосник съществуват три Следи: златна, сребърна и бронзова. Никой освен самия магьосник не може да различи техните нишки. А единственото място, където са видими, е тъй нареченият Вътрешен град.

Първата Следа е най-устойчивата — тази между магьосника и неговия амулет. Тя е тънка, продълговата ивица, подобна на нишка от златна прежда. Материализира се по време на ритуала за пробуждане около китката, която магьосникът по-често използва. Разсеяните магьосници често следват като гузен Тезей тая нишка, за да разберат къде са си запокитили вълшебния предмет.

Златната Следа изчезва само ако амулетът бъде унищожен. Тъй като не става въпрос за обикновени предмети, те много трудно могат да бъдат премахнати. Когато все пак се случи магьосник да загуби в битка амулета си, с него изчезва и Следата. Тежко на тоя магьосник, чийто амулет бъде унищожен! Той ще трябва да разчита единствено на собствените си ръце и умения, защото амулетите са като женитбата — няма втори шансове. Втора Следа обаче има. Тя е сребърна и съществува между всеки учител и чирака му. Появява се с ритуала за чиракуване и води от лакътя на учителя до този на чирака. Независимо колко се отдалечават те помежду си през това време, Следата се разтяга достатъчно, за да отведе учителя до чирака му. А щом чиракът прекъсне обучението си, нишката се къса през средата и постепенно изчезва.

Следата между пробудника и пробудения беше по-слаба, но все пак забележима. Бронзовата нишка се бе появила около глезена на Свилен още в онази вечер на улица „Лъжовна“. Никога не я беше следвал — не му бе хрумвало, че Бриян може да е в опасност. Смяташе, че момчето вече отдавна чиракува при Ванина или при някой друг здрачник.

От стаята на Свилен се чу тършуване, по пода се разсипаха прибори. След малко той се върна при Ванина и каза засрамен:

— Трябва да вляза във Вътрешния град. Не мога да си намеря амулета.

— Съсредоточи се върху Следата на Бриян — отвърна Ванина.

След това му показа плочката домино, която беше открила на пода.

— Къде ли не го търсих — и Свилен се усмихна гузно. — Не знам как да ти се отблагодаря…

Ванина го погледна и каза много сериозно:

— Аз знам. Вземи си душ.

Свилен се запъти към банята за пръв път от доста дни насам, а Ванина сложи да вари кафе. Междувременно поразтреби малко, от притеснение не можеше да стои на едно място. Личеше ѝ, че страшно я е грижа за Бриян.

След горещия душ Свилен се настани във вече далеч по-приветливата кухня. Отпи от кафето — беше по-вкусно от неговото. Ванина кършеше пръсти. Грета ги наблюдаваше насмешливо от фотографията на хладилника. Свилен ѝ обърна гръб и попита Ванина против волята си:

— Защо не помолиш своите за помощ?

Не беше тайна, че йерархията на здрачниците беше по-добре подредена от тази на зорниците. Всъщност зорниците вече от десетилетия насам имаха само някакви символични ръководители. Свилен не беше сигурен нито какво вършат, нито дали са още живи.

Ванина поклати глава.

— Вече опитах. Ръководството ще вземе мерки само ако се почувстват пряко застрашени. За всичко останало ползват мантрата „Остави маг-милицията да си свърши работата“.

— Маг-милицията ли? Те дори отказват да признаят все още, че има връзка между изчезванията. Да ги оставиш да си вършат работата, е все едно да излезеш нощем на пуста улица и да викнеш „Убийте ме!“.

Ванина го изгледа и кимна.

— Именно. Затова трябва ние да се заемем.

Свилен не отвърна нищо. Допи набързо кафето и доколкото можа, събра мислите си. След това си пое дълбоко дъх и се гмурна във Вътрешния град.

Ако Следата не тръгваше от собствения му глезен, като нищо щеше да я пропусне. Бронзовата нишка бе тънка като косъм, а на места съвсем изчезваше. Полетя след нея в хаотичната, флуоресцентна нощ над Вътрешния град. Следата го поведе надолу по тромавите улички, набраздили прегърбения бункер на „Редута“. Мина край нямата пряка на „Лъжовна“ и се спусна над спретнатите сгради по „Хан Омуртаг“.

През Борисовата градина сви към Попа, от „Графа“ продължи към площад „Македония“, последва трамвайните линии и се изкачи по „Цар Борис Ш“. Мина край болници, пицарии и парк „Славия“, високи панелки, разпадащи се къщи, пазари и закусвални…

Щом стигна до „Княжево“, нишката се оплете в лапите на една рошава котка. Беше заспала в старо одеяло, хвърлено пред стълбите на стара къща. Следата потъваше в мълчаливата вътрешност на къщата. Нямаше никакви оттенъци от скорошна магическа активност.

Свилен отвори очи.

— Знам къде е.

Ванина взе дамската си чанта и затършува из нея.

— Ще извикам такси. Кажи ми адреса…

— Няма нужда — прекъсна я Свилен. — Нощният трамвай минава оттам.

Ванина го погледна така, сякаш ѝ беше казал: „Дай ми парите и кредитните си карти“. Надали беше ползвала 32, откакто бяха скъсали.

В трамвая нямаше други пътници. Двамата седнаха един зад друг и първите няколко спирки прекараха в мълчание. Накрая Ванина прошепна с треперещ глас:

— Мислиш ли, че е все още жив?

Свилен се обърна назад и я изгледа с почуда. Постара се да прозвучи далеч по-уверено, отколкото се чувстваше:

— Разбира се, че е жив. Ванина, това момче е далеч по-силно, отколкото изглежда. Видя какво направи на Друг мост.

Тя присви неуверено устни. Беше вперила поглед в надрасканата с графити пластмасова седалка, но сигурно виждаше нещо съвсем различно и доста по-страшно.

— Провалих се — каза. — Главните здрачници решиха, че момчето е прекалено ценно. Че щом ти си му пробудник, трябва да го приласкаем на всяка цена. Не че съм играла по свирката им, наистина опитах да се сближа с него. Животът става доста по-объркващ, когато магията се намеси — особено за един тийнейджър. Бриян обаче не искаше да има нищо общо с нас. Мисля, че много бързо осъзна каква грешка е допуснал…

Ванина видимо потрепери, преди да продължи.

— Майната им… Изобщо не трябваше да се съгласявам. Винаги следвам заръките на главните, без дори да кажа „гък“.

— Заради тях ли си се обвързала с онзи… Вренхорт… как му беше името?

Ванина присви устни.

— Не можеш да го запомниш — дал е сума ти пари за някакво заклинание, което пази името му в тайна. Надут пуяк… главните искаха да се сближа с него само за да закрепим отношенията си със северните здрачници. Всичко е само за пред камерите.

Една сълза се спусна надолу по бузата на Ванина и тя погледна към някогашния си любим.

— Аз носех отговорност за Бриян. Не трябваше да го изпускам от поглед, Свилене. Съжалявам.

Свилен нямаше сили да ѝ прости, поне не сега, но знаеше, че разкаянието в очите ѝ този път е искрено. Насили се да се усмихне.

— Минало-заминало. Бриян обаче може да се нуждае от помощ там, където ни води Следата. Дори да е трудно, дори и да е невъзможно, длъжни сме да се подготвим за битка. Съгласна?

Ванина кимна и се разтърси из чантата си за носни кърпички. Нямаше време за отчаяние. Луната зад мръсните прозорци на трамвая беше болнаво бледа. И двамата си мислеха едно и също, но никой не го спомена…

Следата се виждаше още няколко дни след смъртта на човека в края ѝ.

Глава 18

БУРЕНОСНА

Когато Бриян тръгна към странните летящи предмети, в далечината залая неспокойно куче. Нещо малко и меко се блъсна в краката му и почти го събори на земята. Той стисна шишарката в ръка и погледна надолу готов за битка.

В краката му обаче стоеше не друг, а сивата котка — същата котка, която беше подгонил онази сутрин в „Редута“! Бриян се наведе и огледа каишката ѝ. Кръгъл метален медальон, също тъй сивкав, висеше от края ѝ. За миг му се стори, че различава в медальона умалено небе, мрачно и облачно.

— Ето какво видях онази сутрин — прошепна той. — Това е някакъв вид магия, която не познавам.

Котката измяука и Бриян я погали между ушите.

— От доста време не сме се виждали, Сивунже. Какво те води насам?

Тя се протегна нагоре. Побутна крака му с лапа и проточи врат, сякаш търсеше нещо по-интересно за гледане. При вида на летящите предмети очите ѝ се разшириха. Котката измяука пронизително към Бриян — опитваше се да му каже нещо.

— Какво има, Сивушке, от тези предмети ли се изплаши? — попита момчето. — И аз не съм виждал такава магия преди.

Котката обаче се провря под пръстите му и побягна в другата посока.

— А, не — възропта Бриян. — Този път няма да ми се измъкнеш!

Той обърна гръб на предметите и последва котката надолу по склона. Под примигващата светлина на почти изгорялата лампа спряха шест сенки. Няколко минути не помръднаха. След това, заедно с прилежащите им предмети, се спотаиха в мрака на близките сгради. Мълчаливото заклинание, което ръководеше движенията им, още не бе утолило апетита си. Старите сенки щяха да заспят едва след като създадат една нова. Откъм ресторанта на хотел „Грандьор“ прозвучаха стъпки…

Но Бриян вече се беше изгубил из кръстосаните на зигзаг улици. Сивата котка вървя дълго, но винаги по земята и достатъчно бавно, та да я следва той. Понякога дори спираше да го изчака. На два пъти отиде да се отърка в краката му, когато Бриян вече бе твърде уморен да продължи. Проклинаше всички апетитни ястия, с които го угояваха готвачите на Ванина.

„Трябва да науча някое заклинание против умора — мислеше си момчето, докато креташе напред със сетни сили. — И да проверя дали летящите килимчета наистина съществуват“

Вече не беше сигурен в коя част на града се намира, когато Сивушка спря. Пред тях се изправяше тъмна триетажна къща — една от онези къщи, които дотолкова се сливат с околността, че обикновено никой не ги забелязва. На стълбището имаше изхвърлено старо одеяло.

Котката измяука силно. След малко входната врата се отвори. На прага застана ниска, възрастна жена. Лицето ѝ бе покрито е бръчки, фини като паяжина, и широка усмивка. В очите ѝ гореше онзи игрив блясък, присъщ на децата и шегобийците. Но най-впечатляващото във външния ѝ вид бе косата — съвсем светлосива, почти бяла и стигаща до земята. Вързана на дебела, тежка плитка, тя се виеше зад гърба ѝ като опашка на котка.

— Най-накрая дойде — каза старицата толкова уверено, че Бриян се зачуди дали не я познава отнякъде. — Колко се радвам да те видя!

Той не отвърна на усмивката ѝ. Напоследък му беше писнало от гостоприемни магьосници, които се радват да го видят.

— Защо котката ме доведе тук?

— За да те спаси, разбира се. Явно си бил в голяма опасност, щом е решила да ти покаже пътя. — Тя вдигна сивата котка, която доволно се разплу в ръцете ѝ. — Ах, сладката ми писана, каква добра работа свърши! Ще трябва да ти измислим някакво пиршество, пилешки дробчета или рибешки главички, напълно заслужено…

Котката се превърна в желе и замърка доволно. А Бриян замисли трескаво. Нима онези летящи предмети наистина бяха искали да го наранят? Нима котката действително го беше спасила? Но най-вече: можеше ли да се довери на поредния непознат?

— Коя си ти? — попита той.

Жената, заровила лице в мъркащото сиво кълбо, се засмя и протегна ръка към него.

— Съвсем си забравих обноските! Казвам се Буреносна, но ми викат баба Буря. Приятно ми е, Брияне.

Момчето се здрависа с нея — ръката ѝ беше кокалеста и топла, миришеше леко на готвено.

— Но хайде влизай — подкани го тя. — Виж кое време стана, а навън е голям клинч.

Той погледна към вратата. Водеше към тесен коридор е вито циментирано стълбище. Увери се, че може бързо да изкара шишарката от джоба си.

— Добре. Но преди да приема поканата ти, имам още един въпрос. От зорниците ли си, или от здрачниците?

Баба Буря пак се усмихна, но този път съвсем леко, невидимо почти. Влезе навътре в коридора, докато продължаваше да чеше свилата се в прегръдката ѝ котка.

— Нито от едните, нито от другите — отвърна. — Сигурно не си чувал за магьосниците като мен. Наричат ни мъглици…

Бриян спа дълбоко и дълго. Когато се събуди, от кухнята го посрещна обещаваща миризма. Печката бумтеше, а отгоре къкреше картофена яхния.

Сивата котка го видя и веднага се завря в краката му.

— Здравей, Сивушке — поздрави я Бриян сънено.

Буреносна обикаляше печката и избираше подправки от една лавица е бурканчета. Каза, че „Сивушка“ е хубаво име, но повече ще подхожда на крава.

— Тази писанка се роди единствена сива в котилото, всички останали бяха шарени — каза тя. — Веднага разбрах, че трябва да я кръстя Живак. Бях я взела за котарак отначало! Но в крайна сметка така си и остана: Жива. Не звучи толкова сиво, колкото Живак, но ми харесва, отива ѝ някак. Пък и е почти като заклинание — „да ми е жива и здрава!“.

В двора на къщата имаше още няколко котки, но те не бяха домошари като Жива. Качваха се горе само когато идваше време за хранене. Следобед Буреносна им даде малко котешка храна и ги изпъди: „За днес толкоз! Яхнията не е за вас, глезльовци — чакаме гости“.

Бриян не попита кои са гостите. Чувстваше се толкова удобно в тясната кухня, че не му се искаше денят да свърша. По някое време се покатери на покрива и целият град се разгърна пред очите му.

София вече бавно се приготвяше за сън. Това беше един град на непрестанен залез, на вечно привършване. По планинските скули безоблачното небе се топеше в плахо розово. Експлозията от цветове, присъща на залеза, вече тлееше в ъглите на хоризонта — различаваха се само белите контури на някаква съвсем деликатна четка.

Баба Буря се подаде през открехнатия прозорец.

— Първо вземи чая — каза, — а сетне одеялото.

Бриян се поколеба и не помръдна.

— Ох, все забравям — затюхка се жената. — Даром.

— Вером — отвърна той и пое в ръка горещата порцеланова чаша.

След като я остави между керемидите, взе и мекото зелено одеяло.

Макар ниска и слаба, Буреносна бе много жилава. Набра се без проблем по рамката на прозореца и се изкачи до него на покрива. Носеше огромен кафяв пуловер, който ѝ стигаше чак до глезените. На краката си имаше шарени шушони — също като пуловера нейно лично производство. Връхна дреха или одеяло за себе си не носеше. Явно не ѝ правеше впечатление хладният въздух.

— Ах, залезът — въздъхна Буря и се протегна към прозореца за своята чаша чай. — Такава красота…

Бриян я огледа с любопитство. По всичко личеше, че дължи живота си на тази ексцентрична старица и нейната котка. Оказа се, че далеч не е първият магьосник, погнусен от вечно враждуващите зорници и здрачници. Този вид магьосници се наричаха мъглици и всички страняха от тях. Според Буреносна мъглиците нямаха нищо против, защото обикновено бяха саможиви по природа.

— В интерес на истината — обясни му тя, — всеки, който не е част от двете фракции, автоматически става мъглик. Ние нямаме нито общи цели, нито шайки като другите две фракции. И в никакъв случай не сме се обединили около силата на мъглата или нещо подобно. Ала повечето хора изпадат в ужас само при мисълта, че не знаят как да ни нарекат. Веднага щом един маг излезе извън установените категории, го причисляват към някоя нова. Иначе всички се паникьосват. Тъй че ако решиш, че не искаш да си зорник или здрачник, ти остава само да бъдеш мъглик.

— Мисля, че искам да бъда мъглик — изведнъж каза той. — Но все още не съм сигурен…

Буря се усмихна и отпи от чая си.

— Какво виждаш, щом погледнеш града, момчето ми?

Той обходи с поглед панорамата пред себе си.

— Виждам блоковете. А също и сателитните чинии, дърветата. Малки човечета по терасите си и джобни колички, наредени по улиците.

— Добре — каза Буря. — Сега затвори очи и ми кажи отново какво виждаш.

Бриян затвори очи.

— Имаш предвид да кажа какво чувам?

Гласът на магьосницата отвърна в тъмното:

— Какво чуваш, какво усещаш — всичко. Опитай се да почувстваш града е всичките си сетива.

— А, ясно, искаш да вляза във Вътрешния град…

— Не, момчето ми. Забрави Вътрешния град. Забрави зорниците и здрачниците и всички школи, заклинания, въпроси, летящи предмети и прочие дивотии. А сетне си спомни онази безименна, необуздана магия, която познаваш още отпреди ритуала за пробуждане.

Този път Бриян разбра какво имаше предвид Буря. Постоянното учене на магьоснически понятия и прийоми го беше обогатило, но и ощетило. Той се мъчеше да побере в рамките на наученото всичко ново, на което попаднеше.

Бриян остави чашата чай върху керемидите и отпусна ръце на свитите си крака. В мрака заблещукаха светлините на града, който се бореше срещу налягащата го умора.

— Магията не се побира в думите, които използваме за нея — прошепна Буря. — Тя е извън думите и извън нас, по-голяма е от нас. Понякога обаче имаме щастието да я докоснем. Духът на магията е непокорен — същото важи и за територията.

— Да — засмя се Бриян. — Започвам да виждам. Само че… как да разбера територията, без да я вместя в думи или заклинания? Какъв друг начин има?

— Магията е музика. Свикнали сме да следваме потока на думите, които я контролират. Но ако пренебрегнем навика, можем да се отдадем на ритъма, да го оставим да ни води по течението. Знаеш ли какво чувам, щом се заслушам в София?

— Какво?

— Джаз.

Бриян потръпна. Помисли, че му е студено въпреки одеялото и чая. След това дочу музиката. Наистина беше джаз — жив, самобитен, леко налудничав. Като града наоколо.

— Да — каза тихо, за да не заглуши ритъма.

— Сега ми кажи какво усещаш.

Бриян понечи да заговори, но ритъмът го изпревари. От устата му заизлизаха думи, свободни като танц и свързани като мелодия, нечии думи, които не можеше да контролира:

— Гледам града и го виждам. Затварям очи и го чувам. Светлините на сградите се размиват, завъртат се една около друга и стават на звуци. Бялото отеква дълго, а жълтото е постоянен, упорит ритъм. Червеното и за миг не може да остане на едно място. Музиката започва и вдигам ръце, очакванията са излишни! Вървя нанякъде, дишам.

Бриян потрепери под одеялото.

— Трамваят се клатушка по релсите и ту забавя, ту забързва темпо. Някой побягва към него — равни, къси крачки — наблизо притичват токчета и задават нов ритъм. В какофонията се включва клаксон на автомобил, аларма на друг, някой подвиква, дете заплаква, жена се смее. Щракане е фотоапарат, щракане е пръсти, звънче на велосипед и шумолящ пакет зрънчо, автоматичен глас от таблото на спирката, тряскане на врата на магазин, сирена на линейка и изпусната на плочките монета, наблизо каканиже просяк, а мъж говори по телефона…

Той вдиша дълбоко хладния въздух, преди да продължи:

— Така разбираш, че слушаш истинска музика — заглушава мисълта ти, увлича те в съзвучие, същински празник! И наистина, работният ден свършва. Полицейски сирени, щракане на запалка, отваряне на вино, някой въздиша, друг киха, жена крещи, момче тананика, бастун по тротоара, трясък на врата от течението, последният слънчев лъч, отнякъде звучи „Аз съм Сънчо“, пронизителни разгонени котки, куче диша тежко, спускат решетките на бижутерия, местят пейка в парка, фонтанът пее, улични лампи пригласят, по стълби барабанят крачета, ръце ръкопляскат…

И изведнъж всичко утихва. Хората пред светофара чакат, чакат сякаш безкрайно. Най-сетне той надава вой, светва в зелено, зеленото на дръвче, на свобода, на бирено стъкло. Вървя нанякъде, дишам. Аз съм малка, недоловима, незаменима част от музиката…

Бриян млъкна и отново си пое дълбоко дъх. Щом отвори очи, е изненада видя отново познатия покрив, комина, лицето на Буря.

— Никога не бях усещал София по този начин! — промълви той изумен. — Имах чувството, че съм част от някакъв жив организъм.

Зелените пламъчета в очите на Буря танцуваха.

— Предстоят ти още много и все чудни неща, моето момче. Ще видиш.

Бриян я изгледа с изненада. Поколеба се за миг, а след това каза бързо:

— Искаш ли да ми бъдеш учител?

Буря се усмихна.

— Засега трябва да останеш без учител. Между теб и пробудника ти има нишка, без която той не може да стигне дотук. Затова ще отговоря на въпроса ти по-късно.

Бриян поклати глава. Не можа да скрие разочарованието в гласа си:

— Съмнявам се, че ще ме потърси той или който и да е друг. Разочаровах всички, на които им пукаше за мен.

Мъглицата се изправи. На фона на потъмнялото небе Бриян се вгледа в цвета на косата ѝ — беше досущ като изгрялата над съседния блок месечина.

— Не бъди толкова сигурен. Мисля, че много хора все още държат на теб. Дори в момента някой приближава скромната ни къщичка.

Бриян погледна надолу към улицата, но не видя никого. А Буря затвори очи.

— Да. Дори повече от един — потвърди. — Трябва да се подготвим, в случай че гостите ни не са доброжелателни. Амулетът ти е подръка, нали?

Бриян кимна и извади шишарката от джоба си. Буря повдигна вежди от изненада и се засмя.

— Ама че работа. Как ти хрумна да ползваш шишарка за заклинания?

Бриян повдигна рамене.

— Не знам. Имам я, откакто се помня.

— Колко чудно — каза Буря сякаш на себе си. — Момче и шишарка…

Тя се умълча, загледана в нощното небе, сякаш си спомни нещо много отдавнашно.

— Да не би да познаваш и други магьосници е такъв амулет?

— Какво? — сепна се старицата. — О, не, просто се зачудих. Колко странен е животът понякога, не мислиш ли?

— Да — отвърна Бриян. Беше сигурен, че тя премълчава нещо. — Почти през цялото време.

Помисли си, че това всъщност беше най-обикновеният му ден напоследък. Поне засега.

Буря му подаде ръка да се изправи и каза:

— Сега да видим дали гостите ни идват за вечеря, или за битка…

Глава 19

Елементално, Уотсън

Бриян последва Буря надолу по витите стълби. Вратите към долните етажи бяха заключени. Когато слязоха, мъглицата му направи знак и Бриян се долепи до стената. Тя отключи входната врата и посрещна новодошлите.

— Добра вечер, деца! С какво да ви услужа?

— Знаеш много добре защо сме тук.

Бриян веднага разпозна студения, сериозен глас на Свилен. Буря се беше оказала права — пробудникът му го беше проследил дотук. Макар че още му беше ядосан, Бриян се зарадва да чуе гласа му.

— Ти трябва да си Свилен — отвърна Буря. — Моля, приберете амулетите си и заповядайте вътре. Струва ми се, че имаме доста неща за обсъждане.

— Няма да оставим амулетите, преди да се уверим, че момчето е в безопасност — обади се по-силен глас. — Нито ще се поколебаем да ги използваме.

„Ванина?“, учуди се Бриян. Довчера изобщо не би му хрумнало, че двамата му ментори ще преглътнат различията си, за да действат заедно — още по-малко пък заради него.

— Добре, добре, само говорете по-тихо — помоли Буреносна. — Квартирантите ми не са запознати е… магическата страна на живота.

Бриян нямаше желание да говори нито с Ванина, нито със Свилен, поне не тази вечер. Той обаче не се съмняваше в склонността им да изпълнят заканата си към Буря. Затова излезе на прага, като се постара да си придаде непоклатимо изражение.

— Ето ме — каза момчето.

Свилен пристъпи назад от изненада, наведе ръката, в която стискаше доминото си, и промълви:

— Брияне… добре ли си?

— Съвсем добре — кимна Бриян. — Благодарение само на Буря.

— Буря — повтори Ванина, която все още стоеше в бойна готовност. — Чувала съм за теб. Ти си мъглица, нали?

Старицата кимна, а Свилен и Ванина се спогледаха. Не казаха нищо, но от лицата им стана ясно, че още се колебаят дали да ѝ се доверят. Буреносна въздъхна.

— Нека позная. Зорниците и здрачниците вече са изгладили отношенията си и сега обвиняват за убийствата нас, нали така?

— Не сме сигурни, че става въпрос за убийства — отбеляза Свилен.

— О, моля ви — каза Буря с обичайния си мек глас, в който сега имаше и осезаема непреклонност. — Ако изчезналите все още са живи, би трябвало да се молим мъките им да свършат час по-скоро!

Ванина продължи да мълчи, но с бавно движение прибра нагайката си.

— А кого ще обвините, когато и мъглиците почнат да изчезват? — продължи Буря е ръце на кръста. — Може би варненските вещици или пернишките некроманти? А защо не телепатите от Нови Смърч?

Магьосниците пред нея, свели тихо глави, вече не изглеждаха готови за битка. Повече приличаха на деца, прибрали се след неприятна родителска среща, и мъглицата забеляза това.

— Не ви виня, деца. Събитията следват покорно хода, с който са свикнали, също както и хората. Но ние за разлика от събитията нямаме право да забравяме грешките на историята. Някой — или нещо — се опитва да ни унищожи. Нека да не му помагаме, като се избиваме помежду си.

Свилен рязко надигна глава.

— Кой?

Старицата махна с ръка към светещата рамка на коридора.

— Не е безопасно да говорим тук. Влезте.

Постепенно Ванина и Свилен взеха да се държат по-приветливо с Буреносна. Беше ясно обаче, че все още са нащрек. Когато тя им предложи картофена яхния, и двамата учтиво отказаха. Щом Бриян опита своята, Свилен му хвърли неспокоен поглед.

Момчето се хранеше мълчаливо, докато възрастните говореха. Ванина дипломатично пропусна подробностите около скорошните събития — каза само, че Деса е изчезнала. Не беше и нужно да казва друго — Бриян веднага разбра, че тя се е отдалечила от хотела, за да го търси.

Като приключи с вечерята, той отиде в другия край на таванската стая и седна в изтърбушеното, но удобно кресло. Оттам се виждаше прозорецът, който водеше към покрива на къщата.

Лунната светлина галеше керемидите, по които се гонеха в кръг две малки котета. Бриян не можеше — не, не искаше да повярва, че случващото се е истина, а не поредният лош сън. Наистина Деса беше неприятна, разглезена и нахална, но в крайна сметка не беше чак лош човек. По време на престоя си при здрачниците Бриян беше открил, че тя — както и доста от тях — обичаше да шокира околните е помпозни, но празни изказвания.

И ето че изведнъж Деса също беше изчезнала. Нима наистина беше поредната жертва на техния тайнствен враг? И още повече — нима наистина беше убита вместо самия Бриян?

Момчето потрепери, когато си спомни за летящите предмети в далечината. Единствената причина сега да е тук, в удобното изтърбушено кресло, беше навременната поява на Жива. Той забеляза, че и другите в момента обсъждат сивата котка, която мъркаше благо в скута на Буреносна.

— Моята Жива е видяла нападателя няколко пъти — каза тя. — За съжаление, не знам много. Това, което описва, е винаги едно и също — някаква непозната за нея форма на могъщо зло.

Ванина отбеляза:

— И най-жестокият здрачник трудно би могъл да се нарече „могъщо зло“.

— Ако нападателят беше магьосник, Жива щеше лесно да го опише. Освен ако той не я е забелязал и не е направил някоя замъгляваща магия.

— Но кой би сторил това? И защо? — намеси се Свилен.

Буря се облегна назад и поклати глава печално. Жива отвори очи при движението ѝ, но сетне се понамести и пак задряма.

— Има нещо — каза мъглицата. — Нещо, което сме забравили във вечната борба за оцеляване, във вечната битка помежду си… Въпреки разликите между зорници, мъглици и здрачници, всички ние си приличаме по едно — клетвата за ритуала при пробуждане. Независимо какъв магьосник си, ти се заричаш да защитаваш територията.

Бриян се сепна и погледна към магьосниците. Свилен също го изгледа за миг, след това се обърна към Буря.

— Имаш предвид, че нападателят е чужденец?

— Да не избързваме със заключенията. Така само ще насочим недоверието си малко по-надалеч. Това, което е от значение в случая, е следното. Магьосници от други държави, сили от други измерения — каквото и да назовеш, почти сигурно сме бранили София от него в някакъв момент от историята ѝ. Някои от тези сблъсъци дори са били достатъчно разрушителни, та да трябва да съшиваме с бели конци официалната история. Няма да повярвате какви глупости учат обикновените деца в училище…

Ванина се намеси:

— Но ние отдавна проучваме възможните причини за нападенията. Амос, един книжар зорник, провери всички по-значими древни текстове, за да разбере кой е нападателят. Така и не откри нищо.

— Познавам Амос — кимна мъглицата. — Изключителен човек. Ала дори той трудно ще открие игла в купа сено, когато и самата игла се е превърнала в сламка.

— Тогава какъв шанс имаме? — попита Свилен. — Кротко да чакаме следващото нападение? Да се надяваме да се окажем в правилния момент на неправилното място?

— Не — прекъсна го Буря. — Можем да тръгнем от самото начало и да видим къде ще стигнем.

Следващите часове те прекараха в разговор около изчезванията. Тъй като в общи линии тримата магьосници знаеха едно и също, разследването буксуваше. Бриян преразказа набързо събитията от предната нощ, но и това не помогна особено. Остана в новото си любимо кресло и се заигра с вещите си — Ванина беше донесла раницата му заедно е всичките му принадлежности.

Цепениците в печката догаряха и току изпукваха сънено. Морков беше заспал в джоба му и Бриян гледаше да не мърда много, за да не го събуди — горкият хамстер цял ден се беше крил от Жива. Неусетно Бриян също задряма.

Събуди го нещо хладно и кръгло и той установи, че беше забравил елементопчето в ръката си. То бе включено на панорамен режим — сменяше цвета си на равни интервали като коледна лампичка, а освен това менеше и температурата си.

Бриян доста беше задобрял е играчката — можеше вече да ползва няколко режима, както и да я повдига във въздуха, за да не се нарани. Той беше решил да си купи собствено елементопче и да върне това на Иза при първия сгоден случай. Затова радостта му беше двойна, когато откри в хотел „Ерандьор“ малък, таен магьоснически магазин. Там се продаваха всякакви невероятни стоки: надзираващи очи, шантави книги с невидим текст, шапки за косопад и магически маркери „Памет“[19]. Там той откри и най-популярната вносна марка елементопчета. Казваха се „Елементално, Уотсън“ и най-евтините модели бяха по 1000 лева. След краткото си посещение в магазина Бриян реши, че може и да задържи играчката на Иза още известно време.

Той изпъна дланта си, в която проблясваше едно синкаво сиво кълбо от чист лед.

— Полетѝ и се сменѝ — прошепна Бриян.

Топчето бавно се завъртя около оста си и се отдели от кожата. Изкачи се на десетина сантиметра, след което почна да потъмнява и да се нагрява. Продължаваше да се върти на място, но сега вече бе черен въглен, в който танцуваха яркочервени жилки. Наистина за разлика от новите модели на „Елементално, Уотсън!“, топчето не пукаше и не пускаше пушек като истински въглен. Но пак беше едно от най-красивите неща, които Бриян някога бе виждал.

Междувременно магьосниците около масата тихо продължаваха да обсъждат. Стенният часовник показваше един след полунощ.

— Да, възможно е всички жертви да са се познавали — разсъждаваше Ванина. — Но е малко вероятно. Освен че са магьосници, живеещи в София, нищо не ги е свързвало.

— Саабир беше от Дубай — добави Свилен. — Повечето от останалите са родом от провинцията. Мисля, че само коминочистачът, първият изчезнал, е бил роден в София…

Докато Бриян гледаше въртящия се над ръката му въглен, внезапно му хрумна нещо.

— От коя школа е бил коминочистачът? — попита той.

Свилен го изгледа, учуден, че Бриян най-сетне е проговорил.

— От коя школа ли? Не знам, той се беше обрекъл. Защо?

— Как, каза, е името му? — намеси се Буря.

— Стоил Черноризов — каза Ванина.

— Черноризов — повтори мъглицата. — Това е стар софийски магьоснически род. Занимават се е метална магия.

Бриян направи угасително заклинание. Топчето охладня, докато падаше към шепата му.

— Елементално, Уотсън — каза доволно той. — Това е общото!

Останалите обърнаха несигурни погледи в него.

— Всички жертви са стихийни магове — поясни той и взе да отброява на пръсти. — Коминочистачът е метален маг. Саабир — огнен. Деса — земна…

Свилен кимна замислено.

— Да, да, наистина. Врачката пък е била копринена магьосница. За останалите двама не знаем, но още утре ще проверим. Като нищо и те ще се окажат стихийници. Божичко, Ванина, как не сме се сетили за това досега?

Здрачницата не отвърна нищо, само поклати глава. Буря обаче се зарадва и дори плесна с ръце.

— Ха така! Нашето момче излезе по-умно от всички зорници, здрачници и мъглици, взети заедно!

Бриян се усмихна.

— Но как ни помага това, че знаем общото между жертвите? Нямаме представа нито кой е нападателят, нито как да го спрем.

Ванина отвърна със спокоен, сериозен глас:

— Напротив. Сега можем да му устроим капан. Аз самата съм стихиен маг…

В стаята настъпи мълчание. Останките от един догарящ пън се разпаднаха в жарта с глух пукот. Часовникът потайно отброяваше късните минути. Бриян осъзна с тиха паника, че може би ключът към изчезванията носи повече отговори, отколкото бе очаквал.

Най-сетне проговори Свилен.

— Ще съберем шайките. Лесно е да нападнеш сам магьосник в нощта. Да видим дали убиецът ще се справи така лесно с осмина.

— С деветима — поправи го Бриян. — И аз идвам с вас.

Пробудникът му понечи да възрази, но не каза нищо. Вместо него задължителната реплика произнесе Ванина:

— Бри, не си длъжен да участваш. Не искаме отново да те подлагаме на опасност!

Изведнъж той осъзна, че Ванина изглежда различно. Не беше забелязал по-рано промяната в нея. Неземната ѝ красота се беше превърнала в земна — тя както винаги изглеждаше чудесно, но в лицето ѝ имаше нещо ново. Личеше, че е плакала дълго.

Свилен също не беше онзи, с когото се разделиха преди повече от месец на Друг мост. Изглеждаше като човек, който няма сили да продължава напред, но няма и друг избор.

— Напротив — отвърна Бриян. — Ако не беше заради мен, Деса изобщо нямаше да се отдалечи от хотела. Освен това…

Той искаше да сподели новите си съмнения, но в последния миг се спря. Не беше сега времето да насочва вниманието към себе си.

Ванина нежно хвана ръката му и каза:

— Бри, искам да ме чуеш много внимателно. Нямаш никаква вина за това, което се случи с Деса. Тя трябваше да отговаря за теб, а не обратното. Деса се държеше детински и за съжаление, си изпати. Но тя сама е отговорна за случилото се. А ти си все още дете. Не си длъжен да пораснеш по-бързо заради хора, които тъй и не са го сторили.

Бриян едновременно се зарадва и уплаши от това колко добре го познава здрачницата.

— Благодаря ти — отвърна ѝ. — Но все пак искам да дойда с вас.

— Можеш да си сигурен, че тези двамата ще ти пазят гърба — каза Буря. — Опасявам се, че моята гърбина вече е твърде стара за битки, но където и да идете, ще ви държа под око.

Тя погали Жива, която измяука сякаш в съгласие. Щом леко изви главата си, Бриян видя как медальонът на шията ѝ проблясва. Стори му се по-тъмен от преди.

Буреносна изгледа момчето с гордост. Тялото му се изпълни с топлина.

— Не че момчето с шишарката се нуждае от помощ — каза тя тихо. — Е, утре ни чака работа, тъй че е време да си лягаме. Елате да оправим леглата оттатък.

Магьосниците Бриян и Ванина заеха двете легла в съседната стая. Свилен настоя да спи върху одеяло на пода.

Бриян дълго не можа да се унесе от вълнение. Беше сигурен, че Буря знае нещо за него, което не иска още да сподели. Но нали и той самият беше премълчал откритието си?

В един момент му се стори, че Свилен го вика, че магьосникът говори тихо насън. Бриян знаеше, че му предстои битка, че трябва да се подготви за нея психически, ала можеше да мисли само за едно. Щом като сенките бяха опитали да го нападнат, дали и неговото място не беше в школата на стихиите?

Глава 20

Капан

В началото на февруари времето отново застудя. Меките дни свършиха и по телевизията казаха, че не очакват скорошно подобрение. Но по неизвестни причини друг метеоролог бе заменил Ванина Харизанова.

Небето беше мрачно и мръсно, облаците — също. Къде свършва едното и почва другото, се разбираше само по шепа плахо проблясващи звезди. Тази нощ те изглеждаха дори по-далеч от обикновено.

Начумереното време беше превърнало жк „Обеля-1“ във върволица от пусти, кални улици. Даже уличните кучета бяха изчезнали. В облаците се насъбираше дъжд, горчив и студен. Някъде в нощта прозвуча полицейска сирена, а още по-далеч — гръм или пиратка.

Между високите призрачни блокове крачеше женска фигура. Трудно си проправяше път през мократа пръст и постоянно се обръщаше назад, като че ли я следяха.

Щом отново погледна през рамо, нещо наистина се появи на тъмната улица. Не бяха хора, макар че локвите наоколо отразяваха нечии сенки. Дървен бастун оставяше отпечатъци в калта. Следваха го други предмети, сякаш случайно подритнати от вятъра.

— Не — извика жената и побягна напред. — Не!

— Ей, наркоманчета жалки — провикна се някой от последния етаж на блока. — По-тихо, че ще извикам ченгетата. Дванайсет часът е вече!

Жената се провикна, без да спира:

— Помоощ!

Но от последния етаж на блока повече нищо не се чу.

Жената излезе на улицата и я пресече на бегом, макар че чак в далечината проблясваха автомобилни фарове. Високите блокове останаха зад гърба ѝ и тя продължи напред през пустото поле. Потънало в мрак, то не отразяваше сенките преследвачи. Предметите обаче продължаваха търпеливото си настъпление.

Останала без дъх, жената извика отново:

— Помощ!

Калта тук бе още по-дълбока — при всяка крачка тя едва повдигаше ботуши. Покрета още известно време и накрая спря. Пред нея се разливаше каменният насип на железопътната линия, а наоколо стърчаха сухи храсти. В далечината се издигаше стената на парк „Бакърени гробища“.

Жената наведе глава. Дишаше тежко. Погледна към мълчаливите, празни предмети, които вече бяха съвсем близо.

— Три… Две… — прошепна Ванина. — Едно.

Тя изкара от ботуша си черната нагайка и със замах разполови въздуха.

Северняшки ветрове,

впрягам ви като коне!

Небето изсвири пронизително. Изтъкани от повей на вятъра, няколко коня се втурнаха към предметите. От околните храсти изскочиха останалите магьосници, насочили амулетите си. Над сенките заваля град от заклинания, те обаче бързо се опомниха и заотстъпваха. Иза се опита да ги подчини на волята си:

Едно, две, три,

на място замръзни!

Петър, периферът, също имаше контрол върху околните — той помагаше на Иза, но заклинанията му звучаха като едва доловим шепот. За съжаление, техните противници устояваха на заклинанията за контрол, които само затрудняваха движенията им. Другият магьосник, който не участваше пряко в битката, беше Игнат. Опитваше се да попречи на сенките да избягат, като забавяше времето около тях. Тримата магьосници успяха достатъчно да затруднят противниците, а междувременно останалите атакуваха.

Тамара обстрелваше предметите с дъжд от огнени куршуми, а Белота — с остри железни карти. Аркади като лицекрад не беше особено опитен в магьосническите битки, но пък си го биваше в ръкопашния бой. Той беше направил заклинание, от което ударите му се стоварваха с прецизната болезненост на остриета.

Разбрали, че бягството им е осуетено, сенките предприеха неочаквана промяна. Те се издигнаха вертикално и тъмните им очертания добиха плътност. С леко потрепване сенките се наместиха в шапките, пръстените и ръкавиците си.

— Божичко — прошепна Игнат. — Що за изчадия са това?

Свилен замахна с доминото си и запрати няколко камъка по най-близката сянка. Тя потрепери, но продължи напред.

— Не знам — отвърна той. — Но със сигурност нямат нищо общо с Бог…

Бриян не беше от особена полза. Биеше се с просто заклинание, уместно наречено „горелка“. Тъй като почти нямаше опит със стихийни магии, беше помолил Свилен да го научи на това. Справяше се достатъчно зле, за да изключи вероятността да е от огнената школа. Огнената струя, която създаваше с шишарката, беше къса и краткотрайна, затова той повтаряше думите като развален грамофон: Злото нападни, с огън го сломи… Злото нападни, с огън го сломи… Ако не друго, поне успяваше да се защити саморъчно от атаките на сенките. Даже успя да опърли до пепел тази с баскетболната шапка.

За пръв път от много време насам вътрешният джоб на якето му беше празен. Беше оставил Морков в дома на Буреносна въпреки нежеланието на гризача, който никак не харесваше котешката атмосфера на къщата. Бриян обаче не искаше да го взима със себе си по време на операция „Капан“.

— Брияне, зад теб! — извика някой.

Момчето се обърна стремглаво е приготвен за „горелка“ амулет. Но думите на заклинанието заседнаха в гърлото му.

Сянката пред него беше висока точно колкото Деса. Имаше и нейните телесни очертания. И за да няма никакво съмнение, създанието протегна ръка напред. Носеше розов пръстен е близалка.

Бриян отвори уста, но вместо думите за „горелка“, от нея излезе следното:

— Деса… Прости ми. Толкова съжаляв…

Призрачната ръка го сграбчи още преди да довърши. Бриян взе да се задушава. Не усещаше пръсти — само безкрайния хлад, ужасяващата им сила. Отново опита да промълви заклинанието, но от гърлото му излезе единствено хриптене.

Като в просъница той чу наблизо гласа на Свилен:

От земята се вдигни,

към врага ми полети!

Пробудникът протегна ръка към сенчестия двойник на Деса и буря от каменни буци се изсипа отгоре ѝ. Бриян разтърка освободеното си гърло и жадно пое дъх. След това се обърна към Свилен и е усилие прошепна „Благодаря“.

— Винаги — кимна магьосникът и продължи да се бори със сянката.

Двете шайки действаха заедно, като добре споен механизъм, и всичко вървеше по предварително уговорения план. Ванина беше привлякла сенките, доказвайки странната им слабост към стихийници. А обелското поле беше достатъчно пусто, та операция „Капан“ да не привлече излишно внимание.

Сенките нямаха шанс срещу обединените усилия на маговете. Съпротивляваха се, но силата им се таеше главно в омагьосаните предмети. Бяха ли унищожени, сенките значително отслабваха и само един силен удар ги превръщаше в кълбо черен, безобиден дим.

Така изчезваха една подир друга. Накрая Бриян и останалите магьосници се спогледаха, задъхани и поопърпани, и видяха, че във въздуха няма останали летящи предмети.

Тамара презареди револвера си и попита:

— Свършиха ли?

Бриян внимателно обходи е поглед притихналата пустош. Понечи да отвърне, но внезапен вик прекъсна затишието:

— Шибана сянка!

— Иза! — провикна се Белота и забърза към посоката, от която идваше викът — Къде е?

Магьосницата лежеше в калта, свита на кълбо.

— Побягна натам — каза тя и посочи към бетонната стена на гробищата.

Няколко от магьосниците мигновено потеглиха нататък, но Бриян отиде при Иза. Белота вече се беше привел над нея и я гледаше угрижено.

— Какво стана? — попита той.

Иза изпъшка.

— Шибаната сянка ми разряза крака е нещо…

Белота внимателно посегна към раната, а Иза нададе гневен вик.

— Прекалено е тъмно — каза той.

Бриян се приведе и насочи напред амулета си. Използва единственото заклинание за светлина, което знаеше:

Мрака победи

и светлик ми ти бъди.

Шишарката засия в бледожълтеникаво. Прясната рана зееше широко отворена и кървеше обилно.

— Хич не изглежда добре — проплака Иза.

— Дръж се — каза Белота и я хвана за подмишниците. — Ще те закарам в най-близката болница.

Иза само кимна и изсумтя тихо. Хвана се за магьосника и се помъчи да се изправи. Някъде в далечината прозвуча свирка на влак. Фар на локомотив проблесна на хоризонта и очерта фигурите на накуцващата Иза и придържащия я Белот.

— Ето го! — извика Тамара.

Куршумите ѝ полетяха към гробищната стена. Нападателят на Иза бягаше в същата посока. Силуетът му трудно можеше да се различи в мрака, но определено не приличаше на сенките. Докосваше с крака земята и дълго наметало се развяваше зад гърба му. Това беше не сянка, а човек от плът и кръв.

— Повелителят на сенките… — прошепна Бриян.

Белота водеше Иза към улицата, за да я качи в някой от преминаващите автомобили, но двамата едвам кретаха. Вместо да последва останалите, Бриян се провикна към тях:

— Аз ще ида с Иза и Белота.

Ванина спря и погледна към стената, накъдето бягаше мистериозната фигура. След това извика:

— Не, трябваш ни. Аркади, иди със зорниците до болницата!

— Не — каза Аркади, — искам да хвана оня гадняр и да му видя сметката! Малкият да отиде.

Ванина поклати глава.

— Не е ясно кога, нито дали ще се върнем. Ако нещо се случи с мен, имам нужда от лицекрад, за да се погрижи за делата ми.

Аркади изсумтя недоволно.

— Няма да оставя Тамара.

Сестра му, вече далеч напред, извика:

— Ще ме оставиш и още как! Или ще ти напълня задника със сърбящи патрони.

Аркади възнегодува шумно, но все пак отиде при Белота. Придържайки Иза от двете страни, двамата забързаха ход към улицата. Бриян тръгна след останалите магьосници.

Влакът вече приближаваше, трополенето му отекваше из широкото поле. Само Игнат още не беше преминал железопътната линия и бавно креташе в калта. Щом Бриян стигна до него, попита:

— Да те изчакам ли, дядо Игнате?

— Благодаря, момче — каза магьосникът и махна с ръка. — Тръгвай, бързай след другите.

Бриян се поколеба и продължи към релсите, обградени от ситни светли камъчета. Вече беше от другата им страна, когато му хрумна да каже на Игнат:

— Внимавай за влака!

— Внимавам, внимавам…

Фаровете на локомотива обляха в яркожълто времегьосника. След минута търчане Бриян настигна другите. Свилен дишаше тежко, приведен напред.

— Повелителят на сенките — каза Бриян — къде е?

Свилен поклати глава.

— Изпуснахме го.

Ванина простена тихо. След това повдигна нагайката си. Ръката ѝ трепереше.

— Но те се завърнаха — каза тя.

Тамара изпсува и отново презареди револвера си. Товарният влак профуча край тях и освети гробищната стена, по която пълзяха сенките. Същите сенки, които магьосниците вече бяха победили. Прилежащите им предмети търпеливо зарастваха.

— Как е възможно? — попита Бриян.

Не можеше да повярва на очите си.

— Амулетите — каза мрачно Свилен. — Пръстенът на Деса, запалката на Саабир… Убили са магьосниците, но продължават да ползват силата на техните амулети.

— А магьосническите амулети са почти неунищожими — довърши мисълта му Ванина.

— Тоест…? — рече колебливо Бриян.

Вече му прилошаваше само при вида на безизразните им, размити лица. Беше стиснал шишарката тъй силно, че люспите се впиваха в кожата му.

— Тоест — обясни Тамара — сме прецакани.

— Игнат — присети се Бриян. — Той изостана…

„Трябваше да го изчакам“, помисли си и погледна към вагоните. Между тях различи времегьосника, ала той не беше сам. Няколко от сенките го бяха наобиколили.

— О, не — промърмори Свилен.

Побягна назад, към влака, който още се точеше със скрибуцане през релсите. Само след няколко крачки обаче Свилен се блъсна в нещо, изсумтя и се строполи в калта.

„Какво има във въздуха?“, почуди се Бриян и последва пробудника си. Той изглеждаше леко зашеметен, но на пръв поглед не и видимо ранен.

— Игнат. Спаси го! — прошепна Свилен и посочи към товарните вагони.

Бриян установи с ужас, че между тях вече изобщо не може да различи стареца. Изправи се и протегна ръка напред, но някаква стена възпря движението му — хладната невидима преграда, в която Свилен се беше блъснал.

— Има нещо във въздуха — каза той.

— По дяволите — прошепна Тамара. — Заложил ни е капан.

Тя насочи револвера си към стената на гробищния парк. На върха ѝ се изправяше тайнственият повелител на сенките. Носеше черна мантия, качулка напълно скриваше лицето му. Течението от преминаващите вагони развя ръба на мантията.

— Да видим дали обичаш парализиращи куршуми.

Тамара стреля няколко пъти, без да ѝ мигне окото. Повелителят на сенките потрепери леко, щом куршумите го достигнаха, но не реагира по друг начин. Дори повдигна ръка, показвайки, че далеч не е парализиран. Носеше дълги, черни ръкавици.

Движението на ръката му разкри истинския вид на невидимата преграда. Кръг от ниски, зелени пламъци обгради изненаданите магьосници. Свилен бавно се надигна, потърквайки чело. Ванина яростно размаха нагайката, но капанът не се отвори. Бриян различи с периферното си зрение Петър, който също се мъчеше да намери изход.

Тамара се изсмя кисело и свали револвера си. Куршумите, както и заклинанията, не можеха да пробият магическата преграда. Бриян видя как последният вагон на среднощния влак изчезна в полето. Отдалечаващите се светлини огряха няколко сенки, които вече прескачаха релсите и приближаваха. Ала Игнат не се виждаше никъде.

— Магическа преграда — каза Тамара. — Можеш да влезеш в кръга, но не и да го напуснеш.

— Но откъде е знаел повелителят? — недоумяваше Бриян. — Това беше нашият капан.

Той продължаваше да се оглежда, но никъде не откриваше времегьосника. Единствено привиденията търпеливо обграждаха хванатата натясно плячка, вееха се като призрачни ветрила из въздуха. Тамара повдигна рамене.

— Капан в капана, не помниш ли? Магьосникът пуснал мишката на свобода, а тя му казала: „Не аз, а ти си в капан“.

По челото на Бриян избиха хладни капчици пот. За отрицателно време магьосниците се бяха превърнали от победители в губещи. Макар че не виждаше лицето на повелителя на сенките, беше сигурен, че се подсмихва самодоволно.

— Трябва да открием Игнат — прошепна момчето.

Свилен положи ръка на рамото му и каза още по-тихо:

— Не е нужно, Брияне. Той вече откри нас…

— Какво? — попита момчето.

Искаше му се отговорът да не беше тъй очевиден. Една сянка, прегърбена, но по-дълга от останалите, вървеше към обградените магьосници. В безтелесната ѝ, почти течна ръка проблясваше нещо кръгло и златно. Джобният часовник на Игнат.

Бриян стисна силно очи в жалък опит да прокуди неоспоримата действително ст.

— Не…

Хладната пот се смеси е горещата горчилка в очите му. Имаше определени моменти, в които Бриян се надяваше, че всичко наоколо е кошмар. Тогава нещо го парализираше също като магьоснически куршум и Бриян искаше единствено да се събуди от кошмара е крясък… Годините минаваха, а тези моменти тъй и не престанаха. Постепенно обаче Бриян научи нещо много важно за тях: ако се молиш да се събудиш, значи не сънуваш.

— Всичко е наред — рече Ванина и положи ръка на другото му рамо.

Магьосниците бяха хванати в собствения си капан. От двете страни на Бриян стояха двамата му ментори, постигнали най-сетне примирие. А под взора на мълчаливия наблюдател на стената сенките вървяха към тях от всички страни.

Ванина прошепна на Свилен:

— Петър се опитва да открие изход.

— Няма да успее.

Тя кимна.

— Магически капан се разтуря най-малко за няколко часа. Можем да се спасим само ако върнем времето назад…

— … а Игнат вече го няма — довърши мисълта ѝ Свилен.

Бриян е нежелание погледна към сянката на времегьосника, която ги приближаваше. Златният часовник проблясваше на хищните зелени пламъци. Сянката повдигна безплътните си ръце, а останалите я последваха. Хванати една за друга, те образуваха мрачен обръч, който продължиха да стесняват около жертвите си.

Бриян чу зад гърба си гласовете на Ванина и Свилен.

— Съжалявам — каза той.

— Аз също — отвърна тя.

Обелските блокове се издигаха в далечината като мълчаливи исполини, наблюдаващи екзекуция. Във вътрешностите им мигаха стотици сиви екрани. От време на време по магистралата профучаваше кола, но дори не забавяше ход. Огънят не беше рядка гледка през студените зимни нощи — бездомните горяха всякаква изхвърлена покъщнина, за да се сгреят. Операция „Капан“ беше проработила, но само донякъде.

Бриян вече усещаше хладната прегръдка на сенките. Ето го момента, в който се надява всичко да е просто дълъг кошмар. Ето го момента, в който знае, че не сънува, и все пак се моли за това. Моли се с цялото си сърце и душа.

За негово изумление на молитвите му не отговори божество, а котка. Малка, грациозна сива котка. Щом различи бягащото към пламъците животно, Бриян се свлече на колене в калта и протегна ръцете си към нея.

— Жива! — извика радостно.

Котката заобикаляше сенките, но те даже не ѝ обръщаха внимание. Нещо блестеше на врата ѝ. Бриян пое окаляната котка в ръцете си и каза на останалите магове, които го гледаха с почуда:

— Това е Жива, котката на Буря.

— Не трябваше да я викаш, Бри — отвърна тъжно Ванина. — Поне тя можеше да се спаси…

— Не разбирате — поклати глава момчето. — Какво ми носиш красавице?

Жива измяука и огледа неспокойно сенките. Бриян хвана с пръсти малкия метален медальон на верижката ѝ и го огледа. В кръга на медальона сега не се виждаше само сивото небе отпреди — имаше и керемиден покрив, и димящ комин.

Бриян повдигна Жива и я обърна към магьосниците.

— Вижте. Това в медальона ѝ е къщата на Буря.

Те огледаха медальона и избухнаха във внезапен смях. Свилен дори потърка ръце доволно.

— Ах, тази баба Буря! — рече. — Наистина ни е държала под око.

— Какво е това? — попита Бриян, макар че вече и сам се досещаше.

— Портал — извика Ванина, която отдавна не беше виждал тъй радостна. — Хванете се за Бриян, бързо!

Три ръце се хванаха за момчето, а четвърта, почти невидима хладна длан докосна косата му. Бриян почувства лек сърбеж, а след това започна да му се вие свят. Сенките вече прескачаха магическия капан и оцветяваха пламъците в черно. Чу се слабо сви стене като от изтичаща газ.

— Ха така! — извика победоносно Тамара и показа среден пръст на повелителя. — Доскоро, скапаняк долен!

Сенките убийци затегнаха прегръдката си около магьосниците, но останаха с празни ръце. Помежду им нямаше нищо освен кал и обгоряла трева. Огледаха се наоколо объркани, а след това отправиха въпросителен взор към гробищната стена.

Повелителят им сви ръце в ръкавиците си. Просъска с глас, по-студен от зимната нощ:

— Къшшш…

Лек повей на вятъра разпръсна сенките като шепа пера. Повелителят им се обви в наметалото си като в пашкул и също изчезна незнайно къде. Обелското поле напълно опустя. Останаха единствено блоковете — все тъй високи, мълчаливи и безучастни.

Бриян внезапно надуши трева и кучешка пикня. Неясни, но познати гласове му вдъхнаха сигурност, после нечии ръце го повдигнаха. За известно време — може би секунди, а може би часове — всички възможни цветове се въртяха пред очите му. Отнякъде долетя гласът на Буреносна:

— Жива, чудесна работа свърши, моето момиче! Намери нашите приятели точно навреме. Заслужи си специално пиршество — пушена сьомга само за теб…

Прекъсна я друг глас, сърдит и лют. Свилен.

— Буря. Какво, по дяволите, се случи там?

Бриян е усилие надигна глава и се помъчи да фокусира поглед. Намираше се в таванската стая на Буреносна. Останалите магьосници се бяха скупчили край него, окаляни, намусени и целите в рани. А насреща им стоеше мъглицата, облечена е шарен пуловер и дънков гащеризон. Жива, също поокаляна и рошава, се беше свила в ръцете ѝ.

Баба Буря погледна към Свилен печално и каза:

А ти как мислиш, момчето ми? Сред вас има предател.

Глава 21

Заклинание за пилешка супа

Къщата, която се виждаше в медальона на котката, беше стара — толкова стара, че никой, видял олющените ѝ стени, не можеше по-късно да назове цвета им. Масивният, тухлен комин пушеше непрестанно като вещерски котел, а случайни повеи на вятъра разнасяха белия му дим. Тогава менеше форма: усукваше се в тънки, бледи спирали или се разстилаше ниско над розовите керемиди като ситен снежец. Накрая се стапяше в мрачното, несигурно небе, което продължаваше да пълни търбуха си с дъжд.

В стаята беше топло. Баба Буря сновеше край печката, на която къкреше голяма синя тенджера. Бриян седеше в любимия си продънен фотьойл, а на другото кресло дремеше Жива. След снощните събития никой не смееше да изгони котката на пода, затова Свилен и Ванина се бяха свили в двата края на дивана, далеч един от друг. Петър и Тамара все още спяха в съседната стая.

Бриян повдигна с пръсти пердето на прозореца. В двора стърчеше голо крушово дърво, чиито клони напомняха пилешки крачета. По околните блокове — някога бели, а сега с цвят, по-окаян от небето — стърчаха сателитни чинии и телевизионни антени. Проскубан бежов котарак се топлеше на пушека от комина, притворил очи.

Гласът на Буреносна стресна Бриян:

— Никой няма да ви открие тук.

— Поне ти така си мислиш — каза мрачно Свилен.

— Свилене — смъмри го Ванина, — не бъди неучтив!

— Не, момичето ми — отвърна Буря, — прав е да се притеснява приятелят ти.

При последната дума Свилен и Ванина се спогледаха като гузни гимназисти и бързо извърнаха поглед. Бриян беше забелязал, че менторите му се държат точно като деца, щом се окажат един до друг.

— Все пак трудно ще ви проследят — уточни Буреносна. — В тази къща, поне откакто аз живея тук, не са ползвани заклинания — затова и порталът на Жива ви изведе чак на съседната няма пряка. А пък предният собственик на къщата е бил данъчен инспектор — това обикновено е желязно доказателство, че някой не е и помирисвал магия. — Старицата ги изгледа и помаха с дървения черпак в ръката си. — Тъй че, ако обичате — без никакви заклинания, докато сте тук.

— Почакай — каза Ванина, — искаш да кажеш, че живееш изобщо без магия?

Буря кимна и се върна към тенджерата, която бъбриво бълбукаше.

— Ами чистенето… готвенето… всичко?!

Старицата вдигна ръце.

— Ей с тия двете.

Бриян, без да иска, се усмихна. Изобщо не беше предполагал, че Буреносна не използва заклинания. Старицата изглеждаше по-силна и застрашителна от тях тримата, взети заедно — нещо в пъргавите ѝ движения, докато ръсеше подправки в супата, в косата ѝ, сплетена на тежка плитка, обещаваше безопасност.

— Да не би да си се обрекла? — предположи Свилен.

Буря погледна към Бриян и му смигна съзаклятнически. Не беше нужно да казва каквото и да било — момчето веднага си спомни думите ѝ за присъщата на маговете склонност да категоризират всичко.

— Не, не съм се обрекла. Но определено смятам, че повечко магьосници трябва да се обрекат на малко самодисциплина. Твърде лесно е да ползваш заклинания за щяло и нещяло.

Буря наряза пресен магданоз, а след това застрои супата с кисело мляко и яйце. Междувременно Свилен и Ванина се заеха с новия план за действие. Стараеха се да работят задружно, но всеки подозираше в измяна шайката на другия. Свилен с обичайната си твърдоглавост беше сигурен, че предателят е здрачник. Ванина също обвиняваше зорниците, но главно за да му натрие носа.

Бриян все още не можеше да повярва, че сред тях има предател. Но имаше ли друго възможно обяснение за двойния капан, който повелителят на сенките им бе спретнал? Ванина и Свилен продължаваха да си блъскат главите над този въпрос.

Кой, кой от магьосниците, чудеше се Бриян, би могъл да предаде останалите и да причини смъртта на клетия Игнат? Момчето не можеше да си представи никого от шайките в тази роля — нито потайната Тамара, нито хладнокръвната Иза, нито дори нестабилния Аркади. Най-малкото никой от тях не бе толкова добър актьор.

Магьосниците имаха разногласия и по друг важен въпрос: да информират ли Иза, Белота и Аркади за предателството? Свилен се притесняваше да остави своите хора при лицекрада. Ванина обаче смяташе, че всеки опит за комуникация ще привлече излишно внимание. Нещо повече, така рискуваха да доведат повелителя на сенките право в дома на Буреносна.

Дискусията прерасна в спор и приключи с ново неловко мълчание. Докато слушаше мълчаливо менторите си, Бриян разбра, че неслучайно и двамата се отнасят към него с такова задушаващо недоверие. Макар че не желаеха да го признаят, под повърхността на убежденията си Ванина и Свилен бяха като две капки вода.

Буря избърса ръце в престилката си и каза:

— Готово.

От тенджерата идваше толкова апетитен аромат, че устата на Бриян се напълни със слюнка. Буреносна се зае да разпределя супата в малки глинени купички.

— За последно съм яла месо преди толкова време, че сигурно никой от вас още не е бил роден — каза тя. — Но за гости, които се нуждаят от утеха и кураж, не знам по-добро решение от топла пилешка супа.

Тя подаде на Бриян купичка, от която се виеше уханна пара. Каза му „Даром“, а след неговото „Вером“ добави засмяна:

— С много, ама много магданоз.

Бриян още не беше опитал супата, когато вратата се открехна. За миг видя с крайчеца на окото си Петър, но той веднага изчезна сред светлосенките на стаята. Без да откъсва поглед от печката, баба Буря рече:

— Добър ден, момчето ми, дано си се наспал. Изглежда, че истинската битка със злото, нападнало територията ни, тепърва предстои. Деца, направете място на…

За пръв път Бриян чуваше перифера да говори. Гласът му беше далечен като тъжно планинско ехо:

— Петър. Но вече сме с един по-малко — ще трябва да си избера друго име.

Свилен се доближи без особено желание до Ванина, за да направи място на новодошлия. Той се настани в края на дивана, а на близкото кресло Жива проточи врат и го изгледа подозрително.

Буря подаде на Петър купичка със задължителното „Даром“ и каза:

— Знаеш ли, в момента сте точно петима. Може би това име ще свърши работа засега.

Периферът попита тихо:

— Наистина ли ме виждаш?

— Да — отвърна Буреносна, докато раздаваше супа и на останалите. — Преди много време познавах един перифер. Постепенно свикнах да го различавам там, където трябваше да има нещо, а изглеждаше празно. Може би ти е бил роднина. Вашата дарба е изключително рядка, но за сметка на това пък — наследствена.

Петър не отвърна нищо. На Бриян му се стори, че периферът потопи лъжица в супата си и тихо засърба. След като последва примера му, момчето разбра, че Буря е била права — супата изпълни стомаха му е топлина, която бързо се разля из цялото тяло.

„Де да можех да остана тук за известно време…“, помисли си Бриян. Сега обаче не беше време за мечтания, защото Буреносна бе права и за друго — финалната битка тепърва предстоеше. А Бриян за нищо на света нямаше да я пропусне — не и след като беше видял ужасяващите сенки, добили очертанията на Деса и Игнат.

Стаята се изпълни с доволно сърбащи магьосници. Бриян забеляза, че Свилен се е вторачил в него и си мърмори нещо. В последно време пробудникът му често го наблюдаваше и Бриян подозираше, че прави някакво заклинание, макар да не знаеше какво.

Ванина страшно хареса супата. Обикновено ядеше според сложни и строги таблици, изготвени специално за нея, но сега дори пожела допълнително.

— Наистина ли не си използвала магия? — почуди се тя.

— Наистина — кимна Буря. — Винаги ми се е струвало, че заклинанията за пилешка супа оставят един такъв… блудкав вкус.

Без да се усети, Бриян отново дръпна пердето, но вън нямаше никого — само рошавата котка, още беше на покрива, излетната върху керемидите.

Буря го приближи и попита:

— Харесва ли ти супата?

— Да, много.

— Радвам се — каза тя и подаде стрък магданоз. — А това е за мустакатия ти приятел.

Морков срамежливо подаде муцуна от джоба на ризата му и се огледа, за да избегне разположени в опасна близост котки. Сетне протегна лапичка и ловко дръпна магданоза.

Бриян си помисли, че трябва да ползва хамстера като детектор за доверие. Единствените хора, от които беше приемал храна, бяха Амос и сега Буря. Докато бяха при здрачниците, Морков се страхуваше дори да излезе от скривалището си. Сигурно би взел храна и от Свилен, но той никога не му беше предлагал. Дори не можеше да запомни, че е хамстер.

Бриян посочи с глава към прозореца.

— Тези котки са ти фамилиари, нали?

Буреносна се засмя в отговор.

— Жива — да. Останалите само ми ядат храната и гледат да се скрият на топло.

В този миг по покрива се покатери още една котка с дълъг, гладък косъм и чисто белия цвят на млечен каймак. Щом я видя, рошавият котарак изведнъж подскочи и побягна. Новодошлата с уверена крачка приближи прозореца и погледна към Бриян снизходително.

— Мисля, че и тази иска да влезе — каза той.

Буреносна надникна към покрива и заръча:

— Пусни я. Това е фамилиарът на Амос.

Бриян пусна бялата котка вътре. Веднага щом я видя, Жива се изправи на четири лапи и наостри уши. Горкичкият Морков съжали за доверчивостта си, сви се на топче в джоба на Бриян и целият затрепери.

Свилен доближи Буреносна и попита учуден:

— Амос?

— Да — Буря кимна замислено и взе котката в ръце. — Щом се върнахте снощи, веднага се свързах с него. Разказах му за сенките с магьосническите амулети, за повелителя им и тъй нататък. Амос каза, че начаса ще прегледа отново старите книги.

На врата на котката висеше малък свитък, пристегнат с конопено въженце. Буря издърпа свитъка и я пусна на пода. Сякаш предвидила движението ѝ, бялата котка отскочи и с плавна дъга се озова до печката. Жива продължаваше да я гледа с недоверие.

Буреносна разгъна свитъка — беше откъсната страница от книга.

— Изглежда, е успял да открие нещо.

Всички се скупчиха около нея. Свилен каза:

— Амос да откъсне страница от книга? Трябва да е нещо наистина спешно, щом дори не е имал време да я препише.

Заглавието на книгата беше напечатано в долния ръб на страницата: „Знайни и незнайни вълшебства от цял свят и отвъд“ на Н. Райнов.

— В такъв случай и ние не бива да губим време — каза Буреносна.

След това зачете на глас откъса:

ПРИЗОВАВАНЕ НА ЗЛИ ВЪЛШЕБНИЧЕСКИ СЕНКИ:

Тая магия е една от най-злокобните инвокации, познати на човека. Тя призовава сенките на споминали се вълшебници и използва техните собствени амулети, за да придаде материя на виденията. Призоваването на зли вълшебнически сенки е древна, почти забравена магия, която днес малцина, най-силни сред събратята си, биха могли да изпълнят. Видите ли такава магия, то знайте, че най-вероятно тя не е плод на човешко същество, а на по-висша и страшна сила…

— „По-висша и страшна сила“ — повтори Бриян. — Какво ще рече това? Останалите само поклатиха глави.

— Нещо, срещу което не искаш да се изправяш — прошепна Ванина. — Създание отвъд нашия свят… Демон.

Буря продължи да чете:

Тъй като злокобните сенки са своеобразна форма на стихийна магия, те имат естествена склонност тъкмо към вълшебниците на стихиите. Тежко му на вълшебник, който се изпречи на пътя им! Той почти сигурно ще завърши като поредната сянка в тази върволица от страдалчески души. Според старите извори инвокирането може да се извърши само при строги условия. Първо: небесните тела не бива да пропускат пряка светлина. Второ: сенките могат да бъдат призовани единствено там, където се кръстосват две несъществуващи улици…

— Там, където се кръстосват две несъществуващи улици? — каза Ванина. — Не съм чувала за подобно място…

— Може би повелителят изпълнява инвокацията някъде извън града? — предложи плахо Петър.

Неочакван спомен споходи Бриян. Той се върна към онзи дълъг ден, в който е Морков бяха посетили Тъмния замък, а Амос му беше подарил чисто нова магическа карта. Вечерта Бриян беше толкова щастлив, че разгледа подробно всички неми преки в София. Имаше чувството, че от тогава са минали не два месеца, а две години — толкова много се беше променил животът му.

— Не — каза той. — Има едно такова място в София, едно-единствено… В последна „Надежда“ се пресичат немите преки на улица „Дъждовна“ и улица „Вироглава“. Там трябва да отидем.

Свилен и Ванина се спогледаха, а след това кимнаха мълчаливо — вече нямаше закога да избягват погледите си. Буреносна продължаваше да чете наум е чело, набръчкано от тревога. Сякаш повикан от споменаването на улица „Дъждовна“, гръмовен тътен разтърси небето. Дъждът започна шумно и неумолимо, както подобава след дълга увертюра.

— Трябва да измислим нов план — каза Ванина.

— Никакво отлагане повече — отсече Свилен. — Ще открием повелителя на сенките още тази вечер…

Ванина понечи да възрази, но той повдигна ръка.

— Проклет да съм, ако позволя на този демон да убие дори още един от хората ни. Колкото по-скоро открием бърлогата му, толкова по-добре.

Здрачницата се взря в него продължително.

— Отивам да събудя Тамара — каза накрая и излезе.

Нова гръмотевица разтърси втечнилите се улици. На фона на спешното ѝ сияние магьосниците застинаха, все едно бяха актьори, очакващи вдигането на завесата. Само Морков подаде муцунка от джоба, озъртайки се притеснено.

— Всичко е наред, приятелче — успокои го Бриян. — Но ще трябва отново да те оставя в къщата… Отправяме се към последна „Надежда“.

Глава 22

Повелителят на сенките

Магьосниците стигнаха улица „Дъждовна“ още преди мръкване.

Свилен се надяваше, че така ще си извоюват преднина — че повелителят на сенките черпи енергия от мрака подобно на здрачниците.

В жк „Надежда-8“ обаче не беше нито светло, нито тъмно. Валеше онзи постоянен, монотонен дъжд, при който няма значение дали е ден, или нощ. Една подгизнала червеношийка прехвърчаше наоколо. „Поне заради лошото време няма да срещнем минувачи“, помисли си Свилен.

Входът за нямата пряка се намираше в широкото празно пространство между два жилищни блока. Там още личаха останките на срината къща, обрасли в храсти и сухи бурени. Щом Свилен пристъпи към съборетината, под обувката му изхрущя стъкло. Дъждът падаше тежък и хладен, без скорошни изгледи за утихване.

Свилен спря, за да изчака останалите, и прошепна:

Светлик на тихото добро,

магията ми приеми

и върху тоз избраник нов

усърдна броня изкови…

Точно след него вървеше Ванина с накъдрена от дъжда коса. Белота, сляп за капризите на времето, разказваше някаква тъпа шега на Тамара. Тя дъвчеше дъвка и му обръщаше почти нулево внимание. Петър също беше с тях, но не се виждаше даже с крайчеца на окото — беше дошъл по-рано, за да се погрижи за първата част от плана.

Липсваха само Иза и Аркади. Лицекрадът се занимаваше с някакви бизнес задължения на Ванина, а Иза все още лежеше в болница. Тя пожела веднага да тръгне с тях и Свилен не се съмняваше, че щеше, ако можеше да се движи.

Той огледа другите магьосници. „И двете шайки понесоха загуби — помисли си. — Колко ли ще сме оцелелите след тази вечер?“ Постара се да отпъди мрачната мисъл от главата си и продължи със заклинанието:

Сълза на лошия развой,

късмета ми осуети,

ала пред тоз избраник мой

стена защитна издигни…

Бриян все още се бавеше между блоковете. Свилен го приближи със ситни крачки, продължавайки да нашепва. Заклинанието се наричаше „другощит“ и при правилно изпълнение беше най-силното защитно заклинание на зорниците. Свилен започна да го изпълнява още в онази вечер на улица „Лъжовна“, когато пробуди момчето. „Другощит“ отнемаше три месеца, през които заклинателят трябваше да повтаря думите всеки ден — и то докато е в близост до Бриян.

Ето защо след конфронтацията на Друг мост Свилен прекъсна „другощит“ и го възобнови при първия сгоден случай — в нощта, когато проследиха Бриян до дома на Буреносна. Уви, беше минало твърде много време и не успя да закърпи старото заклинание. Наложи се да го почне наново.

Тъй като знаеше, че им предстои битка, Свилен захвана най-кратката възможна версия на „другощит“ — тя траеше само три дена. Повтаряше заклинанието възможно най-често, за да е сигурен, че ефектът ще е максимален — казваше го нощем, след като момчето заспи, и денем, докато са в една и съща стая. Притесняваше се, че не разполага с повече време. При други обстоятелства би помолил Игнат да го вкара в дълготраен „времехур“ — можеше да опита отвътре да направи заклинанието, както си му е редът. Но Игнат вече не беше сред тях, а днес беше третият ден.

Студени мрачни ветрове,

гнева ви нека се стовари

над мен на бойното поле,

но опазете от кошмари…

Докато доближаваше Бриян, разбра защо се е забавил. Тъкмо беше открил, че Морков тайно се е мушнал в качулката му, за да го придружи. Бриян обясняваше на животинката, че у Буря е много по-безопасно и че котките няма нищо да му направят, ала Морков изобщо не изглеждаше убеден.

Бриян повдигна глава към Свилен и каза:

— Ей сега идвам. Ама че инатлива гадинка! Сега ще трябва не само себе си да пазя от тези сенки, ами и него…

Свилен се усмихна и завърши заклинанието:

… избраника, на който аз

се спра в решаващия час.

Той положи една ръка върху челото на Бриян, а с другата докосна Морков. По тях се разнесе вълна с цвят на мед, която потрепери като току-що ударен гонг и постепенно изчезна. Светът се завихри около Свилен и той почти се свлече на колене. Задъха се и потрепери леко, но успя да се задържи на крака. Защитните заклинания бяха доста изцеждащи.

— Какво беше това? — попита Бриян.

— Само малка защитна мярка. Вече няма нужда да се тревожиш за мишката.

— Не е мишка… — неуверено каза Бриян и прибра Морков в якето си. — Благодаря.

Свилен кимна и с внимателна крачка продължи към входа. Тридневният „другощит“ нямаше да ги опази дълго, но поне щеше да неутрализира няколко слаби атаки или някоя по-сериозна.

— Само гледай да се придържаш към плана — напомни той на Бриян.

След това се обърна към другите и повиши глас, за да надвика дъжда:

— Това важи за всички ви. Следваме предварителния план, а ако той пропадне, преминаваме към план Б. Плюем си на петите и бягаме! Нито един магьосник няма да стане жертва на проклетите сенки днес, ясно?

Той изгледа поред магьосниците, които промърмориха в съгласие. Белота, козирувайки, викна: „Тъй вярно, старшина“. Щом Свилен спря поглед на Ванина, тя леко му кимна. Двамата бяха решили тайно от останалите, че няма да избягат, ако нещата загрубеят. Битката с повелителя на сенките щеше да приключи тази вечер — или за него, или за тях.

Магьосниците прекосиха останките и спряха пред стената на съседната къща. Тухлите ѝ бяха опушени и покрити със сухи растения, гъсти като животинска четина. Свилен ги отмести с ръка и разкри тъмния, хладен вход към нямата пряка. Насочи напред амулета си, направи знак на другите да го последват и влезе. „Дано Петър да има достатъчно време, за да изпълни своята част от плана“, помисли си.

Първото, което се набиваше на очи в нямата пряка, беше липсата на осветление. Уличните лампи или бяха изгорели[20], или бяха изпочупени. Второто учудващо нещо бе липсата на дъжд. Капките се сипеха между тъмните силуети на сградите, но се насъбираха на нивото на покривите — възпираше ги някакъв прозрачен щит.

— Това е доста сложно заклинание — прошепна Ванина.

Преди да тръгнат насам, Свилен бе влязъл във Вътрешния град. Обиколи улиците на „Надежда-8“, по които тлееха тук-там като изсъхнали петна следи от магическа дейност. Щом обаче стигна кръстовището на немите преки, не откри нищо: нито настояща магическа активност, нито остатъци от скорошна. Това често се срещаше при обикновените улици, но на няма пряка можеше да значи само едно — някой се беше постарал да прикрие следите си. Без съмнение същият някой, който бе изпочупил лампите и беше спрял дъжда с магия. Свилен си спомни старата поговорка: „Една магия може и да е случайност, но където има две, ще има и трета“. Той направи знак на Белота.

— Карто за игра, дай ми светлина — каза магът и вдигна ръка.

Картата, която държеше, в миг блесна като двоен фенер.

— Боже мили — промълви Свилен.

Стените на околните сгради бяха опожарени, на места между тухлите зееха дупки като усти с потрошени зъби. Някои входни врати бяха разбити, а други просто липсваха, прозорците — също. През рамките им се виждаха полусринати стени, изгорели мебели, опожарени картини… Нищо чудно, че в никоя от сградите не светеше. Жителите ги нямаше. Свилен не смееше да гадае какво се е случило с тях.

„Как е възможно това? — помисли си. — Как никой не е видял тези улици и не е уведомил милицията?“ През ума му премина даже по-плашеща мисъл: може би други магьосници вече бяха видели разрухата, но не бяха сторили нищо? Може би дотолкова бяха свикнали с нея, че им се струваше част от обичайния градски пейзаж?

— Какво е това? — попита Бриян.

По стените, които сочеше, беше надраскано нещо неразбираемо с въглен.

— Не ги гледай! — отвърна рязко Свилен. — Това са… не са човешки надписи.

Един поглед му бе достатъчен, за да разпознае езика по порутените стени. Помнеше го от времето, което беше прекарал с Ванина — от гримоарите в библиотеката ѝ, които никой съвестен зорник не би отворил. Изобщо не приличаше на човешки език, а на следи от нокти, рани, кошмарни засъхнали следи от кръв.

Нямаше съмнение, че са попаднали на правилното място. „Или на неправилното място — спомни си Свилен, — но в правилното време.“

Белота запрати светещата карта към улицата. Яркият лъч освети сградата вляво и уличните плочки. След това продължи нагоре по дясната сграда и изчезна сред отскачащите в мрака капки. В лъча се виждаха и нечовешките надписи, и следите от разрушение.

— Колко е красива светлината — прошепна някой в мрака, а след това пристъпи напред.

Повелителят…

Диплите на дългата му мантия припламнаха в обсега на картата. Качулката му се раздвижи, без обаче да разкрие лицето отдолу.

— Но не можем да я оценим без мрак, нали? — продължи той. — В ярката светлина на деня никой не тъгува за слънцето.

Повелителят направи още една крачка напред и пристъпи в линията на светлината. Вдигна се облак прахоляк, блестейки като златни стърготини.

— И яснотата носи наслада само ако преди нея е имало несигурност, търсене… С други думи, за мен е удоволствие.

Той бавно свали качулката си.

— Не — каза Бриян.

Свилен усети как сърцето му се сви, сякаш някой го бе хванал е щипки за лед. В хладния мрак една по една се появиха още по-хладните, мрачни сенки. Техният повелител повдигна ръка и се усмихна.

Беше Игнат.

Глава 23

Страшен дъжд ще падне

Свилен не можеше да повярва на очите си.

— Игнате — каза той. — Но… ти умря. Всички бяхме там, когато сенките те хванаха.

— Типични магьосници — отвърна повелителят. — Толкова сляпо се доверявате на външния вид. Твоят приятел Игнат наистина е мъртъв, и то отдавна. Той беше първата ми жертва, когато дойдох на територията ви. Трябваше ми човешко тяло, преди да се захвана за работа. А миличкият дядо беше такава лесна мишена…

— Мамицата ти — процеди през зъби Белота.

Хвана в ръката си нова карта, която лумна в гневни сини пламъци. Останалите магьосници се заеха да редят заклинания и отвсякъде изскочиха амулети. Цветовете на разразяващата се магия блестяха в мрака като шарени електрически змиорки. Откроиха се сенките зад повелителя, обкичени с амулетите на своите жертви. Свилен тихомълком призова от земята няколко къса счупено стъкло.

— Беше доста удобно да се навъртам край вас в кожата на Игнат. Обсъждахме заедно всеки следващ ход, а аз се смеех вътрешно. Дори участвах в капана, който толкова самонадеяно ми скалъпихте. Нима наистина това са най-добрите магьосници, които София може да предложи? За назидание реших да ви разиграя малката сценка със смъртта на старчето…

— Стига празни приказки — каза Тамара.

Тя насочи револвера си към съществото, което носеше кожата на Игнат, и попита:

— Какво си ти?

— Добър въпрос. Но вместо да обяснявам надълго и нашироко, мога просто да ви покажа…

Повелителят свали наметалото си, а заедно с него и плътта се отдели от тялото му, сякаш беше просто целофанена опаковка. Свилен не беше виждал такъв демон преди, дори през времето, прекарано със здрачниците. Но не се съмняваше, че е създание на най-тъмната и безнадеждна нощ.

Под кожата на своята първа жертва демонът приличаше на буца полувтечнена лава. Кожата му, гладка и бляскаво черна, леко сияеше. Зад устата и тънките процепи на очите му непрестанно се движеше оранжево-червена магма. Жилите и вените по голото му тяло пулсираха в същия течен огън.

Демонът махна с пръст към бившата си кожа и тя се сгърчи като горяща хартия. Вместо пушек от нея излезе сянката на Игнат — дълга, сива, размахваща златния джобен часовник. Тя покорно се присъедини към настъплението на своите събратя.

— И тъй — каза със страховита усмивка демонът, — след като си поговорихме, е време за действие…

Следвайки невидимата му команда, сенките нападнаха.

На обелското поле, далеч от мястото, където бяха инвокирани, сенките не разполагаха с цялата си сила. Тук, сред порутените сгради и демоничните надписи, те бяха по-бързи, по-плътни и по-силни. Магьосниците за сметка на това се биеха отчаяно, без умисъл и елегантност, като осъдени на смърт. Това носеше неистово удоволствие на демона.

— Точно така, ползвайте си всичките жалки заклинанийца! — крещеше той. — Нищо не може да унищожи моите сенки — та те изобщо не съществуват!

Свилен знаеше, че проклетият демон е прав. Не можеха да унищожат сенките — пишеше го в откъса, който Амос им беше пратил[21]. Но и нямаше нужда да ги унищожават напълно, трябваше само да ги разсеят и да ги държат под око, за да не се възстановят едновременно.

Следвайки тази тактика, Свилен и другите магьосници напредваха съвсем внимателно, за да не попаднат в лапите на привиденията. Но и повелителят никак не си поплюваше. Използваше примитивна, но жестока магия — наричаше се магмена — за която Свилен беше чел, но никога не бе виждал на живо. Всеки човек, достатъчно глупав да я опита, би изгорял в жестоки мъки. Заклинанията извираха право от дланите на демона, приличаха на хищни змии и обгаряха всичко, което докоснат. Той не използваше амулет и не произнасяше нищо. „Само най-умелите заклинатели го могат — помисли си Свилен. — И петимата да го нападнем едновременно, нямаме шанс.“

Той спря поредната атака от лава е една ръждива греда. Из порутените сгради поне имаше достатъчно материал за нападение и отбрана. „Не е и необходимо да го побеждаваме — утешаваше се Свилен. — Просто ще го изгоним обратно там, откъдето е дошъл.“

Огледа нямата пряка, но от Петър нямаше и следа. Той трябваше да им даде знак кога е безопасно да насочат демона към кръстовището на „Дъждовна“ и „Вироглава“. Кръстовищата бяха много удобно място за прогонване на демони, стига да успееш да ги примамиш.

Защитното заклинание беше поизцедило Свилен, но въпреки това той сипеше върху повелителя непрестанни атаки, за да задържи вниманието му. Искаше — и най-вече Бриян — другите да останат встрани от пътя му. „Не трябваше да му позволявам да идва“, помисли си Свилен. Ядосваше се на самонадеяността на момчето, а още повече се ядосваше на себе си, че тъй лесно му позволи да участва в битката. Но магьосниците бяха твърде малко, за да се лиши току-тъй от още някого. На Друг мост Бриян вече беше показал изумителни за начинаещ умения.

А сенките никак нямаше да се дадат лесно. Магьосниците се сражаваха с всички сили, но освен това се наглеждаха взаимно, за да не повторят грешката с Игнат. Все пак в разгара на битката никой не забеляза как три от сенките обградиха Ванина. Опитваше се да ги разсее с магия и вятър, но на свой терен привиденията бяха твърде силни.

С една особено настойчива атака демонът беше притиснал Свилен. Той направи щит от метални пластини, пръснати из сградите, но продължителната вълна от магическа магма нагряваше до червено щита и съвсем скоро щеше да го стопи.

— Помогнете на Ванина! — извика той.

Бриян го чу и на мига се втурна към здрачницата. Занарежда магическите думи за „горелка“ и се нахвърли върху първата сянка, на която попадна, онази на коминочистача. Отблизо огнената струя набързо опърли цилиндъра на привидението. Тамара, която тъкмо се беше отървала от своите противници, довърши сянката с няколко гръмовни куршума. Скоро от нея остана само черно кълбо дим, което се разсея в нощта.

Магьосниците обединиха усилия и се заеха с останалите привидения. Измъкнала се от задушаващата им прегръдка, Ванина размаха пак нагайката.

— Благодаря ти — каза на Бриян.

Изведнъж демонът остави Свилен на мира и изръкопляска демонстративно. Насочи черния си, островърх пръст към Бриян.

— Ама че ние си имаме истински герой! И като че ли дори е най-неопитният от вас. Вече виждам заглавието: „Млад магьосник спасява красива жена със заклинание за начинаещи“.

Бриян, още увлечен от сражението, се извърна към демона и наивно насочи към него шишарката. От амулета обаче излезе само остатъчен, окаян пламък. Демонът избухна в смях и разтвори ръце широко.

„Само не Бриян“, помисли си Свилен и бързо събра куп счупени стъкла. Захвърли ги към демона, ала той ги отблъсна, без дори да помръдне пръст.

— Всеки може да приспи една сянка — просъска демонът. — Нека да вдигнем малко летвата.

Дланта му изстреля мощно заклинание — като черна и червена змия, усукани една около друга. Бриян отскочи, но недостатъчно бързо — заклинанието го порази в гърдите, а той се строполи на тротоара. Момчето хвана обгореното място е ръка и изохка.

Ванина го сграбчи и изкрещя:

— Бри!

Свилен побягна към тях, а междувременно обстрелваше демона е всичко, което свари. Една от последните оцелели сенки се изпречи на пътя му.

— Аз ще се заема — каза Белота.

Поде скоростна атака от електрически карти и не след дълго и от тази сянка остана само кълбо дим. Междувременно Ванина огледа Бриян, но не откри никакви видими рани — за атаката свидетелстваха само мирисът на изгоряло и поопърленото му яке. Свилен се наведе към него и попита:

— Брияне, добре ли си?

Момчето кимна. Остатъчното сребърно сияние на защитното заклинание пробяга по тялото му.

Свилен му подаде ръка.

— Хайде, изправи се.

Бриян не помръдна, но и не каза нищо. Само повдигна глава към него и Свилен видя, че очите му са пълни със сълзи.

— О, не — прошепна Ванина и прегърна момчето.

Свилен още не беше разбрал какво се случва, когато видя разтворените ръце на Бриян. В тях лежеше едно малко, мъртво животинче. Морков.

Бриян погали окървавената му козина и каза:

— Хайде, приятелче. Не ме оставяй точно сега…

Но хамстерът не помръдна. Беше застинал в неестествена поза подобно на изкуствена играчка.

— Морков… — прошепна момчето.

— Брияне — каза Свилен. — Съжалявам.

Трите дни се бяха оказали недостатъчни. Защитното заклинание трябваше да предпази и хамстера. Свилен беше обещал на Бриян, че няма за какво да се тревожи.

За един тягостен миг над улица „Дъждовна“ настъпи тишина, само капките трополяха в невидимата преграда над сградите. Сетне демонът избухна в еуфоричен смях.

— Това място наистина е върхът — каза той. — Но колкото и да ме забавляват жалките ви животи, имам по-важна работа. Дами и господа, времето за скръб свърши. Насладете се на чисто новата ни реколта сенки!

Повелителят вдигна ръце е театрална тържественост. Победените сенки отново взеха да се материализират зад него. По тях не личаха никакви рани, следи от умора или от изчерпана сила. За сметка на това магьосниците вече едва се държаха на краката си.

— По дяволите — изсумтя Ванина и размаха нагайката си.

Свилен събра наново разпилените метални пластини. Оформи щит над Бриян, който беше оставил Морков на тротоара и се беше привел над него. Тялото му се тресеше от безмълвен плач.

— Ставай, Брияне — подкани го Свилен. — Ще тъжим после… ако оживеем.

Момчето изобщо не му обърна внимание. „Никога не ме е бивало в успокоителните приказки“, помисли си той. Нещо в крайчеца на окото разсея вниманието му. Размазана, тъмна фигура пробяга по улицата. Един глас, по-тих от полъх на вятъра, прошепна в ухото му: „Пентаграмата, готова е“.

Свилен се изправи и си пое дъх. Сега предстоеше трудната част. Трябваше възможно най-бързо да отведат демона до кръстопътя. Магьосникът се концентрира и описа с ръка дъга, събирайки всички вехтории, останали наоколо.

— Не!

Викът на Бриян отекна из улицата. Но това не беше гласът на момчето, което тъжи за домашния си любимец. Беше онзи глас от вечерта е караниците и чая, от вечерта на Друг мост. Гласът на момчето, изгубило търпение и надежда.

— Достатъчно! — извика Бриян.

Мощна вълна помете вехториите по улицата, а е тях и самия Свилен. Объркан, той погледна към останалите, но и те се бяха строполили в прахта. Никой от тях не беше предизвикал ударната вълна.

Бриян се изправи. Тялото му вече не трепереше. Дори се стори на Свилен висок, пораснал, някак застрашителен. Беше протегнал ръка нагоре, сякаш се опитваше да достигне невидимия похлупак над покривите. От шишарката извираше сребристо сияние.

„Невъзможно“. Свилен тръсна глава.

Когато Бриян проговори отново, гласът му беше тих, но въпреки това прокънтя във всяка стая на всяка сграда по улица „Дъждовна“.

— Какъв е смисълът от свят, пълен е магия, ако е също толкова мрачен и гаден като обикновения? Какъв е смисълът от магьосници, ако те се различават от другите хора само по това, че могат да правят заклинания?

„Невъзможно“, повтори Свилен. Щом отново погледна младежа, шишарката беше добила лъскаво сребристи контури. Протегнатата му нагоре ръка — също. Свилен прерови наум всякакви спомени и древни текстове, за да открие друго възможно обяснение за странната трансформация. Такова обаче нямаше. Тези лъскави контури бяха контурите на огледало.

Бриян сведе ръката си и тръгна напред е бавна крачка.

— Какъв е смисълът — продължи той — от самата магия, щом и е нея, и без нея тези, които обичаш, накрая те напускат?

— Направо ще си изям шапката — поклати глава Белота. — Само да имах шапка…

— Това не може да е истина — прошепна Ванина. — От двеста години насам не се е раждал огледален магьосник.

Дори повелите лят на сенките беше впечатлен.

— Сега вече ме сварихте неподготвен. Нямах си идея, че пикльото е огледален магьосник. Но като ви гледам физиономиите, не съм сам. — Демонът се извърна и махна делово е пръсти. — Както и да е. Сенки, убийте първо него.

Сенките хищно се нахвърлиха върху Бриян. Той обаче не се наведе под задушаващата им тежест, не падна, дори не потръпна. Каза с глас, гладък като огледало:

— Няма как заклинание да унищожи тези сенки. В крайна сметка те не съществуват — те са просто обречени пионки в налудничава игра. Единственото, което може да ги смири, е истината за това, в което са се превърнали.

Бриян протегна ръка към привиденията. Амулетът му вече не изглеждаше като шишарка, откъсната от първия срещнат бор. Приличаше на произведение на изкуството — диамант, в който всяка люспа лъщи със собствен цвят.

Бриян промълви някакви думи, които Свилен не разбра и не можеше да разбере. Никога не беше чувал Бриян да казва подобно заклинание, а подозираше, че и младежът не го бе чувал. Онази сила, от чийто потенциал Свилен се опасяваше, изведнъж се беше отключила. Не беше сигурен, че сега пред него стои онзи младеж, когото собственоръчно бе пробудил.

Сенките застинаха във въздуха. Пред тях изникнаха причудливи огледала. Свилен онемя — огледалата висяха във въздуха по същия начин като сенките. Приличаха на вертикални локви, на вади от сълзи. Сенките се вгледаха с изненада в отраженията си и се стъписаха. Повдигнаха ръце към замъглените си лица, заопипваха ги невярващо. Погледнаха амулетите си и помъчиха да се отърват от тях.

За пръв път Свилен чу мълчаливите слуги на демона да издават звук. Протегнаха ръце нагоре и нададоха такъв вой към небесата, че околните сгради потрепериха. Продължаваха да ридаят, докато очертанията им съвсем се размиха. Разпаднаха се като мътна, вряла вода, излята на улицата. Димът им се разсея в мрака заедно с последния им вопъл за милост.

За съвсем кратко демонът се усмихна. Сетне лицето му се разкриви в зловещо изражение. Свилен не бе сигурен кое от двете го ужаси повече.

— Това беше забавно — призна повелителят. — Ако знаех, че момчето е огледален магьосник, щях да измисля нещо по-жестоко. Но винаги са ми допадали игрите на сенки.

Той погледна към Бриян, който стоеше насреща му непоколебимо. Почти не си личеше как войнствено изпъчените му гърди се задъхват. Нито как шишарката вече не блести чак толкова силно.

— Но в края на краищата само се забавлявах с тях — каза демонът — А сега ще ви смачкам като хлебарки.

Той понечи да атакува, но Бриян го изпревари. Ударната вълна захвърли тъмното създание няколко метра назад, право в куп вехтории. Без да го осъзнава, Бриян го беше запратил точно в средата на пентаграмата.

— Ще го кажа само веднъж — прошепна момчето. — Остави. Приятелите ми. На мира.

„Сега или никога“, помисли си Свилен. Той внимателно се изправи и тръгна към кръстопътя. Погледна към другите — не искаше да рискува, като каже нещо, затова само кимна. За щастие, го разбраха и тръгнаха с него. Трябваше единствено да задържат демона достатъчно дълго в пентаграмата.

Той онемя за миг, слисан от неочакваната сила на атаката. Бриян се запъти към него, но всяка крачка му костваше усилия. Огледалното сияние вече беше само блед спомен по десницата и амулета му. „Не е достатъчно силен — помисли си Свилен. — Не може да задържи силата за дълго.“

А точно сега щеше да му е необходима сила. Демонът се изправи зловещо.

— Ти, малко, глупаво магьосниче…

Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще нападне Бриян. За щастие, но и за съжаление, нещо друго привлече вниманието му. Демонът отстъпи като опарен и замахна с ръка. Повей на вятъра разнесе нарочно събраните вехтории и под тях проблясна магьосническият кръг. Звездата в средата му беше заобиколена от знаци, изписани на латински. Петър беше последвал съвсем точно указанията на Амос и беше начертал кръга е тухла от стара църква. „Уви, напразно“, отбеляза наум Свилен.

Демонът огледа магьосниците е присвити, гневно проблясващи очи. Личеше си, че му е дотегнало от игрички. Огнените жили по кожата му се разгоряха и от тях засвистяха искри.

— Жалки противни човечета — изкрещя той, — наистина ли си мислехте, че ще ме измамите е най-стария номер на света? Минаха столетия от последния път, когато някой успя да ме прокуди е пентаграма.

Демонът протегна ръце нагоре, а вените му се разтегнаха и заклокочиха. Свилен разбра, че трябва бързо да сторят нещо, ако не искат да се превърнат в пепел.

— План Б! — викна той. — Бягайте!

Но магьосниците направиха точно обратното. Втурнаха се към демона и го нападнаха едновременно. Ванина призова диви коне от вятър, които го заблъскаха с копита, а Белота го обсипа със сякаш безкрайни експлозии от карти. Куршумите на Тамара също нямаха край, докато Петър се мъчеше да ограничи вредата от ударите на демона. Ала той никак не се впечатли — отбраняваше се със същата лекота, с която сипеше съскащи змии от лава.

Свилен се присъедини към другите, като изви ураган от стомана и счупени стъкла. Мъчеше се да прогони една мисъл със същата настървеност, с която отбягваше атаките на демона: „Битката не е ли изгубена вече?“. Пот изби по челото му, а крайниците отказваха да му служат. Но не беше единствен — Бриян със сетни сили сипеше огнени искрици върху демона. От бляскавата огледална магия не беше останала и следа.

— Брияне — извика му Свилен. — Бягай! Веднага!

— Спри да ми казваш… какво да правя — изсумтя Бриян.

Въпреки че едва говореше, продължаваше да се сражава. Демонът се извърна към него и изрева, докато се провираше между светлините на заклинанията:

— Какво стана, огледални магьоснико? Това ли ти бяха всичките трикове? Сега ще ти дам да се разбереш!

— Имам… още един… трик — каза Бриян и погледна към Свилен.

— Бягай! — извика отново пробудникът му.

Но вече беше късно. Демонът оформи между дланите си мощна магмена струя и е все сила я запокити в Бриян.

— Брияне! — извика Свилен и се втурна към него.

Момчето се опита да направи щит, но беше твърде изтощено. Лавата го заля с мощна струя и крясъците му се смесиха с победоносния вик на демона. Свилен го сграбчи, докато падаше, ала допирът до бълбукащата магма само изгори ръцете му. Бриян се стовари на улицата, обгорен и неподвижен. Алените жилки продължаваха да проблясват лукаво по тялото му.

— Бри! — проплака Ванина.

Тя дори нямаше време да отиде до момчето — демонът продължаваше да обстрелва магьосниците.

— Предайте се! — извика. — Нямате шанс. Дори огледалното момче не можа да ме рани с жалките си фойерверки.

„Фойерверки — повтори Свилен. — Естествено.“ Беше разбрал какъв е последният трик на Бриян. Магьосникът стисна здраво плочката от домино и замахна победоносно е нея. Беше чел „Чудовището от Тъмния замък“ преди много години, но още помнеше „връзелъж-фойеркъш“. Потни кичури дразнеха очите му и беше толкова задъхан, че едва произнесе думите:

Огнени искрици — горе —

заблудете в своя полет!

Нишка невидѝмка — долу —

събори врага на пода!

Нишката невидимка, която Бриян беше направил, се стегна около краката на демона и той се строполи с трясък насред пентаграмата. Очертанията на магическия кръг се изпълниха със зеленикава светлина. Демонът закрещя от болка.

— Проклето жалко магьосниче — провикна се той. — Измами ме!

Свилен го доближи и огледа пентаграмата за празно място, през което демонът би могъл да се измъкне. За щастие, всички символи и черти искряха в яркозелено.

— И знаеш ли коя е най-хубавата част? — каза му Свилен. — Това заклинание се ползва за борби е козли.

Викът на демона се превърна в злокобен смях. Той вече не се намираше напълно тук — пространството в пентаграмата го засмукваше като плаващи пясъци и повелителят бавно потъваше там, откъдето беше дошъл. Връщаше се в някое измерение, което хората бяха свикнали да виждат само в най-страшните си кошмари и между белите стени на психодиспансерите.

Свилен внимателно доближи ръба на кръга и прошепна:

— Защо? Защо дойде?

От демона вече бяха останали единствено глава и ръце. Той ги използва, за да се усмихне и да посочи нагоре.

— Мисли за мен като за предупредителен гръм…

Свилен вдигна очи. Водата се събираше в невидимия похлупак над сградите като в купа, а дъждът продължаваше с пълна сила. Преди демонът да потъне между зелените очертания на пентаграмата, той каза:

— Страшен дъжд ще падне…

След това изчезна. С него си отидоха и проклятията над двете неми преки. Адските надписи се свлякоха като мокър пясък от стените. Уличните лампи наоколо взеха да проблясват на пресекулки. А звездите като че ли грейнаха по-ярко.

— Бързо, направете „брезент“! — извика Свилен.

Той протегна ръце над неподвижното тяло на Бриян и изрече:

Тъй далеч съм от дома —

подслони ме от дъжда.

От отсрещната страна Ванина хвана здраво ръцете му и повтори заклинането. Магическият брезент ги обгърна точно преди насъбралата се вода да се изсипе отгоре им. Като внезапно освободен водопад тя се разплиска силно във всички посоки. Магьосниците се скупчиха около Бриян и насядаха по земята. Макар че заклинанието ги беше опазило почти сухи, целите трепереха.

Ванина огледа опожарените дрехи на момчето и не можа да сдържи сълзите си. Свилен едва сдържаше своите.

— Пулсът му е стабилен — каза той. — Трябва му само малко време, но ще се възстанови, ще видиш… Ще бъде герой.

Ванина разтвори обгорената ръка на Бриян. Почернелите остатъци от шишарката изпаднаха във влажната пръст. Тя неочаквано сграбчи Свилен и се разрида тихо.

— Горкото момче — поклати глава Тамара. — В една и съща вечер изгуби и фамилиара, и амулета си…

От края на брезента се чу тихият, все тъй спокоен глас на Петър:

— Няма защо да се тревожите. Това все пак е първият огледален магьосник от двеста години насам…

Магьосниците се умълчаха, посърнали и изтощени, край неподвижното тяло на Бриян. Свилен погали утешително Ванина и се замисли колко лесно е понякога да излезеш от собствения си кошмар, стига да има за кого да го сториш. Дъждът продължаваше да шумоли по магическия брезент. В далечината се чуха сирените на маг-милицията.

Заедно с повелителя си бяха заминали и заклинанията, укриващи магическата активност на улица „Дъждовна“ — сега във Вътрешния град нямата пряка блестеше във всички възможни цветове.

Магьосниците не казаха нищо повече, докато маг-милицията не ги откри. Щяха да минат часове, преди да осъзнаят, че в крайна сметка са победили.

Глава 24

Без амулет

Бриян отвори очи. Почти не се изненада, когато видя пред себе си надвисналия като видение Тъмен замък. Небето над вълшебната гора беше сиво, а планината — мълчалива. Той седеше на брега на езерото, в което вече нямаше патици.

Силно го болеше дясната ръка — най-меката част на дланта, където обикновено стоеше амулетът му. Сега обаче шишарката я нямаше. Той разтвори длан и за миг му се стори, че вижда повърхността на огледало. След това обаче дланта се върна към сивкаво-черния си обгорен цвят и вид на първобитна скулптура.

Бриян събра кураж и се наведе над водата. Не го посрещна непознато или променено лице. Беше си той — измъчен, недоспал, леко пораснал. Не магически пораснал като в онзи сън, където брадяса и се превърна в зъл магьосник — просто пораснал. Малко, но всъщност не чак толкова.

Странно движение привлече погледа му. Бриян бръкна по навик в джоба си, но не откри шишарката. Извърна рязко глава, готов да се изправи пред летящи предмети, чудовища, демони… Беше просто Морков. Хамстерът притича до него и се повдигна на задните си лапи. В предните въртеше обелен орех.

Бриян не можеше да повярва.

— Морков. Ти си жив?

— Амин, общо взето — отвърна Морков с бузи, натъпкани като торби с орехи.

— Или всъщност не си — замислено рече Бриян. — Това книгата игра ли е? Или някакво друго магическо пространство?

Морков отдръпна за малко ореха от зъбите си, подъвка и отвърна:

— Да ти кажа честно, нямам представа. Все пак съм просто хамстер.

— Вярно.

Бриян не можа да скрие разочарованието в гласа си. Искаше да се зарадва, че отново вижда своя малък приятел, но твърде много се боеше, че това е просто временно видение.

Сякаш прочел мислите му, гризачът отбеляза:

— Но така де, както виждаш, съм си жив и здрав.

— Наистина? — усъмни се момчето. — Но как е възможно? Ударът на повелителя…

Морков затършува с език из пълните си бузи. След малко изплю на земята нещо — олигавена бяла бучка. Приличаше на захар за кафе.

— „Крадкотрайна смърт“ — каза той. — Пуска смъртосмес чак след като я схрускаш с всичка сила.

В гърдите на Бриян се изду балон от радост. Можеше ли да е истина?

— „Крадкотрайна смърт“? Да не си я откраднал от Белота онази вечер в „Гадната сврака“?

— Откраднах я, естествено. Да не мислиш, че ти беше единственият джебчия на масата?

Бриян се засмя невярващо. Той погледна към бучката краткотрайна смърт, а сетне отново към малкия, риж гризач.

— Но как ти хрумна да се престориш на мъртъв?

Морков стори нещо, което никога не правеше в истинския свят — сви рамене.

— Усетих, че ти трябва леко побутване. Нали се сещаш, за да покажеш потенциала си и прочее… Цялата тази история с учителите и школите, и безкрайните магически глупости взе да ти влиза под кожата. А пък и ти винаги си бил по-страхливият от двамата.

Балонът в гърдите на Бриян се спука, а радостта се разля из изтощеното му тяло. Идеше му да прегърне силно малкия хамстер, но вместо това стана и протегна ръце във въздуха.

— О, Морков — извика. — Ти си най-най-добрият фамилиар в цяла София! Не, в цяла България!

— Поне — съгласи се Морков.

— Но нима наистина победих сенките? Всички казваха, че тази огледална школа не съществува от векове?

— Понеже тогава бях мъртъв — отвърна Морков, — подробностите малко ми се губят. Но със сигурност им видя сметката и на тях, и на демона. Вече се бях върнал в съзнание, когато Свилен успя да го изгони с панаирското заклинание. За съжаление, е него изчезна и някаква преграда, тъй че дъждът ни се изсипа отгоре като обърнат аквариум. Почти бях пътник, когато един маг-милиционер ме спаси от водата. Попита магьосниците дали някой не си е изгубил хамстера, и те всичките ревнаха. Честно ти казвам, дори и Свилен се разтече като дъждовен облак. Мисля, че множко им се беше насъбрало…

Бриян слушаше с изумление. Не можеше да повярва, че всичко това се е случило наистина, още по-малко — че възходът на сенките най-сетне е приключил. „Повелителят на сенките беше моят звяр от замъка“, помисли си младежът и огледа тъмната крепост, извисяваща се в небето. Струваше му се, че истинското му приключение в света на магьосниците тепърва започва. Той вдиша дълбоко планинския въздух и усети сладкия вкус на неизвестното. Това не беше краят, а началото на нещо далеч по-вълнуващо.

Внезапно съмнение, мрачно като околните облаци, засенчи тези мисли.

— Морков — каза Бриян, — мъртвите магьосници няма да се завърнат, нали?

Морков пусна черупката на ореха и го погледна с кръглите си, черни очички.

— Те не бяха взели смъртосмес, приятелю — отвърна сериозно той.

Бриян си спомни с каква надежда говореше Свилен за своя другар Саабир, както и за останалите магьосници. Спомни си сянката на Деса, златния часовник на Игнат и всички други привидения, заставени да убиват против волята си… За миг непреодолимостта на тази липса му се стори непосилна.

„Не мога да ги върна обратно — помисли си Бриян. — Но пък мога да бъда един от хората, които въпреки всичко се завръщат.“

Знаеше, че идва време да напусне безопасния бряг на езерото — да се върне там, където имат нужда от него и може би го чакат с нетърпение. Изправи се и погледна към хоризонта. Някакво подозрение все още го изпълваше с тревога. Планините мълчаха мрачни на фона на сивото небе.

— Морков — каза Бриян, — от кулата на замъка вече не излиза пушек, но небето е все така мрачно. Да не би някой нов злодей да е завладял гората?

Хамстерът се покачи по крачола му хвана се за ръкава на суитшърта и оттам се намести на рамото му. Все още дъвчеше, когато отвърна:

— Не знам защо реши, че мракът е някаква зла поличба. Та той е най-простото нещо на света.

Бриян кимна и обърна поглед към планинските върхове.

— Естествено — прошепна той. — Мигът преди изгрева…

Една ярка линия очерта върха и разтвори небето, за да разкрие лъчезарната му кръв. Ослепителната светлина на изгрева подейства като могъщо заклинание на вълшебната гора. Небето порозовя, а короните на дърветата се изпълниха с цвят. Разбудените стада добитък се раздвижиха и камбаните им огласиха полята. В далечината тържествено закукурига петел.

Бриян се наслаждаваше на всичко, върху което погледът му се спираше в благото утро.

— Май е време да се сбогувам с това място — каза той е усмивка. — Нищо, че тъй и не разбрах какво точно представлява.

Той се усмихна и почеса козината на верния си фамилиар. Слънчевите лъчи се протегнаха чак до скалистия връх и го оцветиха в златисто. Бриян също протегна ръка и помаха за сбогом.

— Ох — промърмори изведнъж Морков. — Май храната в замхъка още е прокхълната…

Бриян погледна парализираното му тяло и избухна в смях.

ЕПИЛОГ

Раздрънканият син трамвай отвори врати и Свилен се качи по стъпалата.

Мръсните стъкла, оживели от блясъка на залеза, отразиха един различен, доста спретнат тип. Косата и брадата му бяха по-къси, а дрехите — тъмни, но нови и изгладени. Промяната в живота му бе деликатна, но осезаема.

Свилен приближи отвореното правоъгълно прозорче, през което влизаше свеж въздух. В петъчния следобеден трафик трамваят се движеше даже по-бавно от обикновено, но той нямаше бърза работа. От полуотвореното око на предстоящата нощ не надничаше нищо страшно — поне нищо по-страшно от обичайното.

„Петък“, обади се отново дрезгавото гласче в главата му. Сега обаче то звучеше почти празнично — Свилен пътуваше към „Гладната сврака“, където щеше да се състои официално тържество в чест на победата над сенките. Както Свилен, така и останалите магьосници, които се бориха с повелителя през онази вечер, бяха обявени за герои. Свилен обаче знаеше, че истинският герой в тази битка е един.

За последно бе видял Бриян в онази сутрин, когато момчето се събуди. Бяха изминали три дни от битката на улица „Дъждовна“ и дъждът най-сетне беше спрял. Слънчевите лъчи се промушваха през щорите и чертаеха фигури по килима. Бриян спеше в своята стая до банята, а Морков се беше набрал по брадичката му и го гъделичкаше с мустачки. Ванина и Свилен също се бяха надвесили над него. Гледаха го с неприкрита радост.

— Бри, буден си! — извика Ванина.

Младежът се надигна и се облегна на натрупаните зад себе си възглавници. Морков се хързулна надолу и се излегна на корема му. Бриян изохка тихо. Дланта му все още беше сивкавочерна.

— Остатъчен ефект от атаката на демона — обясни Ванина. — Още търсим знахар, който да може да я излекува.

Бриян кимна разсеяно. Ванина му подаде чаша вода, а той я изпи на една глътка. Междувременно Свилен донесе голямата плетена кошница от кухнята и я остави в леглото.

— Картички и подаръци от доброжелатели.

Бриян ги погледна учудено. Още не му бяха казали, че Ванина е зарязала собственика на „Грандьор“ и се е събрала със Свилен. Всъщност нямаше нужда и да му казват — беше му пределно ясно.

Бриян взе бележката, залепена за кошницата. Не забравяй да кажеш „Вером“! Кошницата беше пълна догоре е подаръци и поздравителни картички. Още първата му напомни как в магьосническия свят нищо не е каквото изглежда. Беше от Белота и от нея се издуха и полетяха няколко разноцветни балона. Имаше също картичка от Тамара, изрисувана е черепи и дракон, както и снимка на Аркади, преобразен в Бриян. Иза му беше пратила шокиращ шоколад, а собственикът на „Грандьор“ — пакет с плагиатски плодове[22]. Имаше също нова книга игра от Амос и ваучер за „Гладната сврака“, собственоръчно надраскан на салфетка от Горгоната Глория.

Но най-ценното стоеше на дъното — обикновена картичка е пожелание за скорошно оздравяване. Беше от родителите му:

Скъпи Брияне,

Иска ни се да те уверим в много неща. Как се стараем да бъдем по-добри, как потърсихме помощ и работим по проблемите си… Как всичко от сега насетне ще бъде наред… Знаем, че нямаме право да очакваме за пореден път да ни повярваш. Затова ти пишем следното: ние сме заедно и нямаме търпение да се завърнеш при нас! Страшно ни е мъчно за теб, но се радваме, че си открил приятели със сходни интереси и можеш да разчиташ на тях. Обещаваме ти — стига да ни позволиш, ще се докажем не само като примерни родители, но и като истински добри приятели.

Оздравявай скоро! Обичаме те и те очакваме!

Мама и татко

Бриян прочете картичката няколко пъти, а щом я затвори, гласът му трепереше:

— Били са тук?

Ванина кимна.

— Решихме да ги извикаме. Страшно много се притесняваха, издирваха те под дърво и камък…

Момчето пак погледна към картичката. Отпред имаше картинка на хамстер е фокусническа шапка.

— Знаят ли?

— Не — отвърна Свилен. — Казахме им, че сме илюзионисти и че те обучаваме на занаята. Което си е само половин лъжа в крайна сметка.

Бриян не отвърна нищо.

— Решението е изцяло твое — каза Ванина. — Ще отидеш да ги видиш, когато си готов. Ще се върнеш да живееш при тях, ако прецениш.

Тя погледна към Свилен. Явно бяха репетирали тази реч.

— Разбира се, за нас ще е радост, ако решиш да останеш — каза той — при Ванина или при мен. Искаме да знаеш — той хвана ръката на Ванина и я стисна в своята, — че независимо коя фракция избереш, новото ти семейство винаги ще те подкрепя.

— Магьосническото ти семейство — допълни Ванина. — Можеш да разчиташ на нас, Бри.

Бриян им благодари сърдечно и подаде плагиатската ябълка на Морков. Хамстерът остана доста объркан от първата си хапка.

— Не знам доколко си спомняш вечерта на „Дъждовна“ — каза Свилен, — но за съжаление, амулетът ти не изкара същия късмет като морското свинче.

— Хамстер — прошепна Ванина.

— Хамстер — поправи се Свилен. — Битката унищожи шишарката. Както знаещ не е лесно да се унищожи магьоснически амулет, но и демонът не си спести усилията…

— Знам — отвърна Бриян. — Вече съм безамулетен и ще ми е доста по-трудно да правя заклинания.

— Но не се отчайвай! — увеща го Ванина. — За момче с твоя потенциал дори липсата на амулет няма да е особена пречка. Та ти си първият огледален магьосник от двеста години насам, Бри.

— И ще ти помагаме независимо кого избереш за учител — допълни Свилен. — Целият магьоснически свят те наблюдава с нетърпение. Звучи глупаво, но ти си ходещо чудо. Не е за вярване, че родителите ти не са магьосници.

— Всъщност Амос в момента изследва родословното ти дърво — каза Ванина. — Опитва се да открие дали пък не си далечен наследник на някой магьоснически род…

— Няма да е нужно — отбеляза познат глас зад тях.

Свилен и Ванина се обърнаха към вратата с насочени амулети и миг по-късно извикаха в един глас:

— Буря?!

— И аз се радвам да ви видя, деца — каза старицата.

Носеше шарено шушляково яке и държеше Жива под мишница. Косата ѝ, хваната с шнола, се спускаше като разпенен водопад.

— Как влезе? — попита Свилен. — Беше заключено, а имам и защитни заклинания…

Буря поклати глава, все едно това бяха подробности, които дори не си струват обсъждането. Подмина магьосниците и се разположи на ръба на леглото.

— Отдавна не си бях правила такава дълга разходка — каза тя. — Как си, момчето ми?

— Вече по-добре — отвърна Бриян.

При вида на Жива Морков веднага заряза нагризаната ябълка и се скри. А Буря погледна посивялата десница на Бриян, въздъхна дълго и тихо. След това каза:

— Преди много, много години познавах един магьосник. Красавец беше, е царска осанка, а и най-талантливият магьосник сред нас. С две думи, лудо се влюбих, но няма да изпадаме в подробности. Разлюбихме се и всеки продължи по пътя си. Той се ожени за обикновено момиче от немагическо семейство и все пак води необикновен, доста магически живот. Ако трябва да съм честна, не беше единственият магьосник, който отмъкна сърцето ми. Но пък беше единственият, който ползваше за амулет най-обикновена шишарка…

Очите на Бриян станаха двойно по-големи.

— Искаш да кажеш, че…

— Още щом те видях, разбрах, че тая шишарка не е чиста случайност. Ти самият каза, че я имаш, откакто се помниш. Ние, магьосниците, не вярваме особено на случайността — защо ѝ е на Вселената да губи време в несвързани истории, когато може просто да се позабавлява малко? Виж, хората са друга история… Така или иначе, определено не идваш от обикновено семейство, момчето ми…

Бриян остана безмълвен, Ванина и Свилен — също. Само Жива тихо мъркаше в скута на Буря, която се усмихна широко и продължи:

— Но не това е причината да ви дойда на гости. Когато се запознахме, ме попита нещо, момчето ми, а аз обещах да ти отговоря…

* * *

Някой потупа Свилен по рамото и неочакван глас каза:

— Билети и карти за проверка.

Той се обърна рязко и с почуда видя, че в трамвая се е качил един младеж с набола брада и бинтована десница.

— Брияне — извика той и го хвана за рамената, — радвам се да те видя!

Бриян се усмихна.

— И аз теб, Свилене — позагладил си косъма. Ванина добре ти влияе, а?

Свилен също се усмихна и сви рамене.

— Не се оплаквам. Отдавна не съм те виждал, как върви чиракуването?

— Нали я знаеш баба Буря — отвърна Бриян, — главно ме кара да чистя къщата, да лежа на покрива и да чета дебели книги. Казва, че след като завърша училище, дори ще ми позволи да правя заклинания.

Свилен закима сериозно.

— Дисциплината е много важна, още повече когато чиракуваш… — Посочи бинтованата му ръка. — Нека първо ръката ти заздравее малко.

Бриян отмести глава, все едно отпъждаше нежелана тема за разговор, а след това каза:

— Към „Гадната сврака“ си се запътил, нали така?

— Иска ли питане — отвърна Свилен. — За пръв път от 30 години насам ще пускат магове от всички фракции и шайки. В чест на победата на „Дъждовна“.

Бриян не отвърна нищо, сигурно още се притесняваше да говори за онази вечер. Наистина маг-милицията беше провела разследване и заключи, че повелителят на сенките трябва да е проследил Саабир до София. Свилен се надяваше, че това е действителната причина за появата на демона, но не можеше да се отърси от неговите последни думи: „Мисли за мен като за предупреждение… Страшен дъжд ще падне“.

— Буря спомена — каза Бриян, — че последното подобно събиране е приключило с голям бой.

— Така беше. Бащата на Горгоната трябваше да затвори за цяла седмица, за да поправи щетите. Готов съм да се обзаложа, че и сега така ще стане.

Трамваят спря, а двамата се засмяха и погледнаха към спирката. Слънцето разрошваше дърветата на парка „Заимов“ — в петъчния следобед го кръстосваха многобройни велосипедисти и майки с бебешки колички. През отвореното прозорче на трамвая Свилен чуваше празничната музика на града, задъхана и вдъхновена. Пролетта най-сетне беше дошла.

— Когато заживях при теб — каза изведнъж Бриян, — целият този свят се разкри пред очите ми… Открих, че магьосниците се черпят или преди битка, или след победа. Най-сетне дойде време за почерпка от втория вид. А и Белота беше обещал, че следващия път ще видя „Свраката“ в целия ѝ блясък.

Свилен огледа Бриян и откри с изненада, че пред него вече не стои малко, объркано момче. Бриян беше пораснал, набола му беше брада, но освен това имаше някаква друга промяна — по-голяма и по-трудно забележима.

— Белота никога не греши — отвърна Свилен. — Разбрах, че магьосници от цялата страна са дошли, за да видят с очите си легендарния огледален маг. Няма да ти се размине раздаването на автографи…

Бриян се подсмихна, но бързо поклати глава.

— Глупости.

„Не съм сигурен дали е пораснал твърде бързо — помисли си Свилен, — или винаги е бил такава упорита глава. Но нима аз не съм същият?“

Трамваят потегли отново и вятърът през отвореното прозорче разроши косата на Свилен. Той си пое дълбоко дъх и затвори очи. Представи си как в розовия здрач вървят заедно е Бриян към Шестото кьоше, как още от вратата на „Свраката“ ги посреща празнична гълчава. Представи си онзи ъгъл до входа, който Горгоната беше посветила на загиналите и обкичила е техни снимки: Саабир; Игнат; Деса; онова момче от „Свраката“, чието име дори не знаеше… Пред снимките имаше поувехнал букет цветя и голяма магическа свещ, която гореше до безкрай.

Свилен си представи кръчмата, лишена от обичайните защити против здрачници, но подплатена дори е повече заклинания от обикновено, за да вмести стотина маси и стотици подпийнали магове. Представи си как Ванина се затичва към него, усмихната до уши по онзи начин, който телевизионните камери не познаваха.

С Бриян закъсняваха, тъй че останалите вече щяха да са пристигнали. Белота щеше да се налива с бира и да им предложи на промоция своя нов продукт — краткотрайна смърт е марка „Морков“. Самият хамстер щеше да е заел обичайното си място над камината, защото вече официално беше член на джаз квартета „Майс Дейвис“. Иза щеше да е простряла върху свободен стол бинтования си крак и щеше да си подмята елементопчето. Тамара също щеше да седи и да мълчи, докато брат ѝ обикаля кръчмата и плаши непознати, дегизиран като маг-милиционер. Амос сигурно нямаше да дойде, нито пък баба Буря, но поне Жива щеше да се навърта наоколо и да държи под око младия чирак.

Свилен си представи е усмивка голямото магьосническо семейство — тази шайка, която само допреди месеци би му се сторила съвсем безумна. Представи си как цялото заведение вдига наздравица за Бриян, момчето чудо. Как някой, без да иска, удря някой друг и за нула време магьосниците се впускат в любимото си занимание — бой е халби. Как Горгоната се опитва да разтърве зорници, здрачници и мъглици, как крещи „Никакви заклинания!“ и заплашва, че за последно ги събира всички заедно. Може би в суматохата някое непознато момиче щеше да иде при Бриян и да помоли младия маг за автограф. А през прашасалите прозорци слънцето щеше да залязва и да залязва…

Трамваят спря и глас в далечината измъкна Свилен от мислите му:

— Карти и билети за проверка.

— Мамка му — простена Свилен и се обърна назад.

Стадо контрольори си проправяха път през застиналите на място пътници. Синята униформа личеше през дрехите им като скрита под вълната вълча козина. Бриян се ухили и каза:

— Забравил си да си продупчиш безценното билетче, нали?

Без да откъсва поглед от контрольорите, Свилен отвърна:

— Да, но предпочитам да ги омагьосам. Ще ми правят билетчето лев и шейсет, как пък не…

Бръкна в джоба на панталоните си, за да изкара плочката от домино. Бриян го възпря:

— Позволи на мен. Имам едно ново заклинание за краткотрайна амнезия и ръцете ме сърбят да го изпробвам.

Очите на Свилен потрепериха — сигурно от последните слънчеви лъчи, отразени в стъклото на трамвая. Усмихна се и пусна доминото обратно в джоба си.

— Добре — каза магьосникът. — Но нито дума на Буреносна.

Бриян кимна и протегна ръка напред.

Благодарности

Всъщност няма значение дали маскираният убиец прибягва до суперсили, или до кухненски пособия. В края на филма той винаги се изправя пред същия сочен въпрос: „Защо?“. Аварийните изходи са залостени, ножът е опрял в гърлото, а патрулиращите полицаи се помайват някъде. Дошъл е мигът за свалянето на маската. А под нея дебне наградата за учтиво проявеното търпение.

Когато издадеш книга, същият въпрос те преследва с настървението на хорър злодей. „Защо?“ Наскоро някой ме попита: „Роман — добре, ама защо е за софийски магьосници?“. Обяснявах се поне половин час. Но ти вече си стигнал до следговора (или си прелистил до края, както правя аз) и други аварийни изходи няма. В случай че още се чудиш „Защо?“, ето го моя отговор:

Светът е изпълнен с магия. Някои вярват в един вид магия, други — в друг. Често два вида са напълно противоположни, което създава напрежение. Твоята магия не може да съществува, ако противоречи на моята, нали така? Все пак четеш този следговор, което ми подсказва, че споделяме една обща вяра. Вярата в магията на думите. В магията на писаното слово, на книжното тяло. Всяка книга, която държим на рафта или на четеца си, съдържа безброй заклинания. Всяка книга променя реалността — и го прави точно със скоростта, с която очите ни препускат по редовете.

Моята реалност се промени коренно, когато срещнах софийските магьосници. Вече оглеждам ъглите за несъществуващи преки. Разминавам се с непознати, които по всяка вероятност крият в ръкава си карти. С приятели, прочели романа, говоря за безценни билетчета и магьоснически гербове. Не сме стигали още до „Гадната сврака“, но и приключението тепърва започва. Приключение, в което героят си ти! Може да прозвучи клиширано, но се надявам срещата с тези магьосници да те е усмихнала, да продължава да те усмихва… Все пак броят на повярвалите в заклинанието увеличава заряда му. А на нашата реалност няма да ѝ навреди някое и друго заклинание.

Всеки, който предприема ново приключение, се нуждае от магьосническа шайка. Тук е мястото да благодаря на своята. Благодаря на първите читатели на романа: майка и татко, Злати, Валя и Мъро. Благодаря на Тошко за арабското заклинание. Благодаря на неуморните ми редактори — Емануил Томов и Ганка Филиповска, както и на Исмаил Инджеоглу, който вдъхна живот на корицата и герба. Благодаря на издателство „Сиела“, в чийто офис разговорите за книги са по-естествени от въздуха. Благодаря безкрайно на Христо Блажев — един герой без плащ, който съзря вълшебната искрица в купа с ръкописи. Благодаря и на Надя Тошева, която си избоде очите с безбройните корекции.

Последната благодарност, която всъщност заема първо място, е за теб. Благодаря ти, скъпи читателю — надявам се търпението ти да е било възнаградено. До нови срещи!

1

Опитът сочеше, че идеш ли сам и паралия в „Гладната сврака“, ще си тръгнеш без пукнат грош, но с много нови приятели.

2

„Гладната сврака“, както повечето магьоснически заведения, не приемаше резервации. Глория Горгоната, настоящата съдържателна, беше пробвала веднъж да въведе табелки с надпис „Резервирано“. Начинанието приключи бързо и злополучно — някакво заклинание напълни кръчмата чак до тавана с такива табелки и Глория трябваше да затвори за двудневно почистване. Тя така и не се престраши повторно да цивилизова клиентелата си. По-настоятелните магьосници обаче все още пращаха някой бухал или гарга да им пази маса от сутринта и да кълве всеки, понечил да седне.

3

Времегьосничество, наричано още време-магьосничество — традиционна магическа школа, която се занимава с мистериозната материя на времето.

4

Преди време, вдъхновена от окъсняла мания по шейсетте и връзката си с една британска фея, магьосницата дори настояваше да ѝ викат Аура. Сега и над това название тегнеше неписана забрана.

5

Ако някой магьосник откриеше във Вътрешния град настоящото ѝ местоположение, той положително щеше да види магически следи в разнообразни оттенъци.

6

С изключение на единаците, за които обаче информацията бе доста оскъдна

7

Магьосническата милиция (или маг-милицията) беше основната служба за поддържане на обществения ред сред българските матове. В миналото тя беше изпълнявала тази функция почти успешно, но напоследък прекарваше по-голямата част от времето и ресурсите си в обискиране на сладкарници.

8

Оказа се, че книгата никак не си пада по книгоразделители — без предупреждение ги засмукваше и те изчезваха някъде сред неизброимите ѝ страници (което обяснява защо и книгата в ръцете ви няма разделител. Някога е имала…)

9

„Гарантирано отказване на алкохола само за 1 ден! За редовни клиенти — отстъпка!“

10

Членовете на триото „Майс Дейвис“, както те сами се наричаха, отдавна издирваха по-стандартни джаз инструменти за изявите си, китара или пиано например. Уви, миниатюрните миши инструменти вече не бяха толкова популярна пазарна ниша като едно време.

11

И Обреченият магьосник е дал обет да не ползва силите си, докато не дойде краят му или краят на нещо, срещу което се е обявил по идеологически причини.

12

Дълги години бащата на Горгоната вярваше, че според народната поговорка „гладната сврака просо сънува“. Той убеждаваше насила клиентите в чувството си за хумор, като ги държеше полугладни. Според мнозина достоверни източници беше цяло чудо, че с такъв баща Горгоната нямаше дори наченки на чувство за хумор.

13

Зорниците, решени да не ползват магия за лична облага, рядко се изкушаваха от вечната младост. Здрачниците нямаха такива задръжки — те често минаваха „под магическия нож“ в името на красотата.

14

„Сменелик“ е магическа школа, популярна единствено сред здрачниците. Нейните последователи са безсилни без амулета си, но безпощадни с него. Огнестрелните оръжия сменелик не ползват истински патрони, но това далеч не ги прави безопасни. Добрият магьосник сменелик може да превърне един безвреден патрон във всичко, което пожелае.

15

При все това някои университетски величия десетилетия наред бълват трудове за ефекта на сезоните върху избора на школа. Измислете нещо ново!

16

„Защо?“, ще попитате. „Не са ли всичките Ви дипломи и познания достатъчна причина, за да стигнете до печат?“ Ще се наложи да ви разочаровам, скъпи читатели… Всичко е с връзки!

17

Това да ти звучи познато, Валери Ментов Хрисимов? Да не би да си последовател на школата на планинския ручей, че изведнъж изчезна и чак телефонния номер си смени, а? Прав ти път… Да видим как ще продължиш да баламосваш жените, след като ти публикувам името и всички разберат що за жалко, безполезно изкопаемо си!

18

Освен това по личните му изчисления през около 80% от времето тъй или иначе бяха напушени.

19

Шапките за косопад имат главно 2 приложения. Когато шапката се сложи върху плешива глава, по нея чудодейно пониква коса. Ако шапката се сложи наопаки върху поникнала коса, носителят спестява цяло състояние от фризьорски услуги. Магическите маркери „Памет“ пък са един от най-тачените магически продукти, произвеждани в България преди 1989 г. Всичко, записано с тях, се запаметява автоматично.

20

Това бе малко вероятно — зелените крушки, ползвани за немите преки и другите обществени магически места, не бяха обикновени. Все още се ползваха същите крушки, поставени в началото на XX век, и те в съвсем редки случаи имаха нужда от смяна. Ако първоначалният им мощен енергиен заряд се изчерпеше, крушките продължаваха да се захранват от частичните остатъци от заклинания, извършвани наоколо.

21

„Ала знайте, че тъй призованите привидения мъчно биха били прокудени, освен от пръстите на друго привидение. В крайна сметка кое заклинание ще съумее да прокуди нещо, дето го няма?“ Из „Знайни и незнайни вълшебства от цял свят и отвъд“, Н. Райнов

22

Шокиращият шоколад се променяше всеки път, щом отчупиш парче от него. Мнозина магове имаха лоши спомени с шокиращ шоколад, след като бяха стигнали до любимия си вкус и бяха опитали да налапат цялото блокче наведнъж. Плагиатскиге плодове се продаваха само по няколко на брой в найлонов пакет. Ако в пакета имаше примерно банан, портокал и круша, бананът беше с вкус на портокал и т.н.

Content

Мартин Колев
Софийски магьосници

Пролог

Глава 1 Шестте кьошета

Глава 2 Момче и шишарка

Глава 3 Тайните улици на София

Глава 4 Вътрешният град

Глава 5 Книжарница „Прашен сандък“

Глава 6 Приключение, в което героят си ти!

Глава 7 Зорник, здрачник

Глава 8 Сивата котка

Глава 9 Малка миша музика

Глава 10 Покана за среща

Глава 11 Чай и джаз

Глава 12 Нощен магеснически трамвай 32

Глава 13 „Времекъс“

Глава 14 Друг мост

Глава 15 Добрият живот на злите магьосници

Глава 16 Фрактали от вятър

Глава 17 Следата

Глава 18 БУРЕНОСНА

Глава 19 Елементално, Уотсън

Глава 20 Капан

Глава 21 Заклинание за пилешка супа

Глава 22 Повелителят на сенките

Глава 23 Страшен дъжд ще падне

Глава 24 Без амулет

ЕПИЛОГ

Благодарности

1