Роджър Зелазни

Хрониките на Амбър

(цялата поредица 1-10)

Деветте принца на Амбър

I

След цяла вечност (както ми се струваше) започнах да възвръщам усещанията си.

Опитах се да раздвижа пръстите на краката си и успях. Лежах проснат в болнично легло и целите ми крака бяха в гипс, но все още ме слушаха.

Три пъти стиснах очи и отново ги отворих.

Стаята престана да се люлее.

Къде се намирах, дявол да го вземе?

После мъглата полека взе да се вдига и част от онова, което се нарича памет, започна да се връща. Припомних си нощи, сестри и спринцовки. Всеки път, когато светът леко се проясняваше, идваше някой и ми инжектираше нещо. Така бе ставало досега. Да. Този път, обаче, се чувствах почти във форма. Щеше да им се наложи да престанат.

Дали щяха да го направят?

Отговорът ме връхлетя незабавно: вероятно, не.

Обзе ме някакъв естествен скептицизъм към чистотата на всички човешки подбуди и се настани в гърдите ми. Умишлено ме държаха в упоено състояние, изведнъж осъзнах аз. Нямах основателни причини да си го помисля, ако се съдеше по начина, по който се чувствах, нито пък имаше някакъв повод да престанат точно сега, ако им е било платено да го правят. Затова запази самообладание и се прави на унесен, обади се един глас в мен, който идваше от най-лошата ми, макар и най-мъдра, същност.

Така и постъпих.

Около десет минути по-късно през вратата надникна сестра и аз, естествено, дремех. Тя си отиде.

Вече си бях изградил известна представа какво беше станало.

Смътно си спомнях, че бях пострадал в някаква катастрофа. Онова, което се бе случило после, все още тънеше в мъгла, а какво бе ставало преди, ми беше абсолютно неизвестно. Но първоначално ме бяха настанили в болница, а после ме преместиха тук, сетих се аз. Защо? Не знаех.

Както и да е, усещах, че краката ми са доста добре. Достатъчно добре, за да се държа на тях, макар че нямах представа колко време е минало от счупването им… а знаех, че са били счупени.

Надигнах се до седнало положение. Необходими ми бяха истински усилия, тъй като мускулите ми бяха много уморени. Навън беше тъмно и зад прозореца ярко грееха шепа звезди. Аз им намигнах и спуснах крака от леглото.

Чувствах се замаян, но след малко ми мина и се изправих, хванат за металната рамка в горния край на леглото. Направих първата си стъпка.

Добре. Краката ме държаха.

Значи, теоретично, бях в достатъчно добра форма, за да си тръгна.

Върнах се обратно в леглото, изтегнах се и започнах да разсъждавам. Обливаше ме пот и треперех. Пред очите ми играеха цветни кръгове и така нататък.

Имаше нещо гнило в Дания…

Катастрофата бе станала с кола, припомних си аз. И беше ужасна…

Тогава вратата се отвори, в стаята нахлу светлина и през цепнатините под клепачите си видях една сестра със спринцовка в ръка.

Тя се запъти към леглото ми — едра жена с тъмна коса и големи ръце.

В момента, в който ме доближи, седнах.

— Добър вечер — казах.

— Ъъ… добър вечер — отвърна тя.

— Кога ме изписвате? — попитах аз.

— Трябва да попитам доктора.

— Направете го — наредих.

— Запретнете си ръкава, моля.

— Не, благодаря.

— Трябва да ви направя инжекция.

— Не, не трябва. Не ми е необходима.

— Опасявам се, че това го решава докторът.

— Тогава го изпратете да ме убеди. Но междувременно, не ви позволявам да ме докосвате.

— Длъжна съм да изпълня дадените ми нареждания.

— Така е мислел и Айхман и вижте какво стана с него — поклатих бавно глава.

— Много добре — рече тя. — Отивам да докладвам за…

— Ако обичате — настоях аз. — И докато го правите, кажете му, че съм решил да си тръгна на сутринта.

— Това е невъзможно. Вие не можете дори да вървите… а имате и вътрешни наранявания…

— Ще видим. Лека нощ.

Тя изскочи от полезрението ми без да отговори.

Останах да лежа и да мисля. Изглежда се намирах в някакъв вид частно заведение — значи някой плащаше сметката. Кого познавах? Зад клепачите ми не изплуваха никакви образи на роднини. Нито на приятели. Кой оставаше тогава? Враговете ми?

Обмислих и това.

Нищо.

Нямаше кой да ми е оказал такова благодеяние.

Колата ми бе паднала от една скала право в някакво езеро, спомних си изведнъж. И това беше всичко, което помнех.

Аз…

Напрегнах се и отново започнах да се потя.

Не знаех кой съм.

За да се занимавам с нещо, седнах и свалих всичките си превръзки. Тялото ми изглеждаше добре под тях и това ми се струваше правилна постъпка. Счупих гипса на десния си крак, като използвах металната подпора, която свалих от горния край на леглото. Обзе ме внезапното усещане, че трябва веднага да изляза, че има нещо, което трябва да направя.

Стъпих на десния си крак. Той беше в ред.

Разчупих гипса и на левия, станах и отидох до гардероба.

Там нямаше никакви дрехи.

Тогава чух стъпките. Върнах се в леглото си и покрих счупените гипсове и свалените превръзки.

Вратата пак се отвори.

После всичко около мен се обля в светлина и видях едър мъж с бяла престилка, поставил ръка върху ключа на лампата.

— Какво чувам за лошото ви държание със сестрата? — попита той и се приключи с претенциите ми, че спя.

— Не знам — рекох. — Какво?

Това го затрудни за миг, два, както показа смръщването му, после мъжът заяви:

— Време е за инжекцията ви.

— Вие лекар ли сте? — попитах.

— Не, но съм упълномощен да ви направя инжекция.

— Аз пък отказвам, тъй като имам законно право да го направя. Вас какво ви интересува?

— Ще си получите инжекцията — отсече той и заобиколи откъм лявата страна на леглото. В едната си ръка държеше спринцовка, която дотогава бе останала извън полезрението ми.

Ударът беше много мръсен — на около десет сантиметра под катарамата на колана му, бих казал — и го събори на колене.

— — —! — каза той след известно време.

— Доближи се пак на една плюнка разстояние — заканих се аз — и ще видиш какво ще стане.

— Ние имаме начини да се справяме с пациенти като теб — изпъшка той.

Значи беше дошло време да действам.

— Къде са ми дрехите?

— — —! — повтори той.

— В такъв случай се налага да взема твоите. Дай ми ги.

Взе да ми става досадно при третото повторение, затова метнах чаршафите върху главата му и го цапнах с металната подпора.

За по-малко от две минути бях облечен целият в бяло, цветът на Моби Дик и ваниловия сладолед. Отвратително.

Натиках го в гардероба и погледнах навън през зарешетения прозорец. Видях Старата луна, с Новата луна на ръце, надвиснала над редица тополи. Тревата бе сребриста и искряща. Нощта немощно се пазареше с деня. Нямаше нищо, което да подсказва, поне на мен, къде се намира това място. Изглежда бях на третия етаж в сградата, а долу, вляво, падаше ярко очертан квадрат светлина, сякаш да отбележи, че на първия етаж има прозорец, зад който някой е буден.

И така, излязох от стаята и огледах коридора. В левия край той завършваше в стена със зарешетен прозорец, а по дължината му имаше още четири врати, по две от всяка страна. По всяка вероятност те водеха към други стаи като моята. Отидох да надзърна през прозореца и видях още поля, още дървета, още нощ, нищо ново. Обърнах се и тръгнах в другата посока.

Врати, врати, врати. Под никоя от тях не се процеждаше светлина, а единствените звуци бяха стъпките на прекалено големите ми, взети назаем обувки.

Ръчният часовник „Смеещо се момче“ ми съобщи, че е шест без петнайсет. Металната подпора беше затъкната в колана ми, под бялата престилка и се забиваше в хълбока ми, докато вървях. На около шест метра една от друга по тавана висяха лампи, всяка от които хвърляше към четирийсет вата светлина.

В десния край стигнах до стълбище, устремено надолу. Тръгнах по него. То беше покрито с килим и заглушаваше стъпките.

Вторият етаж изглеждаше също като моя, редици стаи, затова продължих надолу.

Щом стигнах първия етаж, завих надясно и затърсих врата, с просмукваща се под нея светлина.

Намерих я, почти в края на коридора и не си направих труда да почукам.

Мъжът беше облечен в ярък халат, седеше зад голямо лъскаво бюро и преглеждаше някаква счетоводна книга. Явно не беше пациент. Той вдигна стреснато поглед към мен, с разширени очи и разтвори устни като за вик, който така и не издаде, може би заради решителния ми вид. Изправи се, светкавично.

Затворих вратата зад себе си, приближих се и казах:

— Добро утро. Ще си имате неприятности.

Хората изглежда винаги изпитват любопитство към неприятностите, защото след трите секунди, които ми бяха необходими, за да прекося стаята, думите му бяха:

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че срещу вас ще бъде заведен съдебен процес, задето ме държите като затворник, както и още един за злоупотреба със служебно положение и безсъвестна употреба на наркотици. Вече долавям симптоми, че те ми липсват и може да ме избие на насилие…

Той скочи.

— Махайте се оттук.

Видях върху бюрото му пакет цигари. Взех си една и наредих:

— Седнете и млъкнете. Трябва да поговорим за някои неща.

Мъжът седна, но не млъкна:

— Нарушавате няколко правила.

— Затова ще оставим съда да реши кой носи отговорността — отвърнах аз. — Искам си дрехите и личните вещи. Тръгвам си.

— Вие не сте в състояние…

— Никой не ви пита. И ще ми платите още сега, иначе ще отговаряте пред съда.

Той посегна към един бутон на бюрото си, но аз блъснах ръката му настрани.

— Няма да стане! — отсякох. — Трябваше да го натиснете, когато влязох. Вече е твърде късно.

— Господин Кори, поведението ви е изключително…

Кори?

— Не съм влязъл сам тук — заявих, — но съм в пълното си право сам да изляза. И точно сега е моментът. Затова да се върнем на въпроса.

— Вие очевидно не сте в състояние да напуснете тази институция — отвърна той. — Не мога да допусна това. Възнамерявам да повикам някой, който да ви отведе обратно до стаята и да ви сложи в леглото.

— Хич не се и опитвайте, за да не откриете в какво състояние съм всъщност. Към вас имам няколко въпроса. Първият е: кой ме доведе тук и кой плаща сметката?

— Добре — въздъхна той и тъничките му, русоляви мустачки увиснаха колкото им бе възможно по-надолу.

Отвори едно чекмедже, пъхна ръката си вътре и аз застанах нащрек.

Избих му го преди да е успял да освободи предпазителя: автоматичен пистолет 32-и калибър, чудесна изработка, колт. Аз сам запънах ударника, след като го вдигнах от бюрото, после насочих оръжието към него и казах:

— Ще отговорите на въпросите ми. Явно ме смятате за опасен. Може да се окажете прав.

Той леко се усмихна и също си запали цигара, което беше грешен ход, ако възнамеряваше така да демонстрира самоувереност. Ръката му трепереше.

— Добре, Кори… щом това ще ви направи щастлив — рече той, — вашата сестра ви регистрира тук.

„?“ — помислих си аз.

— Коя моя сестра? — попитах.

— Ивлин — рече той.

Никакъв проблясък. Затова:

— Странно. Не съм виждал Ивлин от години. Тя дори не знаеше, че съм в тази част на страната.

Мъжът вдигна рамене.

— Независимо от това…

— Къде живее сега? Искам да й се обадя.

— Адресът й не ми е подръка.

— Намерете го.

Той стана, отиде до картотеката, порови из нея и извади едно картонче.

Разгледах го. Г-жа Ивлин Фломел… Адресът в Ню Йорк също не ми беше познат, но го запечатах в паметта си. Както твърдеше картончето, моето малко име беше Карл. Добре. Още информация.

Затъкнах пистолета в колана си, до подпората от леглото, като преди това, разбира се, сложих предпазителя.

— Добре — обърнах се към него. — Къде са ми дрехите и колко смятате да ми платите?

— Дрехите ви бяха унищожени при катастрофата — каза той — и трябва да отбележа, че и двата ви крака определено бяха счупени — левият на две места. Наистина не разбирам как успявате да се държите на тях. Минали са само две седмици…

— Винаги съм се възстановявал бързо — рекох. — А сега, за парите…

— Какви пари?

— За да се споразумеем да не ви давам под съд за злоупотреба със служебно положение и другото ми оплакване.

— Не ставайте смешен!

— Кой е смешен? Ще се съглася на хилядарка, в брой, веднага.

— Изобщо няма да разисквам този въпрос.

— Не е зле да си помислите… пък и независимо дали ще спечелите или загубите, представете си какво име ще излезе на заведението ви, ако успея да вдигна достатъчно шум преди делото. Можете да бъдете сигурен, че ще вляза във връзка с Американската асоциация на медиците, с вестниците, с…

— Чисто изнудване — заяви той — и аз не желая да имам нищо общо с това.

— Или платете сега, или ще го направите след съдебното решение. На мен ми е все едно. Но така ще ви излезе по-евтино.

Ако се навиеше, щях да знам, че предположенията ми са били правилни и в цялата работа има нещо гнило.

Той се втренчи яростно в мен, за не знам колко време.

Накрая каза:

— Не разполагам тук с хиляда долара.

— Назовете компромисна цифра.

След още една дълга пауза, мъжът се възмути:

— Това е кражба.

— Не и ако просто ги отнеса в брой, Чарли. Така че, казвай.

— В сейфа ми трябва да има към петстотин.

— Извади ги.

След като прегледа съдържанието на малкия, вграден в стената сейф, той съобщи, че разполага с четиристотин и трийсет, а аз не исках да оставям отпечатъци по сейфа, само за да го проверя. Затова приех и напъхах банкнотите в страничния си джоб.

— А сега, коя е най-близката таксиметрова компания, обслужваща този район?

Мъжът каза името и аз го потърсих в телефонния указател, откъдето научих, че се намираме в горната част на щата.

Накарах го да им се обади и да ми поръча такси, тъй като не знаех името на болничното заведение и не исках той да научи за състоянието на паметта ми. Една от превръзките, които бях свалил, действително се намираше върху главата ми.

Докато правеше уговорката, чух го да споменава името на болницата: частна клиника „Гринуд“.

Загасих си цигарата, взех друга и облекчих краката си с около сто килограма товар, като се отпуснах в един кафяв тапициран стол до библиотеката.

— Ще чакаме тук и ти ще ме изпратиш до вратата — наредих аз.

От него не чух нито дума повече.

II

Беше около осем часа, когато таксито ме остави на един произволен ъгъл в най-близкото градче. Платих на шофьора и двайсетина минути повървях пеша. После влязох в някаква закусвалня, намерих си място и погълнах един сок, две яйца, препечена филийка, парче бекон и три чаши кафе. Беконът беше прекалено мазен.

След като дадох на закуската си един час почивка, тръгнах отново, намерих магазин за дрехи и изчаках до девет и половина да го отворят.

Купих си панталон, три спортни ризи, колан, малко бельо и чифт обувки по мярка. Взех също носна кърпа, портфейл и джобно гребенче.

После открих спирката на „Грейхаунд“ и се качих на един автобус за Ню Йорк. Никой не се опита да ме спре. Никой не ме следеше.

Докато пътувах и наблюдавах пейзажа, обагрен в цветовете на есента и гъделичкан от лекия ветрец под ясното, студено небе, преразгледах всичко, което знаех за себе си и за положението ми.

Бях регистриран в „Гринуд“ като Карл Кори от сестра ми Ивлин Фломел. Това е било предшествано от автомобилна катастрофа, станала петнайсетина дни по-рано и тогава съм получил счупвания, които вече не ме безпокояха. Не си спомнях сестра на име Ивлин. Персоналът на „Гринуд“ е бил инструктирани да ме държи в бездействие и се страхуваше от намесата на закона, с която заплаших, когато успях да избягам. Добре. Някой се страхуваше от мен, по някакви причини. Щях да играя докрай, каквото и да ми струваше.

Насила върнах мислите си към катастрофата и ги задържах на нея, докато ме заболя главата. Това не беше злополука. Останах с такова впечатление, макар и да не знаех защо. Щях да открия и някой щеше да си плати. Щеше да му излезе солено. Усетих да ме изпълва гняв, ужасен гняв. Този, който се бе опитал да ми навреди, да ме използва, го бе направил на свой собствен риск и сега щеше да си получи заслуженото, който и да бе той. Чувствах силно желание да убия, да унищожа човека, отговорен за всичко това и знаех, че не за първи път в живота си изпитвам подобно нещо, както знаех и че съм стигал до край при подобни случаи в миналото. Нееднократно.

Гледах през прозореца и съзерцавах как падат мъртвите листа.

Щом стигнах в Големия град, първото, което направих беше да се обръсна и подстрижа в най-близката бръснарница, а второто — да си сменя ризата и потника в тоалетната, защото не мога да търпя косъмчета по врата си. 32-калибровият автоматичен пистолет, принадлежал на безименния индивид в „Гринуд“, се намираше в десния джоб на сакото ми. Предполагах, че ако „Гринуд“ или сестра ми пожелаеха да бъда прибран набързо, незаконното носене на оръжие можеше да им свърши работа. Ала реших да задържа пистолета. Те първо трябваше да ме намерят, а пък аз само си търсех повод. Хапнах набързо нещо за обяд, един час сменях влакове на метрото и автобуси, после взех такси и дадох уестчестърския адрес на Ивлин, моята мнима сестра и надежда за събуждане на спомени.

Преди да пристигна, вече бях решил какъв курс на действие да следвам.

Затова, когато в отговор на почукването ми, след около трийсетсекундно чакане, вратата на огромната стара постройка се отвори, знаех какво възнамерявам да кажа. Бях обмислил думите си, докато се изкачвах по дългата, лъкатушна, бяла чакълена алея между тъмните дъбове и светлите кленове и листата шумоляха под краката ми, а вятърът студенееше по наскоро остъргания ми врат под вдигнатата яка на сакото. Ароматът на лосиона за коса се смесваше с плесенясалия дъх на бръшляна, увил отвсякъде стените на древната тухлена сграда. Не изпитах чувството, че виждам нещо познато. Реших, че никога не съм идвал тук преди.

Почуках и отвътре долетя ехо.

Пъхнах ръце в джобовете си и зачаках.

Когато вратата се отвори, усмихнах се и кимнах на пъпчивата смугла прислужница с вид на пуерториканка.

— Да? — каза тя.

— Бих желал да се видя с госпожа Ивлин Фломел, ако обичате.

— За кого да съобщя?

— Брат й Карл.

— Оо, влезте, моля — покани ме тя.

Пристъпих в антре, чийто под представляваше мозайка от мънички червеникавооранжеви и тюркоазени плочки, стените бяха облицовани с махагон, а отляво помещението бе преградено от някакви растения с големи зелени листа. Един куб от стъкло и емайл на тавана обливаше всичко в жълта светлина.

Момичето се оттегли и аз се огледах в търсене на нещо познато.

Нищо.

Така че, зачаках.

След малко прислужницата се върна, усмихна се, кимна и ме покани:

— Моля, последвайте ме. Тя ще се срещне с вас в библиотеката.

Изкачих след нея три стъпала и в коридора минахме покрай две затворени врати. Третата от дясната ми страна се оказа отворена и прислужницата с жест ми посочи да вляза там. Пристъпих и спрях на прага.

Като всички библиотеки, и тази беше пълна с книги. Освен това имаше три пейзажа, единият от тях на морско крайбрежие. Подът беше покрит с плътен зелен килим. Край огромното бюро стоеше голям глобус, обърнат с Африка към мен, а зад него от край до край по цялата стена се простираше прозорец с осем крила. Но никое от тези неща не ме бе накарало да спра.

Жената зад бюрото беше облечена в синьозелена рокля с V-образно деколте и широка яка, имаше дълга коса и бретон, чийто цвят бе кръстоска между облаци по време на залез и най-външния край на пламък от свещ в иначе тъмна стая, при това естествен, както някакси знаех, а очите й зад очилата, които мисля, че не й бяха нужни, грееха сини като езерото Ери в три часа в безоблачен летен следобед. Нюансът на сдържаната й усмивка отговаряше на косата й. Но никое от тези неща не ме бе накарало да спра.

Отнякъде я познавах, макар че не можех да се сетя откъде.

Пристъпих напред, също леко усмихнат.

— Здравей — казах аз.

— Седни, ако обичаш — покани ме тя и посочи един стол с висока облегалка и широки подлакътници, тумбест и оранжев, съвсем леко наклонен точно под ъгъла, в който обичах да се изтягам.

Послушах я, докато тя ме изучаваше.

— Радвам се да те видя отново тук и във форма.

— Аз също. Как я караш?

— Добре, благодаря. Трябва да отбележа, че не очаквах да те видя тук.

— Знам — излъгах аз, — но ето че дойдох, за да ти благодаря за сестринската добрина и загриженост.

Позволих в думите ми да се промъкне съвсем лека нотка на ирония, просто колкото да видя реакцията й.

В този момент в стаята влезе огромно куче — ирландски вълкодав — и се сви на кълбо пред бюрото. Последва го още едно, което два пъти обиколи глобуса, преди също да легне.

— Е — върна ми иронията тя, — това беше най-малкото, което можех да направя за теб. Трябвало е да караш по-внимателно.

— За в бъдеще ще взимам най-сериозни предпазни мерки, обещавам. — Не знаех каква игра играя, но тъй като тя не знаеше, че аз не знам, реших да продължавам, докато успея да измъкна колкото е възможно повече информация. — Предположих, че ще ти е интересно да видиш в каква форма съм, затова дойдох да ти се покажа.

— Така си е — отвърна тя. — Ял ли си?

— Лек обяд, преди няколко часа.

Жената позвъни на прислужницата и поръча храна. После пак се обърна към мен:

— Допусках, че може сам да си тръгнеш от „Гринуд“, щом си в състояние. Не мислех, че ще е толкова скоро, обаче, и не очаквах да дойдеш тук.

— Знам — рекох. — Затова и го направих.

Предложи ми цигара и аз я приех, запалих нейната, после и моята.

— Винаги си бил непредсказуем — заключи накрая тя. — Но докато в миналото това често ти е помагало, сега на твое място не бих разчитала на същото.

— Какво искаш да кажеш?

— Залозите са прекалено високи за блъфиране, а мисля, че именно това се опитваш да направиш, като се появяваш тук по този начин. Винаги съм се възхищавала на смелостта ти, Коруин, но не ставай глупак. Знаеш съотношението на силите.

Коруин? Отбележи го някъде, под „Кори“.

— Може и да не го знам — вметнах аз. — Не забравяй, че прекарах известно време в сън.

— Искаш да кажеш, че не си бил във връзка с никого?

— Не съм разполагал с такава възможност, откакто се събудих.

Тя наклони глава на една страна и присви чудесните си очи.

— Странно, но знае ли човек. Допускам, че е възможно. Не е изключено точно това да имаш предвид. За теб не е изключено. Засега ще приема твоята версия. В такъв случай може да се окаже, че си избрал умен и безопасен подход. Нека да помисля над това.

Аз дръпнах от цигарата си с надежда да каже още нещо. Но тя замълча, затова реших да се възползвам от преимуществото, което ми се струваше, че съм постигнал в тази игра, която не разбирах, с играчи, които не познавах, при залози, за които нямах понятие.

— Фактът, че съм тук, говори нещо — подхвърлих аз.

— Да — съгласи се тя. — Знам. Но ти си умен, така че той може да означава повече, отколкото изглежда на пръв поглед. Ще изчакаме и ще видим.

Ще изчакаме какво? Ще видим какво? Нещо?

Тогава пристигнаха пържолите и каната с бира и временно бях освободен от необходимостта да правя загадъчни и общи изявления, които тя да възприема като хитри или предпазливи. Пържолата ми беше хубава, розова и сочна и аз лакомо разкъсах със зъби пресния хляб, с хрупкава коричка и жадно отпих от бирата. Тя се засмя, като ме погледна и се зае да реже мънички парченца от собствената си пържола.

— Обичам удоволствието, с което се хвърляш в живота, Коруин. Това е една от причините, поради които не бих искала да се разделиш с него.

— Аз също — измърморих.

Докато ядях, в главата ми нахлу спомен за нея. Видях я в дълга рокля с голямо деколте, зелена като зеления цвят на морето. Наоколо се носеше музика, танцуваха хора, зад нас шумяха гласове. Аз бях облечен в черно и сребърно и… Видението изчезна. Но то беше реална частица от моята памет, сигурен бях; и вътрешно се проклинах, че не мога да си го спомня в неговата цялост. Какво ми бе казвала тя, в нейното зелено, на мен, в моето черно и сребърно, през онази нощ, сред музиката, танците и гласовете?

Сипах и на двама ни още бира от каната и реших да изпробвам видението.

— Спомням си една нощ — започнах аз, — когато ти беше цялата в зелено, а аз носех моите цветове. Колко прекрасно изглеждаше всичко тогава… и музиката…

Лицето й доби леко замечтан вид, страните й порозовяха.

— Да — рече тя. — Хубави времена бяха… Наистина ли не си говорил с никого?

— Честна дума — заклех се аз, каквато и стойност да имаше това.

— Нещата много са се влошили — обясни тя, — а из Сенките има повече ужаси, отколкото някой бе предполагал…

— И…? — настоях аз.

— Той все още има проблеми — завърши тя.

— Оо.

— Да — продължи. — И ще иска да знае къде си.

— Точно тук — казах.

— Имаш предвид…?

— Засега — допълних аз, може би прекалено бързо, защото очите й се разшириха твърде много, — тъй като още не познавам изцяло състоянието на нещата. — Каквото и да означаваше това.

— Оо.

Довършихме пържолите и бирата си и хвърлихме двата кокала на кучетата.

После си сипахме по малко кафе и аз започнах да изпитвам известни братски чувства, но ги подтиснах. Попитах:

— Ами другите?

Това можеше да означава всичко, но звучеше безопасно.

За миг се изплаших, че ще ме попита какво имам предвид. Тя, обаче, се облегна назад, погледна към тавана и каза:

— Както винаги. Не се чува нищо ново. Може би твоето поведение сега е най-разумното. На мен самата ми харесва тук. Но как би могъл човек да забрави… блясъка?

Сведох очи, защото не бях сигурен какво трябва да изразяват.

— Невъзможно е — потвърдих. — Това никога не се забравя.

Последва дълго, неловко мълчание, след което тя попита:

— Мразиш ли ме?

— Разбира се, че не — отвърнах аз. — Как бих могъл… като се вземе всичко предвид?

Изглежда й стана приятно и лека усмивка разкри зъбите й, които бяха много бели.

— Радвам се и ти благодаря. Не може да се отрече, че си джентълмен.

Кимнах и учтиво се усмихнах.

— Ще ме накараш да се възгордея.

— Едва ли, като се вземе всичко предвид.

И аз се почувствах неудобно.

Гневът не ме напускаше и се запитах дали тя знаеше към кого трябваше да го насоча. Имах чувството, че знаеше. Преборих се с желанието да й задам въпроса направо, като едвам успях да го подтисна.

— Е, какво предлагаш да се направи? — попита накрая тя и аз спонтанно отговорих:

— Знам, разбира се, че ми нямаш доверие…

— Как бихме могли да ти имаме доверие?

Обърнах си внимание да запомня множественото число.

— Добре тогава. За момента съм склонен да се поставя под твой надзор. Ще се радвам да остана тук, където ще можеш да ме държиш под око.

— А след това?

— След това ли? Ще видим.

— Умно — рече тя. — Много умно. Поставяш ме в неловко положение. — (Бях казал това, защото нямах къде другаде да отида, а придобитите ми с изнудване пари нямаше да стигнат за кой знае колко дълго.) — Да, разбира се, че можеш да останеш. Но нека да те предупредя — и при тези думи тя докосна предмета, който бях сметнал за някакъв вид медальон, окачен на верижка на врата й, — това е ултразвукова свирка за кучета. Донер и Блицен, които са тук, имат още четирима братя и всички те са обучени да ме пазят от лоши хора и да отговарят на изсвирването ми. Така че не тръгвай да ходиш на места, където присъствието ти не е желано. Едно, две захапвания и дори ти ще бъдеш повален от тях. Както ти е известно, благодарение на тяхната порода не са останали никакви вълци в Ирландия.

— Известно ми е — отвърнах аз, осъзнавайки, че наистина е така.

— Да — продължи тя, — на Ерик ще му хареса, че си мой гост. По всяка вероятност ще те остави на мира, а ти точно това искаш, n’est-ce-pas?

— Oui — казах аз.

Ерик! Това ми говореше нещо! Бях познавал Ерик и по някакъв начин беше много важно, че го бях познавал. Не наскоро. Но този Ерик, който бях познавал, все още се намираше някъде наоколо и това беше важно.

Защо?

Защото го мразех, ето коя бе една от причините. Мразех го достатъчно, за да съм обмислял как да го убия. Може би дори се бях опитвал.

Освен това между нас имаше някаква връзка, знаех го.

Роднинска?

Да, точно така. На никой от нас не му харесваше, че сме… братя. … Аз си припомнях, припомнях си…

Едрият, силен Ерик, с влажната къдрава брада и очи… същите като на Ивлин!

Внезапно ме заля нова вълна спомени, от която слепоочията ми започнаха да пулсират, а по врата ми изведнъж изби топлина.

Не позволих на нищо от това да даде израз на лицето ми, но си наложих да дръпна отново от цигарата и да отпия нова глътка бира, когато осъзнах, че Ивлин действително ми е сестра! Само дето името й не беше Ивлин. Не можех да се сетя как се казва, но не беше Ивлин. Трябва да внимавам, реших. Като се обръщам към нея няма да използвам никакво име, докато не си го спомня.

Ами аз кой бях? И какво всъщност ставаше около мен?

Ерик, почувствах ненадейно, имаше някаква връзка с моята катастрофа. Тя е трябвало да се окаже фатална, само че бях оцелял. Той я е предизвикал, нали? Да, отговори вътрешният ми глас. Трябва да е бил Ерик. А Ивлин му помагаше, плащаше на „Гринуд“ да ме държат в кома. По-добре, отколкото да съм мъртъв, но…

Проумях, че по някакъв начин се бях предал в ръцете на Ерик, с идването си при Ивлин и щях да бъда негов пленник, както и да съм изложен на нова атака, ако останех.

Ала тя бе подхвърлила, че като ставам неин гост той ще ме остави на мира. Запитах се дали е така. Не можех да приема нищо за чиста монета. Налагаше са да бъда постоянно нащрек. Може би щеше да е по-добре, ако просто си идех и оставех спомените ми да се върнат постепенно.

Но бях завладян от ужасното усещане, че трябва да бързам. Необходимо бе да разкрия цялата история колкото се можеше по-скоро и веднага след това да предприема някакви действия. Това бе заложено като непреодолим импулс в мен. Ако опасността беше цената на паметта ми и рискът — цената на благоприятната възможност, тогава ще ги платя. Ще остана.

— Спомням си също… — каза Ивлин и осъзнах, че от известно време тя говори, а аз изобщо не я слушам. Може би се дължеше на това, че думите й звучаха като размишления, без да изискват някакъв отговор… както и на неотложността на моите мисли.

— Спомням си също деня, когато победи Джулиан в любимата му игра, а той хвърли по теб чаша вино с проклятия. Но ти взе наградата. И Джулиан изведнъж се уплаши, че е отишъл твърде далеч. Тогава ти са разсмя и изпи заедно с него друга чаша. Мисля, че той се разкайваше, задето така бе изпуснал гнева си, обикновено беше толкова хладнокръвен и ми се струва, че в онзи ден ти завиждаше. Спомняш ли си? Смятам, че оттогава започна да ти подражава до известна степен в много неща. Но аз все още го мразя и се надявам скоро да изпадне в немилост. Чувствам, че така ще стане…

Джулиан, Джулиан, Джулиан. Да и не. Нещо за някаква игра и как подлъгвам един мъж и разбивам на пух и прах почти легендарното му самообладание. Да, имах усещането, че това ми е познато и все пак не, не можех действително да кажа със сигурност за какво изобщо ставаше дума.

— И Кейн, него как го правеше на глупак! Той още те мрази, да знаеш…

Доколкото разбирах, не съм бил много обичан. И някак ми стана приятно от това.

Кейн също ми звучеше познато. Много познато.

Ерик, Джулиан, Кейн, Коруин. Имената се въртяха из главата ми и по едно време ми се видя ужасно трудно да ги задържам в мен.

— Това беше толкова отдавна… — ми се изплъзна, почти неволно и изглежда беше самата истина.

— Коруин — каза тя, — хайде да не се залъгваме. Ти искаш нещо повече от безопасност, знам. И все още си достатъчно силен, за да извлечеш полза от всичко това, ако си изиграеш правилно картите. Нямам представа какво си наумил, но вероятно бихме могли да сключим някаква сделка с Ерик.

Сега множественото число очевидно включваше друга комбинация. Беше стигнала до нови заключения по отношение на моята стойност в това, което ставаше. Видяла бе възможност самата тя да се облагодетелства по някакъв начин, можех да се обзаложа. Усмихнах се, съвсем леко.

— Затова ли дойде тук? — продължи тя. — Имаш предложение за Ерик, нещо, което изисква намесата на посредник?

— Може и да имам — отвърнах аз, — след като го обмисля още малко. Все пак твърде скоро съм се възстановил и трябва още доста да поразсъждавам. Исках да се намирам на най-подходящото място, обаче, откъдето бих могъл да действам бързо, ако реша, че интересите ми съвпадат с тези на Ерик.

— Внимавай — предупреди ме тя. — Знаеш, че ще му докладвам всяка твоя дума.

— Разбира се — казах, макар да не го знаех изобщо и бързо направих с налучкване нов опит да се подсигуря, — освен ако се окаже, че твоите собствени интереси съвпадат с моите.

Тя смръщи вежди и между тях се появиха малки бръчици.

— Не съм сигурна, че разбирам какво предлагаш.

— Все още нищо не предлагам. Просто говоря съвсем открито и честно с теб и ти казвам, че не съм взел решение. Не съм убеден, че искам да сключа сделка с Ерик. В края на краищата… — оставих изречението недовършено нарочно, защото не знаех какво повече да кажа, макар и да усещах, че трябва да добавя нещо.

— Някой ти е предложил алтернатива? — Тя внезапно скочи и стисна свирката. — Блийс! Разбира се!

— Седни — казах аз — и не ставай смешна. Щях ли така спокойно, с такава готовност да се напъхам в ръцете ти и просто да послужа за храна на кучетата, само защото на теб по една случайност ти е хрумнало за Блийс?

Тя се успокои, дори малко сякаш оклюма, после отново седна.

— Вероятно не — съгласи се накрая, — но знам, че имаш хазартен дух и си способен на коварство. Ако си дошъл тук, за да се отървеш от негов привърженик, изобщо не си прави труда да опитваш. Съвсем не съм от такова значение. Досега би трябвало да си го разбрал. Между другото, винаги съм смятала, че доста ме харесваш.

— Така е — потвърдих аз — и няма за какво да се безпокоиш. И все пак, интересно, че спомена Блийс.

Примамки, примамки, примамки! Толкова много неща исках да науча!

— Защо? Да не би наистина да се е свързал с теб?

— Предпочитам да не казвам — измъкнах се аз, като се надявах, че така си осигурявам някакъв вид вратичка и сега, когато вече знаех от какъв пол е Блийс, добавих: — Ако го беше направил, щях да му отговоря по същия начин, по който бих отвърнал на Ерик — „Ще си помисля“.

— Блийс — повтори тя и Блийс, си казах аз наум, Блийс. Ти ми харесваш. Забравил съм защо и знам, че има причини, поради които не би трябвало… но ми харесваш. Знам го.

Поседяхме малко мълчаливо. Чувствах се изтощен, но не исках да ми проличи. Трябваше да бъда силен. Знаех, че трябваше да бъда силен.

Седях там, усмихвах се и накрая казах:

— Хубава библиотека имаш.

А тя отвърна:

— Благодаря.

След известно време повтори:

— Блийс. Наистина ли мислиш, че той има някакъв шанс?

Вдигнах рамене.

— Кой знае? Не и аз, със сигурност. Може да има. Може и да няма.

Тогава тя се втренчи в мен, с леко разширени очи и отворена уста.

— Ти? Нали не предлагаш ти самият да опиташ?

Разсмях се, с единствената цел да парирам емоциите й.

— Не говори глупости — рекох, щом свърших. — Аз?

Но в мига, в който го каза, разбрах, че е докоснала някаква струна, нещо дълбоко заровено, което отговаряше с едно силно: „А защо не?“

Изведнъж се уплаших.

Тя, обаче, изглеждаше облекчена от моя отказ, каквото и да беше това, от което се бях отказал. Усмихна се и махна към едно вградено барче от лявата ми страна.

— Бих пийнала малко „Ирландска мъгла“.

— Аз също, като стана дума — подкрепих я, станах и напълних две чаши.

— Знаеш ли — подхвърлих, след като се настаних отново, — приятно ми е да седя така с теб, дори да е само за кратко. Завладяват ме спомени.

Тя се усмихна и беше прекрасна.

— Прав си — отпи от чашата. — Чувствам се почти като в Амбър в твое присъствие — и аз едва не си изпуснах чашата.

Амбър! Тази дума сякаш възпламени светкавица в гръбначния ми стълб!

Тогава тя започна да плаче, аз станах и я прегърнах през раменете, за да я успокоя.

— Не плачи, малката ми. Моля те, недей. Караш ме и аз да се чувствам нещастен. — Амбър! Имаше нещо в тази дума, нещо наелектризирано и могъщо! — Отново ще настъпят добри времена — изрекох нежно.

— Наистина ли вярваш в това?

— Да — повиших глас. — Да, вярвам!

— Ти си луд. Може би точно затова винаги си бил любимият ми брат. Мога да повярвам почти във всичко, което ми кажеш, дори като знам, че си луд.

После поплака още малко и спря.

— Коруин, ако действително го направиш… ако по някакъв рискован и необикновен, роден сред Сенките начин успееш да го направиш… ще си спомниш ли за своята малка сестричка Флоримел?

— Да — обещах аз, знаейки, че това е нейното име. — Да, ще си спомня за теб.

— Благодаря ти. Ще кажа на Ерик само най-същественото и изобщо няма да споменавам нито за Блийс, нито за последните ми подозрения.

— Благодаря, Флора.

— Но ти нямам доверие за пукната пара — добави тя. — Не го забравяй.

— То се знае.

После тя нареди на прислужницата си да ме заведе в някаква стая и аз с усилие се съблякох, проснах се в леглото и спах единайсет часа.

III

На сутринта нея я нямаше и не бе оставила никакво съобщение. Прислужницата ми сервира закуска в кухнята и отиде да си върши нейните работи. Устоях на изкушението да се опитам да измъкна някаква информация от тази жена, тъй като тя или нямаше да знае, или нямаше да ми каже нещата, които ме интересуваха, а несъмнено щеше да докладва за усилията ми на Флора. Затова, след като изглежда можех да разполагам с къщата, реших да се върна в библиотеката и да видя какво мога да науча там. Освен това, обичам библиотеките. Те ме карат да се чувствам удобно и сигурно, заобиколен отвсякъде със стени от думи, красиви и мъдри. Винаги се радвам, когато виждам, че има нещо, способно да задържи настъплението на сенките.

Донер, Блицен или друг техен роднина изникна отнякъде и ме последва нагоре по стълбите, с напрегната походка и душещ дирята ми нос. Опитах да се сприятеля с него, но беше все едно да си разменям любезности с щатски полицай, който ми е сигнализирал да отбия от пътя. Надникнах в няколко от другите стаи, докато минавах край тях, но те бяха просто помещения, безвредни, поне на външен вид.

Затова влязох в библиотеката и Африка все още беше обърната към мен. Затворих вратата зад себе си, за да изолирам кучетата отвън и тръгнах да обикалям стаята, като четях заглавията по лавиците.

Имаше много исторически книги. Всъщност, те изглежда преобладаваха в колекцията й. Попаднах също на доста книги за изкуството, в голямо и скъпо разнообразие, и прелистих няколко от тях. Обикновено се справям най-добре с истинските си разсъждения, докато мисля за нещо друго.

Запитах се какви ли са източниците на очевидното благосъстояние на Флора. Щом бяхме роднини, дали това означаваше, че и аз също може би се радвах на подобен разкош? Замислих се за икономическия и социалния си статус, за професията си, за потеклото си. Имах усещането, че никога не съм се безпокоил особено за пари и винаги или съм разполагал с достатъчно, или съм знаел начини да се сдобия с тях, така че да съм удовлетворен. Дали притежавах голяма къща като тази? Не можех да си спомня.

С какво се занимавах?

Седях зад бюрото й и изследвах съзнанието си за някакви по-специални скрити знания, които то би могло да притежава. Трудно е за човек да изследва сам себе си по този начин, като непознат. Може би затова и не успях да открия нищо. Това, което си е твое, си е твое, то е част от теб и изглежда просто принадлежи на вътрешното ти аз. Толкова.

Лекар? Тази професия ми дойде на ум, докато гледах няколко от анатомичните рисунки на Да Винчи. Почти по рефлекс, в мислите си, бях започнал да преминавам през етапите на различни хирургически операции. И тогава осъзнах, че в миналото си съм извършвал операции на хора.

Но не беше това. Макар и да съзнавах, че имам медицинско образование, знаех, че то е част от нещо друго. По някакъв начин разбирах, че не съм практикуващ хирург. Какво бях тогава? Какво друго се намесваше?

Нещо привлече погледа ми.

Седнал там, зад бюрото, разполагах с изглед към отсрещната стена, на която, между разни други предмети, висеше старинна кавалерийска сабя, останала незабелязана от мен при първоначалната ми обиколка на стаята. Станах, приближих се до нея и я свалих от гвоздеите й.

Мислено зацъках като видях в какво състояние е. Прииска ми се да имам напоен със смазка парцал и точило, за да я приведа отново в подобаващия й вид. Знаех нещо за старинните оръжия, особено за хладните оръжия.

Сабята легна леко и удобно в ръката ми и усетих, че умея да си служа с нея. Заех отбранителна позиция. Парирах и замахнах няколко пъти. Да, можех да използвам този предмет.

И така, що за образование беше това? Огледах се наоколо за нови дразнители на паметта.

Нищо повече не ми хрумна, затова оставих сабята на мястото й и се върнах при бюрото. Щом седнах зад него, реших да се заема с разглеждането му.

Започнах със средата и продължих по лявата и дясната страна, чекмедже по чекмедже.

Канцеларски принадлежности, пликове, пощенски марки, кламери, парченца от моливи, ластичета — все обичайните неща.

Всяко чекмедже издърпвах до край и го слагах в скута си, докато преглеждах съдържанието му. Това не беше просто хрумване. Бе част от някакъв вид обучение, което бях получил и то ми подсказваше да оглеждам освен това страните и дъната.

Един факт почти ми се изплъзна, но в последния момент привлече вниманието ми: гръбчето на най-долното чекмедже от дясната страна не се издигаше толкова високо, колкото на останалите.

Това означаваше нещо и когато коленичих и погледнах в гнездото на чекмеджето, видях мъничко, подобно на кутия допълнение, прикрепено към горната страна.

То самото представляваше миниатюрно чекмедженце, скрито дълбоко навътре и добре заключено.

Отне ми около една минута да изпробвам ключалката му с кламери, безопасни и накрая с метална обувалка, която бях зърнал в друго чекмедже. Обувалката свърши работа.

Чекмеджето съдържаше кутия с карти за игра.

А върху кутията беше изобразен символ, който ме накара да се вкаменя, както бях коленичил. По челото ми изведнъж изби пот и дишането ми се ускори.

Там беше изобразен бял еднорог върху зелена ливада, изправен на задните си крака, обърнат надясно.

Познавах този символ и ме болеше, че не мога да го назова.

Отворих кутията и извадих картите. Те приличаха на карти за таро, със съответните жезли, пентаграми, купи и мечове, но Големите фигури бяха съвсем различни.

Върнах и двете чекмеджета на местата им, като внимавах по-малкото да не се заключи, преди да продължа изследването си.

Приличаха едва ли не на живи. Големите фигури направо изглеждаха готови да прекрачат извън блестящите повърхности. Картите бяха съвсем студени като ги докосвах и определено ми доставяше удоволствие да ги държа. Някога и аз самият бях притежавал такава колода, проумях изведнъж.

Започнах да ги подреждам върху попивателната хартия пред мен.

На първата имаше лукав на вид дребен мъж, с остър нос, смееща се уста и гъста, сламеноруса коса. Той беше облечен с нещо като ренесансов костюм в оранжево, червено и кафяво. Панталоните му бяха дълги и тесни, а отгоре носеше плътно прилепнал бродиран жакет. Казваше се Рандъм. И аз го познавах.

От следващата ме гледаше безучастното лице на Джулиан, със свободно пусната тъмна коса и сини очи, които не изразяваха нито чувства, нито състрадание. Той беше облечен изцяло в бели люспести доспехи, не с цвят на сребро или метал, а сякаш покрити с лак. Знаех, обаче, че са невероятно здрави и устойчиви на удари, въпреки декоративния им и празничен вид. Това беше човекът, когото бях победил в любимата му игра, заради което той бе хвърлил чаша с вино по мен. Познавах го и го мразех.

После идваше ред на мургавия, черноок Кейн, облечен целият в черен и зелен атлаз, с килната под екстравагантен ъгъл тъмна тривърха шапка, от задния край на която се спускаше кичур зелени пера. Той бе застанал в профил, с една ръка на хълбока и вирнати нагоре върхове на ботушите, а на колана му висеше инкрустирана с изумруди кама. В сърцето ми бликнаха противоречиви чувства.

След това идваше Ерик. Красив по всякакви стандарти, косата му беше толкова черна, че изглеждаше почти синя. Брадата му се виеше около уста, която винаги се усмихваше и той бе облечен простичко в кожено яке и бричове, най-обикновен плащ, високи черни ботуши. На кръста си носеше закопчан с рубин червен портупей с дълга, сребриста сабя, високата яка на плаща около главата му беше поръбена с червено, а краищата на ръкавите му отговаряха по цвят. Ръцете му, със затъкнати в портупея палци, бяха ужасно силни и впечатляващи, близо до дясната стърчеше чифт черни ръкавици. Това беше човекът, сигурен бях, който се бе опитал да ме убие и едва не бе успял. Изучавах го и донякъде се страхувах от него.

Следващия беше Бенедикт, висок, мрачен и слаб; слаб в тялото и лицето, силен в ума. Той носеше оранжево, жълто и кафяво — цветове, които ми напомняха за пръти, тикви и плашила и за „Легенда за сънливата долина“. Имаше силна, удължена челюст, лешникови очи и абсолютно нечуплива кафява коса. Стоеше до светлокафяв кон и се облягаше на пика, около която беше увит гирлянд от цветя. Рядко се усмихваше. Харесвах го.

Замрях, когато обърнах следващата карта и сърцето ми скочи напред, блъсна се в гръдната ми кост и поиска да бъде пуснато навън.

Това бях аз.

Познавах лицето, което бях обръснал и сега пред мен беше мъжът от огледалото. Зелени очи, черна коса, облечен в черно и сребърно, да. Имах върху себе си плащ и той бе леко нагънат, като че ли от вятър. Бях обут в черни ботуши, като онези на Ерик и също бях въоръжен, само че с по-тежък, макар и не толкова дълъг меч. Ръцете ми бяха в ръкавици — сребърни и люспести. Закопчалката на врата ми беше изрязана във формата на сребърна роза.

Аз, Коруин.

От следващата карта ме загледа един едър, силен мъж. Той доста приличаше на мен, само дето челюстта му бе по-широка и знаех, че е по-едър от мен, макар и да е по-бавен. Силата му беше направо легендарна. Той носеше свободна роба в синьо и сиво, пристегната по средата с широк черен колан и изображението му се смееше. Около врата му, на плътен шнур, висеше сребърен ловджийски рог. Имаше тънка брадичка и леки мустачки. В дясната си ръка държеше бокал с вино. Изпитах внезапна привързаност към него. Тогава си спомних името му. Това беше Жерар.

После идваше мъж с огнено червена брада и коса като корона от пламъци, целият облечен в червено и оранжево, предимно коприна. И той държеше меч в дясната си ръка и чаша с вино в лявата, а зад очите му, не по-малко сини от тези на Флора или Ерик, танцуваше самият дявол. Брадичката му беше малка, но брадата я скриваше. Мечът му бе инкрустиран със сложни златни орнаменти. На дясната му ръка имаше два огромни пръстена, плюс още един на лявата: изумруд, рубин и сапфир, съответно. Това, знаех аз, беше Блийс.

След него беше ред на фигура подобна и на Блийс, и на мен. Моите черти, макар и по-дребни, моите очи, косата на Блийс, голобрадо лице. Той носеше костюм за езда в зелено и седеше върху бял кон, обърнат към дясната страна на картата. Видът му излъчваше сила и слабост, решителност и безволие. Аз едновременно го одобрявах и осъждах, харесвах и отричах. Знаех, че се казва Бранд. В мига, в който погледът ми попадна върху него, вече го знаех.

Всъщност осъзнах, че всичките ги познавам добре, всичките си ги спомням, с техните силни и слаби страни, с победите и провалите им.

Защото това бяха моите братя.

Запалих една цигара, която отмъкнах от голямата кутия върху бюрото на Флора, облегнах се назад и се замислих над нещата, които си бях спомнил.

Това бяха моите братя, тези осем странни мъже, облечени в странните си костюми. И знаех, че е правилно и уместно те да се обличат по какъвто начин сами си изберат, точно както и за мен беше естествено да се обличам в черно и сребърно. При тази мисъл се подсмихнах, като осъзнах как бях облечен, какво си бях купил в малкото магазинче за дрехи на онова градче, в което бях спрял след напускането ми на „Гринуд“.

Бях обут с черен панталон, а и трите ризи, които си бях купил, имаха сивкав, сребрист оттенък. Сакото ми също беше черно.

Върнах се към картите и ето я Флора, в рокля, зелена като морето, точно както си я бях спомнил предишната вечер; а после идваше чернокосо момиче със същите сини очи, косата й беше пусната дълга и тя цялата бе облечена в черно, с колан от сребро около кръста. Очите ми се напълниха със сълзи, без да знам защо. Името й беше Дирдри. След нея бе Файона, с коса като на Блийс или Бранд, моите очи и седефен тен. В секундата, в която обърнах картата, вече я мразех. Следващата беше Луела, чиято коса бе същата като нефритените й на цвят очи, облечена в блещукащо сиво и зелено със светлолилав колан, тъжна и вяла на вид. Знаех, че поради някаква причина тя не е като нас останалите. Но също ми беше сестра.

Изпитвах ужасно чувство за разстояние и отдалеченост от всички тези хора. И все пак те ми се струваха някак физически близо.

Картите бяха толкова ледени в ръцете ми, че отново ги оставих, макар и с известна неохота, задето трябваше да се откажа от докосването до тях.

Нямаше повече, обаче. Всички останали бяха ниски карти. И по някакъв начин знаех, пак това по някакъв начин — ах, по някакъв начин! — че няколко липсват.

Ала и животът ми да зависеше от това, не можех да кажа какво са изобразявали липсващите Фигури.

Почувствах се странно тъжен от този факт, взех си цигарата и се унесох в мисли.

Защо всички тези неща толкова лесно изникваха в паметта ми, докато гледах картите — изникваха без да водят със себе си събитията, свързани с тях? Сега знаех повече, отколкото бях знаел преди, по отношение на имената и лицата. Но това беше горе-долу всичко.

Не можех да преценя значимостта на факта, че всички ние бяхме изобразени върху карти по този начин. Обаче ужасно силно ми се искаше да притежавам такава колода. Ала вземех ли тази на Флора, знаех, че тя много бързо ще забележи липсата й и ще си имам големи неприятности. Затова отново прибрах кутията в малкото чекмедженце в дъното на голямото и пак го заключих. После, Господи, как си напрегнах мозъка! Но безрезултатно.

Докато не си спомних една магическа дума.

Амбър.

Предишната вечер тази дума ужасно ме бе разстроила. Достатъчно, за да избягвам да мисля за нея оттогава. Но сега я извиках. Започнах да я въртя из съзнанието си и да изучавам всички асоциации, които възникваха от нея.

Думата беше заредена с непреодолим копнеж и силна носталгия. Тя ги бе заключила в себе си, заедно с усещане за изоставена красота, огромни постижения и чувство за неимоверна, почти безгранична власт. По някакъв начин думата принадлежеше към речника ми. По някакъв начин аз бях част от нея и тя беше част от мен. Изведнъж разбрах, че означаваше име на място. Това бе името на място, което някога бях познавал. В съзнанието ми, обаче, не се появиха никакви образи, само емоции.

Колко дълго съм седял така, не знам. По някакъв начин времето се бе разграничило от моя унес.

Тогава осъзнах, все още потънал в мислите си, че откъм вратата се чува леко почукване. После дръжката бавно се завъртя и прислужницата, чието име беше Кармела, влезе и ме попита дали се интересувам от евентуален обяд.

Видя ми се добра идея, затова я последвах в кухнята, където изядох половин пиле и изпих литър мляко.

След това взех каничката с кафето и се върнах в библиотеката, като заобикалях кучетата по пътя си. Бях на втората чаша, когато иззвъня телефонът.

Много ми се искаше да се обадя, но предполагах, че има удължения из цялата къща и Кармела сигурно щеше да го вдигне отнякъде.

Грешах. Той продължи да звъни.

Накрая не можех да се въздържам повече.

— Ало — казах, — тук е домът на семейство Фломел.

— Може ли да говоря с госпожа Фломел, ако обичате?

Гласът беше мъжки, бърз и леко нервен. Звучеше малко задъхано и думите бяха заобиколени и заглушени от слабото прозвънване и призрачните гласове, които са характерни за междуградските разговори.

— Съжалявам — рекох му аз. — В момента я няма. Ще ми предадете ли някакво съобщение или да я помоля да ви се обади като се върне?

— С кого разговарям? — настоя той.

Поколебах се, после отвърнах:

— Казвам се Коруин.

— Господи! — възкликна мъжът, след което настъпи дълго мълчание.

Започвах да мисля, че е затворил. Тъкмо отново казвах „Ало?“, когато той започна да говори.

— Тя жива ли е още? — попита.

— Разбира се, че още е жива! С кого, по дяволите, говоря?

— Не ме ли позна по гласа, Коруин? Аз съм Рандъм. Слушай. Намирам се в Калифорния и съм изпаднал в беда. Обаждах се, за да помоля Флора за убежище. Ти с нея ли си?

— Временно.

— Разбирам. Ще ме вземеш ли под своя закрила, Коруин? — Пауза, после: — Моля те.

— Доколкото ми е по силите — обещах аз, — но не мога да обвържа Флора, без да съм се консултирал с нея.

— Ще ме защитиш ли от нея?

— Да.

— Добре, това ми стига. Сега смятам да направя опит да се добера до Ню Йорк. Ще дойда по доста заобиколен път, така че не знам колко време ще ми отнеме. Ако успея да избягна погрешните сенки, скоро ще се видим. Пожелай ми успех.

— Успех — откликнах аз.

Чу се изщракване и останах заслушан в далечните прозвънявания и гласовете на призраците.

Значи нахаканият дребосък Рандъм беше в беда! Имах чувството, че това не би трябвало особено да ме вълнува. Но сега той бе един от ключовете към моето минало, а нищо чудно и към моето бъдеще. Затова щях да се опитам да му помогна, както можех, докато не научех от него всичко, което ме интересуваше. Знаех, че не изпитваме кой знае каква братска обич един към друг. Но също така знаех, че от една страна той не беше глупав; беше съобразителен, хитър, странно сантиментален за най-ужасни неща, а от друга страна думата му не струваше и колкото слюнката, изразходвана за нея и вероятно би продал трупа ми на първия попаднал му медицински факултет, ако имаше възможност да спечели от това. Добре си спомнях дребния мошеник и изпитвах само слаба привързаност към него, може би заради редките приятни моменти, които изглежда бяхме прекарали заедно. Но да му се доверя? Никога. Реших да не казвам на Флора за идването му до последния възможен момент. Той можеше да ми послужи за асо или поне за вале, в трудното положение.

Затова долях малко горещо кафе към остатъка в чашата си и бавно го изпих.

От кого ли бягаше той?

Не от Ерик, със сигурност, иначе не би се обадил тук. Замислих се тогава над неговия въпрос дали Флора не е мъртва, само защото се бе оказало, че съм тук. Наистина ли тя беше така здраво свързана с този мой брат, който знаех, че мразя, та на цялото семейство да му е ясно, че бих унищожил и нея, стига да ми падне случай? Виждаше ми се странно, ала той бе задал въпроса.

И какво беше това, което ги свързваше? Какво пораждаше такова напрежение, такова противопоставяне? Защо Рандъм бягаше?

Амбър.

Ето го отговорът.

Амбър. По някакъв начин ключът за всичко се намираше в Амбър, знаех го. Тайната за цялата неразбория се криеше в Амбър, в някакво събитие, което се бе случило там и то неотдавна, бих казал. Трябваше да бъда нащрек. Трябваше да се преструвам, че притежавам знания, които нямах, докато къс по къс ги изчоплех от онези, разполагащи с тях. Убеден бях, че мога да го направя. Всички бяха достатъчно недоверчиви, за да се държат предпазливо. Щях да заложа на това. Щях да получа каквото ми бе необходимо и да взема каквото искам, като запомня онези, които са ми помогнали и стъпча останалите. Защото, знаех, такъв бе законът, по който живееше нашето семейство, а аз бях истински син на баща си…

Внезапно главоболието отново ме връхлетя, като се опитваше да ми пръсне черепа.

Нещо, което си бях помислил, предположил или почувствал за баща ми, го бе задействало. Но не бях сигурен защо или как.

След известно време болката намаля и аз заспах, право там, в стола. След много повече време вратата се отвори и влезе Флора. Навън беше нощ, за пореден път.

Тя бе облечена в зелена копринена блуза и дълга вълнена пола, сива на цвят. Беше с удобни за ходене обувки и плътни чорапи. Косата й бе прихваната зад главата, а лицето й изглеждаше малко бледо. Все още носеше кучешката свирка.

— Добър вечер — поздравих аз и се надигнах.

Но Флора не ми отговори. Вместо това прекоси помещението по посока на барчето, сипа си един „Джак Даниълс“ и го гаврътна като мъж. После си наля още и го отнесе със себе си до големия фотьойл.

Аз запалих една цигара и й я подадох.

Тя кимна, после каза:

— Пътят към Амбър… е труден.

— Защо?

Погледна ме много озадачено.

— Кога за последен път си се опитвал да минеш по него?

Вдигнах рамене.

— Не си спомням.

— Така да бъде тогава — рече тя. — Просто се чудех до каква степен това е твое дело.

Не отвърнах, защото не знаех за какво говори. Но после си спомних, че имаше и по-лесен начин от Пътя, за да се стигне до мястото, наречено Амбър. Очевидно, тя не можеше да го използва.

— Липсват ти няколко Фигури — ненадейно изрекох аз, с глас, който почти беше моят.

Тя рязко скочи на крака и половината от уискито се разля по опакото на ръката й.

— Върни ми ги! — извика и посегна към свирката.

Пристъпих към нея и я сграбчих за раменете.

— Не съм ги взел — казах. — Само констатирах факта.

Тя се поуспокои малко, след това започна да плаче и аз нежно я натиснах надолу, във фотьойла.

— Помислих, че си взел единствените, които са ми останали. А не, че просто правиш гаден и очевиден коментар.

Не се извиних. Не ми се виждаше редно да го правя.

— Докъде стигна?

— Почти доникъде. — После се разсмя и ме загледа с нова светлина в очите. — Сега разбирам какво си направил, Коруин — рече тя и аз запалих цигара, за да не се налага да давам какъвто и да било отговор. — Някои от онези неща са твои, нали? Блокирал си пътя ми към Амбър, преди да пристигнеш тук, нали? Знаел си, че ще ида при Ерик. А така не мога. Ще трябва да чакам, докато той дойде при мен. Хитро. Искаш да го примамиш тук, нали? Само че той ще изпрати някого. Няма да дойде лично.

Имаше някаква странна нотка на възхищение в гласа на тази жена, която признаваше, че току-що се е опитала да ме продаде на врага и все още би го направила — при най-малката възможност, — докато говореше за нещо, сторено от мен според нея, за да осуетя плановете й. Как можеше човек да се държи толкова открито по макиавелиански в присъствието на предполагаемата жертва? Отговорът моментално изскочи от дълбините на съзнанието ми: така се постъпваше в нашето семейство. На нас не ни бе нужно да сме деликатни един с друг. Макар и да си помислих, че на нея донякъде й липсва финесът на истинския професионалист.

— За глупак ли ме смяташ, Флора? — попитах. — Мислиш ли, че съм дошъл тук с единствената цел да ти бъда подръка, за да ме връчиш на Ерик? На каквото и да си налетяла, то ти е послужило за урок.

— Е, добре, не играя по твоята свирка! Но ти също си в изгнание! Което показва, че не си бил чак толкова умен!

По някакъв начин думите й ме разтърсиха и разбрах, че не са верни.

— Не съм в изгнание, дявол да го вземе! — възкликнах.

Флора отново се разсмя.

— Знаех си, че това ще те накара да подскочиш — заяви. — Хубаво, значи нарочно си тръгнал из Сенките. Ти си луд. — Вдигнах рамене. — Какво искаш? — попита тя. — Защо всъщност си дошъл тук?

— Любопитно ми беше какво си намислила — отвърнах. — Това е всичко. Не можеш да ме задържиш тук, ако не желая да остана. Дори Ерик не би могъл да го направи. Може пък действително да съм искал просто да ти дойда на гости. Може да ставам сантиментален с годините. Каквато и да е причината, сега възнамерявам да постоя още малко, а после вероятно ще се махна завинаги. Ако не беше бързала толкова да провериш какво би могла да получиш за мен, щеше да спечелиш много повече, госпожо. Помоли ме да си спомня за теб някой ден, ако определено нещо се случи…

Необходими бяха няколко секунди, за да може това, което си мислех, че намеквам, да окаже въздействието си.

После Флора извика:

— Ти смяташ да опиташ! Наистина смяташ да опиташ!

— Дяволски права си, че смятам да опитам — заявих, съзнавайки, че ще го направя, каквото и да означаваше — и ако искаш го кажи и на Ерик, ако искаш, но помни, че може и да успея. Имай едно наум, че ако го направя, няма да е зле да сме приятели.

Страхотно ми се искаше да знаех, за какво, дявол да го вземе, говорех, но бях научил достатъчно термини, чиято значимост добре усещах, за да ги използвам уместно без да знам какво означават. Изпитвах чувството, че са правилни, толкова страхотно правилни…

Изведнъж, тя ме целуна.

— Няма да му кажа. Наистина няма, Коруин! Мисля, че ти можеш да го направиш. С Блийс няма да е лесно, но смятам, че Жерар сигурно ще ти помогне, а може би и Бенедикт. Тогава и Кейн ще се присъедини, като види какво става…

— Мога и сам да си правя плановете — срязах я аз.

Флора се отдръпна. Наля две чаши вино и ми подаде едната.

— За бъдещето — беше наздравицата й.

— Винаги ще пия за него.

И ние си пресушихме чашите.

Тя напълни отново моята и взе да ме изучава.

— Трябва да бъде Ерик, Блийс или ти. Вие сте единствените, които имате необходимите ум и смелост. Но ти бе изчезнал от хоризонта за толкова дълго, че те броях извън играта.

— Това само идва да покаже, че човек никога не може да бъде сигурен.

Отпих от чашата си с надеждата тя да замълчи поне за минута. Струваше ми се, че се държи малко прекалено открито в опитите си да играе на всяка налична страна. Нещо ме притесняваше и ми се искаше да го обмисля.

На колко години бях?

Този въпрос, знаех, беше част от обяснението за ужасното чувство за разстояние и отдалеченост, което изпитвах към всички личности, изобразени на картите за игра. Бях по-възрастен, отколкото изглеждах. (Имах вид на около трийсет годишен, когато се бях видял в огледалото — ала сега знаех, че това се дължеше на измамното влияние на Сенките.) Всъщност бях много, много по-възрастен и бе изминало страшно дълго време, откакто не бях виждал братята и сестрите си, всички заедно и в приятелски отношения, застанали един до друг, както бяха на картите, без напрежение, без търкания между тях.

Чухме звъна на звънеца и как Кармела тръгна да отвори вратата.

— Това трябва да е брат ни Рандъм — подхвърлих аз, като знаех, че съм прав. — Той е под моя закрила.

Очите й се разшириха, после тя се усмихна, сякаш одобряваше нещо умно, което съм направил.

Случаят не беше такъв, разбира се, но аз с радост я оставих да си го мисли.

Така се чувствах в по-голяма безопасност.

IV

Чувствах се в безопасност може би цели три минути.

Изпреварих Кармела по пътя към вратата и я отворих.

Той нахлу с олюляване, моментално хлопна вратата зад себе си и пусна резето. Под светлите му очи имаше сенки и не беше облечен с ярък жакет и тесни дълги панталони. Имаше нужда от обръсване и носеше кафяв вълнен костюм. През едната си ръка бе преметнал габардинено палто, а обувките му бяха от тъмна чортова кожа. Но това беше Рандъм, без съмнение — този Рандъм, който бях видял на картата, — само че усмихващата се уста изглеждаше уморена и под ноктите му имаше мръсотия.

— Коруин! — възкликна той и ме прегърна.

Притиснах раменете му към себе си.

— Като те гледам, май едно питие ще ти се отрази добре.

— Да, така е — съгласи се той и аз го поведох към библиотеката.

Около три минути по-късно, когато се бе настанил, с чаша в едната ръка и цигара в другата, Рандъм каза:

— Те са по петите ми. Скоро ще бъдат тук.

Флора издаде лек вик, на който и двамата не обърнахме внимание.

— Кои са те? — попитах аз.

— Хора от Сенките. Не знам нито кои са, нито кой ги е изпратил. Обаче са четирима или петима, може би дори шестима. В самолета пътуваха с мен. Взех полет дотук. Те се появиха около Денвър. Няколко пъти местих самолета, за да се отърва от тях, но не се получи — а не исках да се отклонявам прекалено много от следата. Изплъзнах им се в Манхатън, ала само спечелих малко време. Мисля, че скоро ще са тук.

— И нямаш абсолютно никаква представа кой може да ги е изпратил?

Той се усмихна за миг.

— Е, предполагам, че няма да сбъркаме, ако се ограничим в рамките на семейството. Може да е Блийс, Джулиан или пък Кейн. А може да си бил и ти, за да ме докараш тук. Надявам се, че не е така, обаче. Не си ти, нали?

— Опасявам се, че не съм — отрекох аз. — Колко силни изглеждат?

Той вдигна рамене.

— Ако бяха само двама или трима, щях да се опитам да ги нападна от засада. Но не смея при цялата тази тълпа.

Рандъм беше дребничък, може би един и шейсет на ръст и тежеше вероятно не повече от шейсет килограма. Но звучеше съвсем сериозно, когато каза, че може да се справи с двама или трима нападатели, с голи ръце. Изведнъж се замислих за собствената си физическа сила, след като бях негов брат. Чувствах се удобно силен. Знаех, че с охота ще приема схватката с който и да е мъж в честна борба без никакви особени страхове. Колко ли бях силен?

Изведнъж ме завладя увереност, че ще имам възможност да разбера.

На входната врата се почука.

— Какво ще правим? — попита Флора.

Рандъм се засмя, свали си вратовръзката и я захвърли върху палтото на бюрото. После си разкопча жилетката на костюма и огледа стаята. Погледът му попадна върху сабята, той за миг прекоси помещението и я грабна. Аз напипах 32-калибровия пистолет в сакото си и освободих предпазителя.

— Готови ли сте? — попита Рандъм. — Има вероятност да разбият вратата. Следователно ще влязат. Кога за последен път си участвала в битка, сестричке?

— Прекалено отдавна — отговори тя.

— Тогава най-добре е да започнеш бързо да си освежаваш паметта — й каза той, — защото ни остава съвсем малко време. Някой ги напътства, сигурен съм в това. Но ние сме трима, а те са най-много два пъти повече от нас. Защо да се безпокоим?

— Не знаем какво са? — подхвърли Флора.

Отново долетя чукане.

— Има ли някакво значение?

— Няма — отвърнах аз. — Да отида ли да им отворя?

И двамата леко пребледняха.

— Бихме могли да изчакаме…

— Да извикам тогава ченгетата — предложих.

И двамата се засмяха, почти истерично.

— Или пък Ерик — погледнах внезапно към нея.

Ала тя поклати глава.

— Просто нямаме време. Разполагаме с Фигурите, но докато той успее да отговори — ако реши да го направи, — вече ще е твърде късно.

— А може да са и негови хора, нали? — вметна Рандъм.

— Съмнявам се — рече тя — и то много. Не е в неговия стил.

— Така е — включих се аз, просто заради изкушението, а и за да им покажа, че съм наясно с нещата.

Звукът от чукането по вратата долетя отново и то много по-силно.

— Ами Кармела? — попитах аз, споходен от внезапна мисъл.

Флора поклати глава.

— Смятам, че е малко вероятно да отвори вратата.

— Но ти не разбираш срещу какво сме изправени — извика Рандъм и за секунда излетя от стаята.

Последвах го по коридора и във фоайето, точно навреме, за да спрем Кармела, преди да е отворила вратата.

Изпратихме я обратно в нейната стая с инструкции да се заключи вътре и Рандъм отбеляза:

— Това показва силата на противника. Къде сме, Коруин?

Вдигнах рамене.

— Ако знаех, щях да ти кажа. Поне за момента сме заедно в това. Отдръпни се!

И отворих вратата.

Първият мъж се опита да ме блъсне встрани и аз му препречих пътя.

Бяха шестима, веднага го отбелязах.

— Какво искате? — попитах.

Но никой не проговори, а насреща си видях пистолети.

Замахнах с крак, ритнах вратата и отново сложих резето.

— Добре, наистина са там — казах. — Но как мога да бъда сигурен, че не ми играеш някой номер?

— Няма как — отвърна той, — ала ми се иска да беше така. Изглеждат доста страшни.

Трябваше да се съглася. Мъжете на верандата бяха много едри и носеха шапки, дръпнати така, че да скриват очите им. Целите им лица бяха покрити със сенки.

— Иска ми се да знаех къде сме — повтори Рандъм.

Долових предизвикваща настръхване вибрация съвсем близо до тъпанчетата си. В този момент разбрах, че Флора е надула свирката си.

Когато чух как се чупи прозорец, някъде вдясно от мен, не се изненадах да чуя и приглушено ръмжене, както и кучешки лай някъде от лявата ми страна.

— Тя е извикала кучетата си — шест подли и зли звяра, които при други обстоятелства можеше да преследват нас.

Рандъм кимна и двамата се запътихме към шума от разбиване.

Когато стигнахме до всекидневната, двама мъже вече бяха вътре, като и двамата имаха пистолети.

Съборих първия, метнах се на пода и стрелях по втория. Рандъм ме прескочи, размахал сабята и видях как главата на втория мъж се отдели от раменете му.

През това време още двама бяха влезли през прозореца. Изпразних пълнителя си по тях и чух как ръмженето от вълкодавите на Флора се смесва с изстрели, които не идваха от мен.

Трима от нападателите бяха на пода, както и същия брой кучета. Почувствах се добре от мисълта, че вече бяхме свършили с половината и когато останалите нахлуха през прозореца, убих единия от тях по начин, който истински ме изненада.

Внезапно и без да се замислям вдигнах един огромен, тежък тапициран стол и го метнах на може би около десет метра през стаята. Той счупи гръбнака на мъжа, в който се удари.

Хвърлих се към оставащите двама, но преди да съм прекосил помещението, Рандъм вече бе посякъл единия със сабята, оставяйки на кучетата да го довършат и се обръщаше към другия.

Той се озова на земята, без да има възможност да реагира. Уби още едно куче, преди да успеем да го спрем, но никога повече нямаше да убива нищо. Рандъм го удуши.

Оказа се, че две от кучата са мъртви, а едно е тежко ранено. Рандъм уби раненото с бърз замах и насочихме вниманието си към хората.

Имаше нещо необикновено във външния им вид.

Флора влезе и ни помогна да решим какво беше то.

Първо, и шестимата имаха еднакво кръвясали очи. Много силно кръвясали. За тях, обаче, това състояние изглеждаше нормално.

Второ, до един имаха по една допълнителна става на пръстите и остри, закривени напред шипове върху опакото на ръцете.

Челюстите на всичките бяха силно издадени и, когато със сила отворих устата на единия, преброих вътре четирийсет и четири зъба, повечето от които по-дълги от човешките, а някои изглеждаха и доста по-остри. Плътта им бе сивкава, твърда и лъскава.

Несъмнено имаше и още разлики, но и тези бяха достатъчни, за да докажат някои неща.

Взехме им оръжията и аз се оказах с три малки, плоски пистолета.

— Действително са изпълзели от Сенките — заключи Рандъм, а аз кимнах. — Извадих голям късмет. Изглежда не са очаквали да ги посрещна с такова подкрепление — войнствен брат и около половин тон кучета.

Той тръгна към счупения прозорец и надникна навън, а аз реших да го оставя да го направи сам.

— Нищо — заяви след известно време. — Сигурен съм, че се справихме с всичките — и дръпна тежките оранжеви завеси, след което струпа разни високи мебели пред тях.

Докато той се занимаваше с това, аз им пребърках джобовете.

Не бих казал, че останах изненадан, когато не намерих нищо за тяхната самоличност.

— Хайде да се върнем в библиотеката — предложи Рандъм, — за да си довърша питието.

Той внимателно почисти сабята преди да седне и я върна на мястото й. Докато беше зает с нея, напълних една чаша за Флора.

— Значи може да се приеме, че засега съм в безопасност — започна Рандъм, — щом и тримата сме тука.

— Така изглежда — съгласи се Флора.

— Господи, от вчера не съм ял! — обяви той.

Така че Флора отиде да каже на Кармела, че вече няма опасност — може да излезе, стига да стои по-далече от всекидневната, — и да донесе много храна в библиотеката.

Веднага щом тя напусна стаята, Рандъм се обърна към мен и попита:

— Какви са отношенията между вас?

— Не заставай обърнат с гръб към нея.

— Още ли е на страната на Ерик?

— Доколкото ми е известно.

— Тогава какво правиш ти тук?

— Опитвах се да примамя Ерик да дойде насам лично. Той знае, че това е единственият начин действително да ме докопа и исках да видя доколко силно го желае.

Рандъм поклати глава.

— Не мисля, че ще се стигне дотам. В никакъв случай. Щом ти си тук, а той — там, защо да си показва носа навън? Все още разполага с по-силната позиция. Ако ти трябва Ерик, ще трябва сам да отидеш при него.

— И аз тъкмо стигнах до това заключение.

Тогава очите му блеснаха и на лицето му засия старата усмивка. Той прекара ръка през сламено русата си коса и впери очи в моите.

— Смяташ ли да го направиш? — попита.

— Може би.

— Не ми пробутвай това „може би“, братко. Изписано е на лицето ти. Май и на мен може да ми се прииска да дойда с теб. От всичко на света най-много обичам секса и най-малко — Ерик.

Запалих цигара и се замислих над думите му.

— Сега ти минава през ума — заговори той, докато аз мълчах: — „Доколко мога да вярвам на Рандъм този път? Той е издайник, подлец, точно отговаря на името си и няма съмнение, че ще ме продаде на първия, който му предложи по-добра сделка“. Прав ли съм?

Кимнах.

— Обаче, братко Коруин, не забравяй, че макар и да не си видял кой знае колко добро от мен, никога не съм ти причинил и някакво особено зло. Е, имаше няколко лудории, признавам. Но общо взето може да се каже, че ние с теб се разбирахме най-добре от всички в семейството — имам предвид, че не сме си заставали на пътя. Помисли над това. Струва ми се, че чувам Флора или прислужницата й да идва насам, затова хайде да сменим темата… Но побързай! Предполагам, че не ти се намира някоя колода от любимите семейни карти за игра, нали?

Поклатих глава.

Флора влезе и съобщи:

— След малко Кармела ще донесе нещо за ядене.

Пихме по този повод и той ми намигна зад гърба й.

На другата сутрин телата бяха изчезнали от всекидневната, по килима нямаше никакви петна, прозорецът изглежда беше сменен, а Рандъм обясни, че той „се е погрижил за всичко“. Не ми се видя уместно да го разпитвам повече.

Взехме назаем мерцедеса на Флора и излязохме на разходка. Околността изглеждаше странно променена. Не можех съвсем точно да определя какво липсваше или беше ново, но по някакъв начин усещах, че е различно. Когато се опитах да го проумея, пак ме заболя главата, затова реших да отложа тези мисли за по-късно.

Аз седях зад волана, а Рандъм — до мен. Подхвърлих, че бих искал отново да съм в Амбър — само за да видя каква реакция ще последва.

— Доста се чудих — отвърна той, — дали си тръгнал чисто и просто да отмъщаваш или искаш нещо повече — като по този начин ми върна топката, да отговоря или не, както намеря за добре.

Намерих за добре да отговоря. Използвах шаблонната фраза:

— И аз доста мислих над това, като се опитвах да преценя какви са ми шансовете. И знаеш ли, може пък да опитам.

Тогава той се обърна към мен (до този момент бе гледал през страничното прозорче) и каза:

— Предполагам, че всеки от нас е имал тази амбиция или поне тази мисъл — за себе си го знам със сигурност, макар че рано излязох от играта — и така, както аз чувствам нещата, си струва да се опита. Твоят въпрос към мен е, знам, дали смятам да ти помогна. Отговорът е „да“. Ще ти помогна, просто за да направя кал на останалите. — И добави: — Какво мислиш за Флора? Дали може да ни е от някаква полза?

— Много се съмнявам — отвърнах. — Тя би взела участие, само ако всичко е сигурно. А има ли нещо сигурно за момента?

— Или в който е да е момент — вметна той.

— Така е — съгласих се, за да си помисли, че знам какъв отговор мога да получа.

Страхувах се да споделя с него в какво състояние се намираше паметта ми. Не смеех да му се доверя, затова внимавах. Толкова страхотно много неща исках да науча, а нямаше към кого да се обърна. Известно време разсъждавах над това, докато продължавахме напред.

— Е, кога искаш да започнем? — попитах аз.

— Когато си готов.

И ето ти сега, топката се озова право в скута ми и аз не знаех какво да правя с нея.

— Какво ще кажеш да започнем веднага? — подхвърлих.

Рандъм се умълча. Запали цигара — предполагам, за да спечели време.

Направих същото.

— Добре — кимна накрая. — Кога си бил там за последен път?

— Беше толкова дяволски отдавна — въздъхнах аз, — че дори не съм сигурен дали още си спомням пътя.

— Хубаво — рече той. — Тогава ще трябва да се отдалечим, преди да можем да се върнем. С колко бензин разполагаме?

— Три четвърти резервоар.

— Тогава завий наляво на следващия ъгъл и да видим какво ще стане.

Послушах го и след малко всички тротоари започнаха да блестят.

— Дявол да го вземе! — възкликна Рандъм. — Трябва да има двайсет години, откакто не съм го правил. Прекалено бързо започвам да си спомням верните неща.

Продължавахме напред и аз взех да се питам какво, по дяволите, ставаше. Небето бе придобило леко зеленикав цвят, после постепенно преля в розово.

Прехапах си устните, за да не задавам въпроси.

Минахме под един мост и, когато излязохме от другата му страна, небето отново беше с нормалния си цвят, ала навсякъде около нас имаше вятърни мелници, големи и жълти.

— Не се безпокой — побърза да каже Рандъм. — Можеше да бъде и по-зле.

Забелязах, че хората покрай които минавахме, бяха облечени доста странно, а пътната настилка беше от тухли.

— Завий надясно.

Направих го.

Пурпурни облаци закриха слънцето и започна да вали. Светкавици разкъсаха небето и то затътна над нас. Бях пуснал чистачките на пълна скорост, но нямаше голяма полза от тях. Запалих фаровете и намалих още повече.

Бих могъл да се закълна, че минах покрай ездач, запътен в другата посока, целият облечен в сиво, с вдигната нагоре яка и наведена срещу дъжда глава.

После облаците се разсеяха и ние продължихме да караме покрай някакъв морски бряг. Вълните хвърляха пръски и ниско над тях се носеха огромни чайки. Дъждът беше спрял и аз изключих светлините и чистачките. Сега пътят бе направен от макадам, но местността ми беше съвършено непозната. В огледалото за обратно виждане нямаше и следа от града, който току-що бяхме напуснали. Ръцете ми се вкопчиха по-здраво във волана, когато изведнъж край нас изникна бесилка, на която един скелет беше овесен за врата и вятърът го люлееше насам-натам.

Рандъм просто продължаваше да пуши и да гледа през прозореца, докато шосето взе да се отдалечава от брега и се заизвива по склоновете на някакъв хълм. От дясната ни страна се разстилаше тревиста равнина без никакви дървета, а отляво все по-нависоко се издигаше редица от хълмове. Небето вече бе станало тъмно, но бляскаво синьо — като дълбок, бистър вир, закътан и сенчест. Не си спомнях някога преди да съм виждал такова небе.

Рандъм си отвори прозореца, за да изхвърли фаса и вътре нахлу леден вятър, който засвири из колата, докато не затвори отново. Вятърът имаше дъх на море, солен и остър.

— Всички пътища водят към Амбър — подхвърли той, като че ли това беше някаква аксиома.

Тогава си спомних какво бе споменала Флора предния ден. Не ми се искаше да звуча като глупак или като човек, който крие решаваща информация, но щом проумях значението на изявлението й трябваше да му го кажа, заради неговата и моята безопасност.

— Знаеш ли — започнах аз, — когато оня ден ти се обади и аз вдигнах телефона, защото Флора я нямаше, сигурен съм, че тя се е опитвала да се добере до Амбър, но е намерила пътя блокиран.

При тези думи, той се засмя.

— Тази жена има много малко въображение. Естествено, че ще е блокиран във времена като сегашните. В края на краищата ще бъдем принудени да тръгнем пеша, убеден съм, и това без съмнение ще отнеме всичките ни сили и изобретателност, ако изобщо успеем да стигнем. Да не си мисли, че може да се върне тържествено като принцеса, по обсипан с цветя път? Тя е една глупава кучка. Всъщност, дори не заслужава да живее, но засега това не е моя работа. Завий надясно на кръстопътя — реши той.

Какво ставаше? Знаех, че по някакъв начин Рандъм е отговорен за екзотичните промени, които продължаваха да се случват около нас, но не можех да определя как го прави и накъде ни води. Знаех, че трябва да науча тайната му, ала не можех просто да го попитам, защото тогава щеше да разбере в какво състояние съм. И щях да завися от неговата милост. Той сякаш не вършеше нищо друго, освен да пуши и да гледа навън, но щом се измъкнахме от едно хлътване на пътя, навлязохме в някаква синя пустиня, а слънцето над главите ни сега беше розово, увиснало насред трептящо небе. В огледалцето зад нас се простираха безброй километри пустиня, докъдето ми стигаше погледът. Страхотен номер беше това.

После двигателят се закашля, захърка, успокои се, повтори представлението.

Воланът измени формата си под ръцете ми.

Превърна се в полукръг, а седалката като че ли се отдалечи от него, колата приклекна по-плътно до пътя, предното стъкло стана по-полегато.

Аз обаче не казах нищо, дори когато ни връхлетя светлолилавата пясъчна буря.

Но когато тя отмина, ахнах.

Пред нас се простираше страхотна върволица коли, в невероятно задръстване, на около километър напред. Всичките бяха спрели и можех да чуя клаксоните им.

— Намали — рече той. — Това е първото препятствие.

Послушах го и над нас се изви нова пясъчна вихрушка.

Преди още да съм запалил фаровете, бурята спря и аз няколко пъти премигнах с очи.

Всички коли бяха изчезнали и не се чуваха никакви клаксони. Но сега настилката на пътя блещукаше, както бе ставало преди с тротоарите и чух Рандъм да проклина под нос някого или нещо.

— Сигурен съм, че кривнах точно натам, накъдето искаше този, който е поставил блокадата. И направо ме подлудява мисълта, че постъпих както той очакваше — по най-очевидния начин.

— Ерик ли? — попитах.

— Вероятно. Какво смяташ, че трябва да направим? Дали да не спрем и за известно време да продължим по трудния начин или да караме нататък и да видим дали има други препятствия?

— Нека продължим малко. В края на краищата това беше само първото.

— Добре — съгласи се той, но добави: — Кой знае какво ще бъде второто.

Второто беше нещо — не знам как да го опиша по друг начин.

То бе нещо, което приличаше на топилня с ръце — стърчеше в средата на пътя, посягаше надолу, вдигаше колите и ги изяждаше.

Натиснах спирачките.

— Какво има? — попита Рандъм. — Продължавай. Как иначе ще минем?

— Това ме разтревожи малко — поясних аз и той ме изгледа странно и продължително, докато върху нас връхлиташе нова пясъчна буря.

Бях направил погрешно изказване, знаех го.

Когато прахолякът се разпръсна, ние отново се движехме по празен път. А в далечината се виждаха кули.

— Мисля, че го преметнах — заяви Рандъм. — Комбинирах няколко в една и смятам, че точно това не е успял да предвиди. В края на краищата никой не е в състояние да затвори всички пътища към Амбър.

— Така е — съгласих се с надежда да замажа предишната грешка, предизвикала онзи странен поглед.

Замислих се за Рандъм. Дребничък, слабоват на вид мъж, който можеше да загине също така лесно като мен предната вечер. Откъде идваше неговата сила? И какви бяха всички тези приказки за Сенки? Нещо ми говореше, че каквото и да бяха Сенките, ние в този момент се движехме сред тях. Как? Рандъм правеше нещо и тъй като изглеждаше отпуснат физически и ръцете му бяха в полезрението ми, предположих, че го вършеше мислено. И отново, как?

Е, бях го чул да говори за „добавяне“ и „изваждане“, като че ли вселената, в която се движеше, бе едно голямо уравнение.

Реших — с внезапна увереност, — че по някакъв начин той добавя и изважда части от света, който се виждаше около нас, с цел да ни доведе колкото е възможно по-близко до онова странно място, Амбър, отговорът на уравнението.

Някога и аз знаех как да правя това. И ключът сега, проумях внезапно, беше да си спомня Амбър.

Ала не можех.

Пътят рязко изви и пустинята свърши, за да отстъпи място на ливади с висока, синя, остра на вид трева. След малко около нас се появиха хълмове и в полите на третия паважът свърши, а ние продължихме по тесен черен път. Той беше добре утъпкан и се промъкваше сред все по-големи хълмове, по които сега започнаха да се появяват малки храстчета и шубраци с бодли, подобни на щикове.

След близо половин час хълмовете изчезнаха и ние навлязохме в гора от тумбести, едростволести дървета с ромбовидни листа в есенно оранжево и пурпурно.

Започна да ръми слаб дъжд и беше пълно със сенки. От слоевете подгизнали листа взе да се издига бледа мъгла. Някъде в далечината отдясно прозвуча вой.

Воланът смени формата си още три пъти, като последната му версия беше дървен осмоъгълник. Сега колата бе доста висока и отнякъде се бяхме сдобили с фигурка на предния капак във формата на фламинго. Въздържах се да коментирам тези неща, просто се приспособявах към каквито позиции заемаше седалката и към новите начини за управление, които превозното средство изискваше. Рандъм, обаче, погледна към волана, точно когато прозвуча нов вой, поклати глава и изведнъж дърветата станаха много по-големи, гъсто окичени с пълзящи растения и нещо като син воал от мъх, а колата почти върна нормалния си вид. Хвърлих поглед на индикатора за горивото и видях, че разполагаме с половин резервоар.

— Напредваме — отбеляза брат ми и аз кимнах.

Пътят внезапно се разшири и се обзаведе с бетонна повърхност. От двете му страни имаше канавки, пълни с кална вода. По нея плуваха листа, малки клончета и разноцветни пера.

Изведнъж ми се зави свят и главата ми олекна, но още преди да съм успял да реагирам Рандъм подхвърли:

— Дишай бавно и дълбоко. Минаваме напряко и за известно време атмосферата и гравитацията малко ще се различават. Смятам, че досега имахме голям късмет и искам да го използвам докрай — да стигнем колкото е възможно по-близо, колкото е възможно по-бързо.

— Чудесна идея — одобрих аз.

— Може да е, може и да не е — отвърна той. — Но смятам, че си струва да… Внимавай!

Изкачвахме се по един хълм и някакъв камион изскочи отсреща и се втурна надолу към нас. Той караше от неправилната страна на пътя. Кривнах, за да го избягна, но и камионът изви. В последния момент трябваше да изскоча от шосето върху левия банкет и се приближих съвсем до ръба на канавката, за да не се сблъскаме.

От дясната ми страна гумите на камиона изсвириха и той спря. Опитах отново да се върна на пътя, но бяхме затънали в меката почва.

После чух затръшване на врата и видях, че шофьорът излезе от дясната страна на кабината — което означаваше, че той по всяка вероятност си е карал от правилната половина, а ние сме били не където трябва. Бях сигурен, че никъде в Щатите движението не е по английски образец, но до този момент вече се бях уверил, че отдавна сме напуснали Земята, която познавах.

Камионът беше цистерна. Върху страната му пишеше ЗЮНОКО с големи, кървавочервени букви, а под тях се мъдреше девизът: „Ний пукривъми целя свет“. Шофьорът ме покри с обиди, щом излязох навън, заобиколих колата и започнах да се извинявам. Той беше едър колкото мен, имаше конструкция на бирена бъчва и в едната си ръка държеше щанга.

— Вижте, казах ви, че съжалявам — обърнах се към него аз. — Какво още искате да направя? Никой не пострада и няма щети.

— Не бива да пускат скапани шофьори като теб по пътищата! — изкрещя той. — Ти си подвижна заплаха!

Рандъм излезе от колата и се намеси:

— Господине, най-добре е да си продължите по пътя! — В ръката му имаше пистолет.

— Махни това — обадих се аз, но той само запъна ударника.

Шофьорът се обърна и хукна да бяга, с разширени от ужас очи и увиснала челюст.

Рандъм вдигна пистолета, прицели се внимателно в гърба на мъжа и аз едва успях да му блъсна ръката встрани, точно когато натискаше спусъка.

Куршумът одраска пътната настилка и рикошира.

Рандъм се обърна към мен с почти бяло лице.

— Що за глупости вършиш! Изстрелът можеше да попадне в резервоара!

— Можеше да попадне и в човека, в когото се целеше.

— И какво от това, по дяволите? Никога повече няма да минем отново по този път, по времето на сегашното поколение. Мръсното копеле си позволи да обижда един принц на Амбър! За твоята чест се бях загрижил.

— Мога и сам да се грижа за честта си — възразих и усетих да ме завладява нещо студено и властно. Продължих: — Аз съм този, който решава дали трябва да бъде убит, не ти — и ме изпълни чувство на оскърбление.

Тогава той наведе глава, а през това време вратата на кабината се затръшна и камионът потегли надолу по пътя.

— Извинявай, братко — рече Рандъм. — Не исках да злоупотребявам. Но ми беше обидно да слушам как някой от тях ти говори по такъв начин. Знам, че трябваше да изчакам и да те оставя да се оправиш с него, както ти сметнеш за необходимо или поне беше редно да те попитам.

— Добре, както и да е — омекнах аз. — Хайде да се връщаме на пътя и да продължим, ако можем.

Задните колела бяха потънали до осите и докато ги гледах и се опитвах да реша какъв е най-добрият начин да се измъкнем, Рандъм извика:

— Давай. Аз хванах предната броня, ти поеми задната и ще я отнесем обратно на пътя. Ще я сложим направо в лявата лента.

Не се шегуваше.

Той бе споменал нещо за по-слаба гравитация, но аз не се чувствах чак толкова лек. Знаех, че съм силен, но не вярвах да съм способен да вдигна задния край на мерцедес.

Ала от друга страна трябваше да опитам, след като той изглежда го очакваше от мен, а не исках да му подсказвам, че имам дупки в паметта.

Затова се наведох, приклекнах, хванах бронята и започнах да изправям крака. Със силен всмукващ звук задните гуми се освободиха от влажната почва. Държах моя край на колата на около петдесет сантиметра над земята! Беше тежък — проклятие, адски тежък! — но можех да го вдигна!

При всяка крачка, която правех, потъвах на около двайсет сантиметра. Но продължавах да нося и Рандъм правеше същото с неговия край.

Поставихме колата на шосето, с леко друсване на амортисьорите. После си свалих обувките, излях водата от тях, почистих ги със снопчета трева, изстисках си чорапите, изчетках маншетите на панталоните си, метнах обувките и чорапите на задната седалка и се настаних на предната, с боси крака.

Рандъм скочи вътре, на мястото до мен, и рече:

— Слушай, искам отново да ти се извиня…

— Забрави тази история — спрях го. — Всичко е приключено.

— Да, но не желая да ми имаш зъб.

— Няма — успокоих го аз. — Само че си обуздавай страстите в бъдеще, когато става дума за отнемане на живот в мое присъствие.

— Добре — обеща той.

— Тогава да потегляме — и го направихме.

Движехме се през скалист каньон, после прекосихме един град, който изглеждаше направен изцяло от стъкло или някаква подобна на стъкло материя, с високи сгради, тънки и крехки на вид, и хора, чиито вътрешни органи и остатъци от последното хранене прозираха под лъчите на розовото слънце. Те зяпаха след нас, докато минавахме. Събираха се на тълпи по ъглите на улиците, но никой не се опита да ни спре и не пресече пред колата.

— Колегите на Чарлс Форт тук явно ще цитират това събитие още много години — отбеляза брат ми.

Кимнах.

После пътят изобщо изчезна и ние карахме по нещо, което приличаше на безкраен лист силикон. След известно време отново се сви и се превърна в нашето шосе, а след още малко от лявата и дясната ни страна се появиха мочурища — подтискащи, кафяви и вонящи. Видях как същество, за което можех да се закълна, че е диплодок, надига глава и гледа продължително след нас. Над главите ни премина огромна сянка с криле на прилеп. Сега небето беше ярко синьо, а слънцето — светложълто злато.

— Вече ни остана по-малко от четвърт резервоар — отбелязах аз.

— Добре — каза Рандъм. — Спри колата.

Послушах го и зачаках.

Доста дълго време — може би около шест минути — той стоя мълчаливо, после рече:

— Карай нататък.

След около пет километра попаднахме на барикада от трупи и аз тръгнах да я заобикалям. От едната страна се показа врата и Рандъм ми нареди:

— Спри и натисни клаксона.

Направих го и след малко дървената врата изскърца на огромните си железни панти и се отвори навътре.

— Влизай — каза той. — Няма опасност.

Промъкнах се вътре и завих наляво, където се намираха три тумбести помпи „Есо“, а мъничката постройка зад тях беше от вида, който бях виждал безброй пъти преди при по-обикновени обстоятелства. Спрях пред едната от помпите и зачаках.

Човекът, който се показа от сградата, беше ужасно дебел, висок около един и петдесет, с нос като ягода и широки близо метър рамене.

— Какво да бъде? — попита той. — Да я напълня догоре?

Кимнах.

— С обикновен.

— Дайте я малко по-близо — рече мъжът.

Преместих колата и попитах Рандъм:

— Парите ми вършат ли работа тук?

— Погледни ги — отвърна той.

Портфейлът ми бе натъпкан с оранжеви и жълти банкноти, с римски цифри по ъглите, последвани от буквите „Р.Д.“

Рандъм ми се ухили, докато ги изучавах.

— Виждаш ли, погрижил съм се за всичко.

— Страхотно. Между другото, започвам да огладнявам.

Огледахме се наоколо и видяхме от една голяма реклама да ни зяпа нарисуван господин, текстът под който твърдеше, че продавал пържени пилета от Кентъки наблизо.

Ягодовият нос плисна малко от бензина на земята, за да го накара да тече гладко, окачи маркуча, приближи се към нас и каза:

— Осем регъмни драхи.

Намерих една оранжева банкнота, на която пишеше „V Р.Д.“ и още три с надпис „I Р.Д.“ и му ги подадох.

— Благодаря — тикна ги той в джоба си. — Да ви проверя ли маслото и водата?

— Да.

Човекът добави малко вода, съобщи ми, че нивото на маслото е добро и позабърса предното стъкло с един мръсен парцал. После ни махна и се прибра в постройката.

Продължихме към рекламираното заведение, където и ние се заредихме с пържени деликатеси от Кентъки и слаба, леко солена на вкус бира.

После се измихме в пристройката отпред, върнахме се при вратата, натиснахме клаксона и зачакахме, докато един мъж с окачена през дясното му рамо алебарда дойде и ни отвори.

След което отново поехме по шосето.

Пред нас изскочи тиранозавър, поколеба се за момент, после си продължи по пътя, някъде наляво. Над главите ни прелетяха още три птеродактила.

— Не ми се иска много да отстъпвам от небето на Амбър — подхвърли Рандъм, каквото и да означаваше това и аз изсумтях в отговор. — Страхувам се, обаче, да опитам всичко наведнъж — продължи той. — Има опасност да бъдем разкъсани на парчета.

— Така е — съгласих се аз.

— Но от друга страна, това място не ми харесва.

Кимнах и продължихме напред, докато силиконовата равнина свърши и навсякъде около нас се разпростряха голи камънаци.

— Какво правиш сега? — позволих си да попитам аз.

— След като вече овладях небето, смятам да опитам с терена — обясни той.

И каменистата шир започна да преминава в скали. Между тях се виждаше гола, черна земя. След известно време скалите станаха по-малко, а земята — повече. Най-накрая забелязах и петна зеленина. Първо тук и там по малко трева. Ала тя беше много, много ярко зелена, като наподобяваше и все пак доста се различаваше от онази, която бе обичайна за познатата ми на мен Земя.

Скоро тревата стана много.

По-нататък се появиха и дървета, разпръснати хаотично край пътя.

После стигнахме до гора.

И то каква гора!

Никога не бях виждал такива дървета — мощни и величествени, обагрени в дълбоко, богато зелено, леко изпъстрено със злато. Те се издигаха нагоре устремно, шеметно се извисяваха. Огромни ели, борове, кленове и много други, които не можех да определя. През тях пълзеше ветрец с фантастично, прекрасно благоухание, което усетих щом леко открехнах прозореца. След няколко вдишвания реших да го отворя докрай и да го оставя така.

— Гората на Ардън — обади се мъжът, който беше мой брат и разбрах, че е прав. По някакъв начин едновременно го обичах и мразех, заради неговата мъдрост, неговите познания.

— Братко — рекох аз, — ти се справяш чудесно. По-добре отколкото бях очаквал. Благодаря ти.

Това изглежда го свари неподготвен. Сякаш никога преди не бе получавал добра дума от роднина.

— Старая се с всички сили — каза той — и ще продължа да го правя докрай, обещавам. Само погледни! Овладяхме небето, сега се добрахме и до гората! Направо е прекалено хубаво, за да е истина! Прехвърлихме половината път и нищо не ни се опря особено. Мисля, че имаме голям късмет. Ще ми дадеш ли едно регентство?

— Да — отговорих аз, без да знам за какво ставаше дума, но бях готов да удовлетворя желанието му, стига да бе във властта ми.

Тогава той кимна.

— Бива си те.

Рандъм беше един дребен, склонен към убийства мошеник, за когото си спомних, че винаги срещу нещо се бе бунтувал. В миналото родителите ни се бяха опитвали да го дисциплинират, но без особен успех. И едновременно с това осъзнах, че сме имали общи родители, какъвто, както изведнъж разбрах, не беше случаят с мен и Ерик, с мен и Флора, с мен и Кейн, Блийс и Файона. А вероятно и с други, но за тези си спомних и за тях бях сигурен.

Карахме по твърд черен път през катедрала от огромни дървета. Това сякаш продължаваше цяла вечност. Чувствах се в безопасност. От време на време стряскахме по някой елен или изненадвахме лисица, която пресичаше или стаеше близо до пътя. На места се виждаха следи от копита. Слънчевата светлина някак се филтрираше през листата и падаше под ъгъл като опънати златни струни на индуски музикален инструмент. Вятърът беше влажен и лъхаше на живот. Завладя ме усещането, че познавам това място и в миналото често съм минавал по този път. Бях пресичал Гората на Ардън върху кон, бях вървял през нея, бях ловувал в нея, бях лежал по гръб под някои от тези величествени дървета, с пъхнати под главата ръце, загледан нагоре. Бях се катерил по клоните на тези гиганти и бях гледал надолу към един зелен, постоянно менящ се свят.

— Обичам тази гора — промълвих аз, без да съзнавам напълно, че съм го казал на глас, а Рандъм отвърна:

— Винаги си я обичал — и като че ли в гласа му се промъкна нотка на удивление. Не можех да бъда сигурен.

Тогава от далечината долетя звук, който знаех, че е издаван от ловджийски рог.

— Карай по-бързо — изведнъж се разтревожи Рандъм. — Прилича на рога на Джулиан.

Подчиних се.

Рогът прозвуча отново, по-близко.

— Онези проклети негови хрътки ще разкъсат колата на парченца, а птиците му ще се нахранят с очите ни! — възкликна Рандъм. — Никак не ми се иска да го срещам, когато е така добре подготвен. За каквото и да е тръгнал на лов, знам, че с радост ще го зареже при такава привлекателна плячка като двама от неговите братя.

— „Живей и остави и другите да живеят“ е моята философия напоследък — отбелязах аз.

Рандъм се подсмихна.

— Каква чудата идея. Обзалагам се, че няма да изтрае повече от пет минути.

В този момент рогът прозвуча отново, дори още по-близо, и той изруга:

— По дяволите!

Скоростомерът показваше седемдесет и пет със странни рунически цифри и аз се страхувах да карам по-бързо по този неравен път.

А рогът пак изсвири, сега много по-близо, три дълги тона и можех да чуя лая на хрътките, някъде вляво.

— Вече сме много близо до истинската Земя, макар още да сме далече от Амбър — каза брат ми. — Безсмислено е да бягаме през съседни Сенки, защото ако действително ние сме тези, които преследва, той ще ни догони и там. Или сянката му ще ни намери.

— Какво ще правим!

— Карай бързо и се надявай, че не преследва нас.

А рогът прозвуча още веднъж, този път почти до колата.

— С какво идва, дявол да го вземе, с локомотив ли? — попитах аз.

— Предполагам, че язди могъщия Моргенщерн, най-бързия кон, който някога е създавал.

Оставих последната дума да се повърти малко из главата ми, като се чудех над значението й. Да, вярно е, каза ми някакъв вътрешен глас. Той наистина е създал Моргенщерн, измъкнал го е от Сенките и е вдъхнал в звера скоростта и силата на ураган и пилотонабивачка.

Спомних си, че имах основания да се страхувам от това животно и тогава го видях.

Моргенщерн беше с шест длани по-висок от всеки друг кон, който някога бях виждал и очите му имаха мъртвешкия цвят характерен за ваймарските кучета. Козината му бе цялата сива, а копитата му изглеждаха изваяни от закалена стомана. Той бягаше като вятъра, със скоростта на колата, а на седлото му седеше Джулиан — Джулиан от картата за игра, с дълга черна коса и ясни сини очи, облечен в белите люспести доспехи.

Джулиан ни се усмихна и махна, а Моргенщерн тръсна глава и великолепната му грива се развя от вятъра като знаме. Краката му се движеха толкова бързо, че се сливаха в нещо като мъгла.

Сетих се как едно време Джулиан караше някакъв свой човек да облича моите изхвърлени дрехи и да измъчва животното. Затова и то се бе опитало да ме стъпче веднъж по време на лов, когато бях слязъл от коня си, за да одера един елен.

Отново бях затворил прозореца, така че не смятах за възможно да познае по миризмата, че съм вътре в колата. Но Джулиан ме бе забелязал и аз знаех какво означаваше това. Навсякъде около него тичаха Ураганните хрътки, с техните яки, здрави тела и зъби като стомана. Те също бяха дошли от Сенките, защото никое нормално куче не може да бяга така. Ала вече бях сигурен, че всъщност думата „нормално“ всъщност не подхождаше на нищо в този свят.

Джулиан ни направи знак да спрем, аз погледнах към Рандъм и той кимна.

— Ако не го направим, той просто ще ни догони.

И така, натиснах спирачките, намалих и спрях.

Моргенщерн се изправи на задни крака, размаха предните във въздуха, стовари се отново и с четирите на земята и ни подмина в галоп. Кучетата закръжиха наоколо, с изплезени езици и тежко дишане. Конят целия блестеше от пот.

— Каква изненада! — възкликна Джулиан по своя бавен, почти ленив маниер на говорене и един голям ястреб, обагрен в черно и зелено, закръжи и кацна върху лявото му рамо.

— Да, нали — отвърнах аз. — Как си?

— О, превъзходно — заяви той, — както винаги. Ами ти и брат Рандъм?

— Аз съм в добра форма — рекох, а Рандъм кимна и отбеляза:

— Мислех, че ще се отдадеш на други спортове във времена като тези.

Джулиан наклони глава и го изгледа накриво през предното стъкло.

— Обичам да убивам животни — подхвърли той — и постоянно мисля за своите роднини.

Усетих как по гърба ми плъзна лек хлад.

— Шумът от вашето превозно средство ми отвлече вниманието от лова — рече Джулиан. — Тогава още не подозирах, че то съдържа двамина като вас. Предполагам, че не се разхождате просто за удоволствие, а сте се запътили нанякъде, например към Амбър. Познах ли?

— Да — признах аз. — Може ли да се поинтересувам защо ти си тук, а не там?

— Ерик ме изпрати да наблюдавам този път — отвърна той, а моята ръка се отпусна върху единия от пистолетите на колана ми, докато говореше. Имах чувството, обаче, че куршум не би могъл да пробие тези доспехи. Затова си помислих да застрелям Моргенщерн.

— Е, братя — усмихна се Джулиан, — добре дошли. Желая ви приятно пътуване. Не се съмнявам, че скоро ще се видим в Амбър. Всичко хубаво — и с тези думи той се обърна и пое към гората.

— Да се махаме светкавично оттук — каза Рандъм. — Сигурно смята да ни устрои капан или ще тръгне да ни преследва — и той измъкна пистолет от колана си и го постави в скута си.

Аз подкарах с прилична скорост.

След около пет минути, когато тъкмо бях започнал да дишам малко по-леко, чух рога. Натиснах докрай педала на газта, като знаех, че така или иначе ще ни настигне, но се опитвах да спечеля колкото можех повече време и разстояние. Занасяхме по завоите, изкачвахме с ръмжене хълмовете и префучавахме през долините. На едно място едва не блъснах елен, но успяхме да заобиколим животното без да се ударим или забавим.

Сега рогът звучеше по-близо и Рандъм ругаеше под нос.

Имах чувството, че ни предстои още много път все през гората и това никак не ме насърчаваше.

Стигнахме до дълъг прав участък, който успях да взема почти за минута. Звуците от рога на Джулиан сякаш се отдалечиха. Ала после пътят започна да извива и криволичи и трябваше пак да намаля. Звуците веднага започнаха отново да ни настигат.

След около шест минути Джулиан се появи на огледалото за обратно виждане, галопиращ с грохот по пътя, заобиколен от цялата си глутница, лаеща и с потекли лиги.

Рандъм свали своя прозорец и след малко се показа навън и започна да стреля.

— Проклети доспехи! — изруга той. — Сигурен съм, че два пъти го улучих и нищо не му стана.

— Омразна ми е мисълта да се убие това животно — подхвърлих аз, — но все пак опитай да улучиш коня.

— Вече го направих, няколко пъти. — Рандъм хвърли празния си пистолет на пода и измъкна другия. — Или аз съм по-лош стрелец, отколкото си мислех, или е истина това, което казват: че за да се убие Моргенщерн е необходим сребърен куршум.

Рандъм застреля шест от кучетата с оставащите му патрони, ала поне още двайсетина продължаваха да ни преследват.

Прехвърлих му един от моите пистолети и той се справи с нови пет звяра.

— Ще запазя последния куршум за главата на Джулиан, в случай че се приближи достатъчно!

Преследвачите ни вече се намираха само на двайсет метра зад нас и още се приближаваха, затова натиснах с всичка сила спирачките. Някои от кучетата не успяха да спрат навреме, но Джулиан изведнъж изчезна и над главите ни прелетя тъмна сянка.

Моргенщерн бе прескочил колата. После се извъртя и докато кон и ездач се обръщаха към нас, аз подкарах с пълна скорост напред.

С великолепен скок, Моргенщерн се махна от пътя. В огледалото за обратно виждане видях как две кучета пускат бронята, която бяха откъснали и подновяват преследването. Няколко останаха да лежат на пътя, а по следите ни тичаха около петнайсет, шестнайсет.

— Чудесно представление — обади се Рандъм, — но имаш късмет, че не се вкопчиха в гумите. Сигурно никога преди не са гонили кола.

Подадох му оставащия ми пистолет и поръчах:

— Свали още кучета.

Той се зае да стреля без бързане и със съвършена точност улучи шест.

Джулиан вече беше зад колата, с изваден меч в ръка.

Натиснах клаксона, като се надявах да стресна Моргенщерн, ала номерът не мина. Кривнах към тях и конят с танцова стъпка отскочи встрани. Рандъм се сви ниско в седалката си и се прицели покрай мен, стиснал с дясната ръка пистолета, опрян върху левия му лакът.

— Не стреляй засега — спрях го аз. — Ще се опитам да го хвана жив.

— Ти си луд — извика той, докато отново натисках спирачките.

Обаче свали оръжието си.

В мига, в който спряхме, аз отворих моята врата и изскочих навън… все още бос! По дяволите!

Гмурнах се под меча му, сграбчих го за ръката и го свалих от седлото. Той ме удари по главата с бронирания си ляв юмрук така, че от очите ми изскочиха искри и ме заля ужасна болка.

Джулиан лежеше, където бе паднал, зашеметен, навсякъде около мен имаше кучета, които ме хапеха, а Рандъм ги риташе. Добрах се до изпуснатия меч и опрях върха му до гърлото на Джулиан.

— Нареди им да се махнат! — извиках аз. — Или ще те прикова към земята!

Той изкрещя заповедите си на кучетата и те се отдръпнаха. Рандъм държеше юздите на Моргенщерн и се бореше с коня.

— Сега, скъпи братко, какво имаш да кажеш в своя защита? — попитах.

В очите му гореше студен син пламък, а лицето му не изразяваше нищо.

— Ако смяташ да ме убиваш, действай — рече той.

— Когато аз сам реша — отвърнах и някак ми стана приятно от вида на калта по безукорните му доспехи. — Междувременно, колко струва твоят живот за теб?

— Всичко, с което разполагам, разбира се.

Отстъпих с една крачка.

— Стани и влез отзад в колата — заповядах.

Джулиан се подчини и аз му взех камата, преди да се е качил. Рандъм зае отново своето място и насочи пистолета с единствения оставащ патрон към главата на Джулиан.

— Защо просто не го убием? — попита той.

— Мисля, че може да ни е от полза — отговорих. — Много неща искам да узная. А и все още ни остава доста път.

Потеглих. Кучетата затичаха край колата. Моргенщерн се впусна в галоп заедно с тях.

— Страхувам се, че няма да ви бъда от особена полза като пленник — забеляза Джулиан. — Въпреки че ще ме измъчвате, не бих могъл да ви кажа нищо повече от това, което знам, а то не е много.

— Започни с него тогава — предложих аз.

— Ерик изглежда има най-силните позиции — заговори той, — тъй като се намира тук, в Амбър, когато всичко се разпада. Поне аз така виждах нещата, когато му предложих подкрепата си. Ако някой от вас беше на неговото място, предполагам, че щях да постъпя по същия начин. Ерик ме натовари да пазя Ардън, защото оттук минава един от главните маршрути. Жерар контролира южните подстъпи откъм морето, а Кейн е далече в северните води.

— Какво става с Бенедикт? — попита Рандъм.

— Не знам. Нищо не съм чул. Може да е с Блийс. Може да се е оттеглил някъде сред Сенките и още дори да не знае за тези събития. Възможно е дори да е мъртъв. От години не съм го виждал.

— С колко души разполагаш в Ардън — поинтересува се Рандъм.

— С повече от хиляда — заяви Джулиан. — Някои сигурно точно сега ви наблюдават.

— И ако искат ти да продължиш да живееш, това е всичко, което ще направят — отсече Рандъм.

— Несъмнено си прав — съгласи се брат ни. — Трябва да призная, че Коруин постъпи много хитро като ме взе в плен, вместо да ме убие. Току виж сте се измъкнали от гората по този начин.

— Казваш го само защото искаш да живееш — рече Рандъм.

— Разбира се, че искам да живея. Може ли?

— Защо?

— Като отплата за информацията, която ви дадох.

Рандъм се разсмя.

— Даде ни страшно малко, а съм сигурен, че от теб може да се изтръгне повече. Ще видим, когато получим възможност да спрем. А, Коруин?

— Ще видим — повторих аз. — Къде е Файона?

— Някъде на юг, мисля — отвърна Джулиан.

— Ами Дирдри?

— Не знам.

— Луела?

— В Ребма.

— Добре — заключих аз. — Смятам, че ни каза всичко, което знаеш.

— Така е.

Продължихме в мълчание и накрая гората започна да оредява. Отдавна бях загубил Моргенщерн от поглед, макар че от време на време виждах ястреба на Джулиан да ни следва. Пътят тръгна нагоре и ние се насочихме към прохода между две пурпурни планини. Резервоарът беше пълен малко над една четвърт. След около час вече се движехме между високи каменисти склонове.

— Тук мястото изглежда подходящо за блокиране на пътя — отбеляза Рандъм.

— И на мен така ми се струва — съгласих се аз. — Какво ще кажеш, Джулиан?

Той въздъхна.

— Да, много скоро ще стигнете до блокада. Знаете как да минете през нея.

Прав беше. Когато доближихме бариерата и постовият, в зелени дрехи и кафяво кожено яке, с оголен меч се запъти към нас, аз посочих с палец към задната седалка и го попитах:

— Схващаш ли картинката?

Той загря, а освен това позна и ние кои сме.

Забърза се да вдигне бариерата и ни отдаде чест, когато минахме покрай него.

Имаше още две бариери, преди да излезем от прохода… а ястребът изглежда ни бе загубил някъде по пътя. Вече се бяхме издигнали на повече от хиляда метра надморска височина и аз спрях колата. От лявата ни страна се извисяваха отвесни скали, а от дясната не се виждаше нищо друго, освен стръмния склон надолу.

— Слизай — наредих. — Ще трябва да се поразходиш.

Джулиан пребледня.

— Няма да се унижавам — заяви той. — Няма да моля за живота си.

И излезе от колата.

— Дявол да го вземе! — възкликнах аз. — Не съм гледал хубаво унижение от седмици! Добре… иди да застанеш там на ръба. Малко по-близо, ако обичаш. — Рандъм продължаваше да държи пистолета, насочен към главата му. — Преди малко ти спомена — продължих аз, — че вероятно би подкрепил всеки, ако заема мястото на Ерик.

— Така е.

— Погледни надолу.

Той го направи. Пропастта беше дълбока.

— Запомни това — рекох аз, — в случай, че събитията претърпят внезапна промяна. И запомни кой ти подари живота тогава, когато друг би ти го отнел.

После му обърнах гръб.

— Хайде, Рандъм. Да тръгваме.

Оставихме го да стои там и да диша тежко, сключил съсредоточено вежди.

Стигнахме до върха и бензинът ни почти свърши. Изключих от скорост, загасих двигателя и започнахме дългото спускане надолу.

— Мислех — обади се Рандъм, — че не си загубил нищо от старата си хитрост. Аз самият вероятно щях да го убия, заради това, което се опита да направи. Но смятам, че ти постъпи правилно. Вярвам, че той ще ни подкрепи, ако успеем да надвием Ерик. Междувременно, разбира се, ще му докладва за случилото се.

— Естествено — съгласих се аз.

— А ти имаш повече основания да желаеш смъртта му, от който и да е от нас.

Усмихнах се.

— Личните чувства не спомагат за добрата политика, правните решения или търговските сделки.

Рандъм запали две цигари и ми подаде едната.

Загледан напред през пушека, за първи път зърнах това море. Под смраченото, едва ли не нощно небе и увисналото в него златно слънце, морето изглеждаше толкова наситено — плътно като боя, със структура на плат, тъмносиньо, почти пурпурно, — че ми беше трудно да го гледам. Улових се да говоря на език, който не бях подозирал, че знам. Декламирах „Балада за мореплавателите“. Рандъм ме слуша, докато свърших, след което попита:

— Често се е говорело, че ти си съчинил това. Вярно ли е?

— Беше толкова отдавна — казах му аз, — че вече наистина не си спомням.

И докато скалистия склон извиваше все повече и повече наляво, а ние се спускахме надолу покрай него, насочили се към осеяна с дървета долина, в полезрението ни се откриваше все по-голяма част от морето.

— Фарът на Кабра — посочи Рандъм към огромната сива кула, която се издигаше от водата, на километри навътре в морето. — Почти го бях забравил.

— И аз — отговорих. — Това е много странно усещане… завръщането — и тогава осъзнах, че вече не говоря на английски, а на език наричан тари.

Горе-долу след половин час стигнахме долу. Продължих да карам по инерция, докъдето можех, после отново включих двигателя. При неговия звук ято черни птици изпърхаха във въздуха от храсталаците вляво от нас. Нещо сиво, подобно на вълк изскочи от скривалището си и побягна към близкия гъсталак; еленът, който бе дебнал, невидим до този момент, се втурна на другата страна. Намирахме се в покрита с буйна растителност долина — макар и не чак толкова гъсто или величествено залесена като Гората на Ардън, — която се спускаше плавно, но неотклонно към далечното море.

Високи, и ставащи все по-високи от лявата ни страна се издигаха планините. Колкото по-дълбоко навлизахме в долината, толкова по-добре се разкриваше пред погледа ни пълното величие на огромния скален масив, по чиито ниски склонове се бяхме спуснали. Планините се простираха до самото море, разширяваха се доближавайки го и носеха върху полите си меняща се мантия, изпъстрена със зелено, бледомораво, пурпурно, златно и индигово синьо. Страната им, обърната към морето беше невидима за нас в долината, но около последния, най-висок връх се носеше съвсем лек воал от призрачни облаци и от време на време златното слънце ги обагряше в огнено. Прецених, че сме на около петдесет километра от това осветено място, а резервоарът бе почти празен. Знаех, че този последен връх е нашата цел и в мен започна да се заражда нетърпение. Рандъм гледаше в същата посока.

— Още е там — отбелязах аз.

— Почти бях забравил… — рече той.

И докато сменях скоростите видях, че панталонът ми е придобил определена лъскавина, каквато нямаше преди. Освен това значително се стесняваше надолу към глезените и маншетите му бяха изчезнали. После зърнах ризата си.

Тя приличаше повече на жакет и бе черна, украсена със сребърно; а коланът ми бе станал забележимо по-широк.

При по-внимателен оглед видях, че по външните шевове на крачолите ми се спуска сребърна ивица.

— Смятам, че съм подходящо облечен — подхвърлих, за да чуя каква реакция ще предизвика това.

Рандъм се подсмихна и тогава осъзнах, че и той по някое време се е сдобил с кафяв панталон на червени ивици и риза в оранжево и кафяво. На седалката до него лежеше кафяво кепе с жълт кант.

— Чудех се кога ще забележиш — заяви той. — Как се чувстваш?

— Много добре — отговорих. — А между другото, бензинът е почти на привършване.

— Твърде късно е да направим нещо по този въпрос — поклати глава Рандъм. — Вече сме в реалния свят и би ни струвало ужасни усилия да си играем със Сенките. А освен това и не би минало незабелязано. Страхувам се, че ще се наложи да зарежем колата, щом свърши горивото.

То свърши след четири километра. Отбих встрани и спрях. Слънцето вече клонеше към залез и сенките бяха станали много дълги.

Пресегнах се към задната седалка, където обувките ми се бяха превърнали в черни ботуши и нещо издрънча, докато опипвах за тях.

Измъкнах средно тежък сребърен меч и ножница. Те идеално паснаха на новия ми колан. Имаше също и черен плащ, със закопчалка във формата на сребърна роза.

— Смяташе ли, че са загубени завинаги? — попита Рандъм.

— Дяволски близо бях до тази мисъл — отвърнах аз.

Измъкнахме се от колата и тръгнахме пеша. Вечерта беше хладна и изпълнена със свежи благоухания. На изток вече се виждаха звезди, а слънцето се гмуркаше към леглото си.

Ние крачехме упорито по пътя и Рандъм сподели:

— Имам чувството, че нещо не е наред.

— Какво искаш да кажеш?

— Всичко ставаше прекалено лесно досега — рече той. — Това не ми харесва. Изминахме целия път през Гората на Ардън почти безпрепятствено. Вярно, Джулиан се опита да ни спре там, но… не знам… Много бързо стигнахме толкова далече и почти подозирам, че ни беше разрешено да го направим.

— И на мен ми мина през ума подобна мисъл — излъгах аз. — Какво смяташ, че предвещава всичко това?

— Опасявам се — измърмори той, — че се напъхваме в капан.

Продължихме да вървим още няколко минути в мълчание. После аз се обадих:

— Засада? Гората изглежда странно тиха.

— Не знам.

Изминахме може би около три километра и слънцето се скри. Небето бе черно, осеяно с ярки звезди.

— Не подобава на двамина като нас да се движат по този начин — отбеляза Рандъм.

— Така е.

— И все пак се страхувам да докарам коне.

— Аз също.

— Каква е твоята оценка за положението? — попита ме Рандъм.

— Смърт и унищожение — отвърнах аз. — Имам чувството, че съвсем скоро ще се нахвърлят върху нас.

— Мислиш ли, че трябва да изоставим пътя?

— Разсъждавах над тази идея — излъгах отново — и смятам, че на никой от нас няма да му навреди да походи малко встрани.

И ние го направихме.

Промушвахме се между дървета, минавахме край тъмните очертания на скали и храсти. Луната бавно изгря — голяма, сребърна — и освети нощта.

— Завладява ме чувството, че няма да успеем — обади се Рандъм.

— А доколко можем да се доверим на това чувство? — попитах аз.

— До голяма степен.

— Защо?

— Стигнахме твърде далече прекалено бързо — поясни той. — Това никак не ми харесва. Сега сме в реалния свят и е много късно да се връщаме обратно. Не можем да играем със Сенките, а трябва да разчитаме само на оръжията си. — (Той самият имаше къс и лъскав меч.) — Имам чувството, обаче, че Ерик е пожелал да стигнем дотук. Вече не можем да направим кой знае какво по този въпрос, но сега като стигнахме ми се иска да бяхме воювали за всеки сантиметър от пътя.

Продължихме още около километър и спряхме да изпушим по една цигара, като криехме огънчетата в шепите си.

— Прекрасна нощ — обърнах се аз към Рандъм и към хладния ветрец.

— Предполагам… Какво беше това?

Доловихме слабо прошумоляване в храстите, малко зад нас.

— Може би някое животно.

Мечът се озова в ръката му.

Почакахме няколко минути, но не чухме нищо повече.

Накрая той прибра меча и отново тръгнахме.

Нямаше повече никакви шумове откъм гърба ни, ала след известно време чух нещо някъде напред.

Рандъм кимна, когато го погледнах и започнахме да се движим по-предпазливо.

Забелязахме слабо сияние като от огън, на голямо разстояние пред нас, в далечината.

Не чухме повече никакви звуци, но повдигането на раменете му показваше съгласие с моя жест, когато се насочих към светлината сред дърветата вдясно от нас.

Измина почти цял час, докато стигнем до лагера. Около огъня седяха четирима мъже, а двама спяха по-настрани, в сенките. Девойката, която стоеше завързана за един кол, беше с извърната от нас глава, но аз почувствах как сърцето ми ускори ритъма си, когато съзрях силуета й.

— Възможно ли е това да е… — прошепнах.

— Да — отговори Рандъм. — Мисля, че е възможно.

После тя обърна глава към нас и я познах.

— Дирдри!

— Чудя се какво ли се е опитвала да направи кучката? — измърмори Рандъм. — Като съдя по цветовете на тия юнаци, обзалагам се, че я връщат в Амбър.

Видях, че са облечени в черно, червено и сребърно, което, както си спомнях от Фигурите и отнякъде другаде, бяха цветовете на Ерик.

— Щом Ерик я иска, няма да я получи — заявих аз.

— Никога не съм изпитвал особена привързаност към Дирдри — рече Рандъм, — но знам, че ти държиш на нея, затова… — и той измъкна меча си.

Аз направих същото.

— Приготви се — подканих го и се свих за скок.

И ние се нахвърлихме върху тях.

Цялата работа отне може би около две минути.

Тя вече гледаше към нас и светлината от огъня превръщаше лицето й в изкривена маска. Дирдри извика, засмя се и произнесе имената ни с висок и изплашен глас, а аз разрязах въжетата и й помогнах да се задържи на крака.

— Здравей, сестричке. Ще се присъединиш ли към нас по Пътя за Амбър?

— Не — отвърна тя. — Благодаря, че ми спасихте живота, но искам и да го запазя. Защо отивате в Амбър?

— Там един трон чака да бъде спечелен — рече Рандъм, което беше новина за мен, — а ние сме заинтересовани страни.

— Ако сте умни, ще стоите настрана и ще живеете по-дълго — заяви тя и Господи! беше красива, макар и малко уморена на вид и доста мръсна.

Прегърнах я, защото исках да го направя и я притиснах. Рандъм намери един мях с вино и всички пихме.

— Сега Ерик управлява в Амбър и войските са му верни.

— Не се страхувам от Ерик — отговорих аз и осъзнах, че не съм чак толкова сигурен в това изявление.

— Той никога няма да ви допусне в Амбър — каза тя. — Аз самата бях затворник там, докато не избягах през един от тайните изходи преди два дни. Мислех, че ще успея да се скрия в Сенките, докато всичко се оправи, но не е така лесно да се започне толкова близо до реалния свят. Затова тази сутрин неговите хора ме откриха. Бяха ме повели обратно. Предполагам, че щеше да ме убие, ако ме бяха върнали… макар да не съм сигурна. Във всеки случай щях да остана като пионка в града. Подозирам, че Ерик е луд… ала отново не съм сигурна.

— Ами какво става с Блийс? — заинтересува се Рандъм.

— Той кара разни неща да излизат от Сенките и страхотно пречи на Ерик. Но досега изобщо не е нападал с реалната си мощ и затова Ерик се безпокои, а контролът над Короната и Скиптъра остава несигурен, въпреки че Ерик държи второто в дясната си ръка.

— Разбирам. А говори ли изобщо за нас?

— За теб не, Рандъм. Но за Коруин, да. Той продължава да се бои от завръщането на Коруин в Амбър. На още седем, осем километра е относително безопасно… но по-нататък пътят е изпълнен с рискове. Всяко дърво и скала е коварна клопка или капан. Заради Блийс и заради Коруин. Ерик искаше да стигнете поне дотук, за да не можете да използвате Сенките и с лекота да се измъкнете от властта му. Абсолютно невъзможно е за който и да е от вас да влезе в Амбър без да падне в някой от неговите капани.

— И все пак ти си избягала…

— Това е друго нещо. Аз опитвах да се измъкна навън, а не да вляза вътре. А може и да не ме е пазил толкова старателно, колкото би го направил с някой от вас, заради моя пол и липсата ми на амбиции. Освен това, както сами видяхте, не успях.

— Сега вече си свободна, сестричке — успокоих я аз, — поне докато мечът ми е в състояние да се върти в твоя защита — а тя ме целуна по челото и стисна ръката ми. Винаги съм бил жаден за тези неща.

— Сигурен съм, че ни следят — подхвърли Рандъм и тримата се потопихме в мрака.

Легнахме неподвижно под един храст и се заехме да наблюдаваме пътя, по който бяхме дошли.

След известно време прекарано в шепнене разбрах, че от мен се очаква да взема решение. Въпросът наистина беше съвсем прост: какво ще правим по-нататък?

Но той бе прекалено важен, за да продължавам да увъртам. Знаех, че не мога да им имам доверие, дори на скъпата Дирдри и все пак, ако трябваше да се разкрия пред някого, то Рандъм поне бе затънал до гуша в тази история заедно с мен, а Дирдри ми беше любимката.

— Многообични ми родственици — започнах аз, — трябва да направя едно признание.

Рандъм веднага се хвана за меча. Ето колко си вярвахме един на друг. Вече можех да чуя как му тиктака мозъкът: „Коруин ме доведе тук, за да ме предаде“.

— Ако си ме довел тук, за да ме предадеш — заяви той, — няма да ти се дам жив.

— Шегуваш ли се? — попитах аз. — Искам твоята помощ, а не главата ти. Това, което имам да кажа е следното: изобщо не знам какво става, по дяволите! За някои неща се досещам, но, дявол да го вземе, наистина не знам къде сме, какво е Амбър или защо сме се свили тук в храстите да се крием от тези войници. Нито, ако е за въпрос, кой съм аз, всъщност.

Настъпи ужасно дълга тишина, после Рандъм прошепна:

— Какво искаш да кажеш?

— Да — включи се и Дирдри.

— Искам да кажа — поясних, — че успях да те заблудя, Рандъм. Не намираш ли за странно, че всичко, което правех по време на това пътуване, беше да карам колата?

— Ти водеше — рече Рандъм — и аз предполагах, че имаш някакъв план. Направи някои много умни неща по пътя. Знаех, че ти си Коруин.

— Което аз самият открих едва преди два дни. Знам, че аз съм този, когото наричате Коруин, но преди известно време претърпях катастрофа. Имах наранявания на главата — ще ви покажа белезите, когато разполагаме с повече светлина — и страдам от амнезия. Нищо не разбирам от всички тези приказки за Сенките. Не си спомням дори кой знае какво за Амбър. Всичко, което помня са моите роднини и факта, че не бива да им вярвам особено. Това е моята история. Какво може да се направи?

— Господи! — възкликна Рандъм. — Да, сега вече разбирам! Стават ми ясни всички дреболии, които ме озадачаваха по пътя… Как успя така изкусно да заблудиш Флора?

— Късмет — казах аз — и подсъзнателна подлост, предполагам. Не! Не беше това! Просто тя си е глупава. Ала сега действително имам нужда от вас.

— Смяташ ли, че можем да преминем в Сенките? — попита Дирдри, като не говореше на мен.

— Да — отвърна Рандъм, — но аз съм против. Бих искал да видя Коруин в Амбър, както и главата на Ерик набучена на кол. Готов съм да поема известни рискове, за да видя тези неща, затова няма да се върна в Сенките. Ти можеш да го направиш, ако желаеш. Всички вие ме смятате за слабак и измамник. Сега ще разберете какъв съм. Решил съм да доведа тази работа докрай.

— Благодаря ти, братко — рекох.

— Лоша среща на лунна светлина — обади се Дирдри.

— Можеше все още да си стоиш вързана — напомни й Рандъм и тя не отговори.

Полежахме там още малко и при лагера се появиха трима мъже, които започнаха да се оглеждат наоколо. После двама от тях се наведоха и започнаха да душат земята.

След което погледнаха в нашата посока.

— Внимавайте! — прошепна Рандъм, когато те тръгнаха към нас.

Видях как стана всичко, макар и само мъгляво. Те стъпиха на четири крака и лунната светлина заигра по сивите им дрехи. После срещу нас се озоваха шестте светещи очи на нашите преследвачи.

Аз нанизах първия вълк на сребърния си меч и прозвуча човешки вик. Рандъм обезглави другия с един-единствен удар и, за мое удивления, видях как Дирдри вдигна третия във въздуха и му счупи гръбнака на коляното си с кух, изпукващ звук.

— Бързо, мечът ти! — каза Рандъм и аз пронизах неговата жертва, а после и нейната, при което прозвучаха нови викове.

— Трябва светкавично да изчезваме. Насам! — втурна се Рандъм. Ние го последвахме.

— Къде отиваме? — попита Дирдри, след може би час промъкване през гъсталаците.

— Към морето — отвърна той.

— Защо?

— То съдържа паметта на Коруин.

— Къде? Как?

— Ребма, разбира се.

— Там ще те убият и ще нахранят рибите с мозъка ти.

— Аз няма да мина цялото разстояние. Ти ще го заведеш до брега и ще говориш със сестрата на сестра ти.

— Смяташ, че трябва пак да мине през Лабиринта?

— Да.

— Опасно е.

— Знам… Слушай, Коруин — започна той, — ти се държиш доста свястно с мен напоследък. Ако всъщност не си истинския Коруин, смятай се за мъртъв. Ала сигурно си истинския. Не би могъл да си някой друг. Като съдя по начина ти на действие, дори при липсата на спомени. Не, бих се обзаложил на живота ти за това. Поеми риска и изпробвай нещото, наречено Лабиринта. Залогът е връщане на паметта ти. Навит ли си?

— Вероятно — отвърнах аз, — но какво е Лабиринта?

— Ребма е призрачния град — обясни ми той. — Той е отражението на Амбър в морето. В него всичко, което се намира в Амбър се повтаря като в огледало. Там са хората на Луела, които живеят все едно са в Амбър. Те ме ненавиждат, заради няколко предишни незначителни прегрешения, затова няма да рискувам да идвам с вас, но ако поговорите честно с тях и може би им намекнете за твоята мисия, смятам, че ще ти позволят да минеш през Лабиринта на Ребма, който, като огледално копие на онзи в Амбър, би трябвало да има същия ефект. Той дава на всеки син на нашия баща силата да се движи сред Сенките.

— А тази сила с какво ще ми помогне?

— Тя би трябвало да те научи какво представляваш.

— Тогава съм навит — заявих аз.

— Браво на теб. В такъв случай, продължаваме на юг. Ще ни трябват няколко дни, за да стигнем до Стълбата… Нали ще отидеш с него, Дирдри?

— Аз ще отида с моя брат Коруин.

Знаех, че ще го каже и това ме радваше. Страхувах се, но се радвах.

Вървяхме през цялата нощ. Избягнахме три групички въоръжени войници и на сутринта легнахме да спим в една пещера.

V

В продължение на две нощи си проправяхме път към мрачно розовите пясъци на величественото море. На третия ден сутринта стигнахме до брега, след като успешно избягнахме малка групичка войници предишната вечер. Не ни се искаше да излизаме на откритото пространство, преди да сме намерили точното място, Файела-бионин, Стълбата към Ребма, където бързо да го прекосим.

Изгряващото слънце хвърляше милиарди ярки отблясъци по разпенените гребени на вълните и заслепените ни от танца им очи не можеха да видят нищо под повърхността. От два дни карахме само на плодове и вода и бях гладен като вълк, но забравих за това, когато видях широкия, полегат плаж с изненадващите му извивки и дюни в кораловочервено, оранжево и розово и разхвърляните купчинки мидени черупки, плавеи и дребни, огладени от водата камъчета. Морето отзад се издигаше и спускаше с тих плясък, цялото в златно, синьо и ярко пурпурно и бризът носеше песента му, подобна на благословия под виолетовото утринно небе.

Обърнатата към изгрева планина, Колвир, която от край време като майка приютяваше Амбър в полите си, се издигаше на около трийсет километра вляво от нас, на север. Слънцето я обливаше със златно сияние и превръщаше дъгата в паднал над града воал. Рандъм погледна натам, изскърца със зъби и отвърна очи. Изглежда и аз бях направил същото.

Дирдри докосна ръката ми, посочи с глава и тръгна на север, успоредно на брега. Рандъм и аз я последвахме. Тя очевидно бе забелязала някакъв ориентир.

Бяхме изминали около половин километър, когато земята сякаш леко потрепери.

— Конски тропот! — изсъска Рандъм.

— Вижте! — отметна назад глава Дирдри и посочи нагоре.

Очите ми проследиха жеста й.

Над главите ни кръжеше ястреб.

— Далече ли е още Стълбата? — попитах.

— При онази грамада камъни — отвърна тя и тогава на стотина метра от нас видях към три метра висока купчина с форма на пресечена пирамида, изградена от едри сиви камъни, разядени от вятъра, пясъците и водата.

Конският тропот стана по-силен, после изсвири рог, ала това не беше сигналът на Джулиан.

— Тичайте! — извика Рандъм и ние го послушахме.

След около трийсетина крачки, ястребът се устреми надолу. Спусна се към Рандъм, но той вече бе извадил меча си и замахна срещу него. Тогава птицата се насочи към Дирдри.

Аз също измъкнах своя меч от ножницата и се опитах да го посека. Разлетяха се пера. Ястребът се издигна, връхлетя отново и този път мечът ми закачи нещо твърдо — мисля, че птицата падна, но не можех да бъда сигурен, защото не спрях да погледна назад. Шумът от копитата вече беше съвсем ясен и силен, а рогът звучеше почти до нас.

Стигнахме до пирамидата, Дирдри се обърна перпендикулярно спрямо нея и се насочи право към морето.

Нямах намерение да споря с човек, който изглежда знаеше какво прави. Последвах я и с периферното си зрение забелязах ездачите.

Те все още бяха далече, но вече препускаха по плажа, надули рогове, заобиколени от лаещи кучета. Рандъм и аз се затичахме с всички сили и нагазихме в прибоя след сестра си.

Бяхме навлезли във водата до кръста, когато Рандъм каза:

— Очаква ме смърт и ако остана, и ако продължа.

— В първия случай ще загинеш веднага, а във втория може да се стигне до някакво споразумение. Да вървим!

Намирахме се върху камениста повърхност, която се спускаше в морето. Не ми беше ясно как ще дишаме, докато се движим по нея, но Дирдри не изглеждаше разтревожена, затова реших и аз да не се безпокоя.

Ала не можех.

Когато водата се заплиска около главите ни, вече бях много загрижен. Дирдри, обаче, продължаваше да върви право напред, все по-надолу и аз я следвах, както и Рандъм.

На всеки няколко метра имаше стъпало. Ние се спускахме по огромна стълба, която знаех, че се казва Файела-бионин.

При следващата стъпка щях да се озова целия под водата, но Дирдри вече бе потънала пред мен.

Затова си поех дълбоко въздух и направих решителната крачка.

Видях още стъпала и продължих да ги следвам. Чудех се защо въпреки че движенията ми бяха леко забавени тялото ми не се стреми да изплува и как стоя прав, докато с всяко стъпало слизам все по-надолу като по обикновена стълба. Започнах да се питам какво ще правя, когато няма да мога повече да издържа без въздух.

Около главите на Рандъм и Дирдри се издигаха мехурчета. Опитах се да видя какво правят те, но не успях да разбера. Гърдите им сякаш се издигаха и спускаха като при нормално дишане.

Щом стигнахме на около три метра под повърхността, Рандъм, който вървеше вляво от мен, се обърна и чух гласа му все едно бях долепил ухото си до дъното на вана и всяка дума долиташе като звук от ритник по стената й.

Чувах го ясно, обаче:

— Не вярвам, че ще успеят да убедят кучетата да ги последват, дори конете да го направят.

— Как се справяш с дишането? — опитах се да попитам и долових отдалече собствените си думи.

— Отпусни се — бързо ми обясни той. — Ако задържаш дъха си, издишай и не се безпокой. Докато се намираш върху стълбата, ще можеш да дишаш.

— Но как е възможно?

— Ако постигнем целта си, ще разбереш — рече той и гласът му прозвуча звънливо през студената, зеленикава вода.

Намирахме се на повече от шест метра дълбочина. Издишах малка част от събрания въздух и се опитах да вдишам за около секунда.

В усещането нямаше нищо притеснително, затова продължих опитите си. Появиха се още мехурчета, но иначе не почувствах никакво неудобство от промяната.

Налягането изглеждаше непроменено и виждах стълбата, по която се движехме като през зеленикава мъгла. Тя водеше все по-надолу и по-надолу. Право напред. А в далечината струеше някаква светлина.

— Ако успеем да минем под арката, ще бъдем в безопасност — поясни сестра ми.

— Вие ще бъдете в безопасност — поправи я Рандъм и аз се запитах какво ли е направил, за да го ненавиждат в страната, наречена Ребма.

— Ако яздят коне, които никога преди не са минавали оттук, ще им се наложи да ни последват пеша — заяви Рандъм. — В такъв случай, ще успеем.

— А може и да се откажат… ако случаят е такъв — предположи Дирдри.

Забързахме.

Като стигнахме на около петнайсет метра под повърхността, водата стана съвсем тъмна и студена, но светлината в ниското пред нас се усили и след още десетина стъпала успях да различа източника й.

От дясната страна се издигаше колона. На върха й имаше нещо подобно на глобус, което светеше. На петнайсетина стъпала по надолу друга такава колона стоеше отляво. А след нея изглежда имаше още една от дясната страна, като така продължаваше и нататък.

Когато наближихме първата, водата стана по-топла и стълбата започна да се вижда по-ясно. Стъпалата бяха бели, с розови и зелени жилки, сякаш направени от мрамор, ала не бяха станали хлъзгави от водата. Широчината им беше към петнайсет метра и от двете страни се издигаха перила от същия материал.

Рибите плуваха около нас, докато вървяхме. Като хвърлих поглед назад през рамо, стори ми се, че никой не ни преследва.

Стана по-светло. Навлязохме в осветения от първата лампа кръг и тогава видях, че онова нещо на върха на колоната не е глобус. Изглежда разумът ми неволно се бе опитал да намери разумно обяснение за този феномен и затова бях приел за глобус пламъка, който танцуваше на половин метър над колоната като края на огромен факел. Реших да задавам въпроси по-късно, за да си пазя — ако ме извините за израза — дъха, тъй като спускането беше много стръмно.

След като влязохме в осветената алея и минахме покрай още шест от факлите, Рандъм се обади:

— По петите ни са.

Отново се обърнах назад и видях спускащите се в далечината фигури, четири от които на коне.

Странно усещане е да се смееш под вода и да чуваш смеха си.

— Нищо — докоснах дръжката на меча си аз. — Щом стигнахме вече дотук, никой не може да ми се опре!

Все пак ускорихме ход. Водата от лявата и от дясната ни страна беше станала тъмна като мастило. В лудия ни бяг само стълбата бе осветена, а в далечината забелязах нещо, което приличаше на величествена арка.

Дирдри с всичка сила тичаше по стъпалата, които вече почваха да потреперват под силния тропот на конските копита зад нас.

Потокът въоръжени мъже — залял стълбата от едното перило до другото — все още беше далече във височината. Но четиримата ездачи бързо се приближаваха. Ние следвахме Дирдри в устрема й надолу и аз държах ръката си върху дръжката на меча.

Три, четири, пет. Покрай толкова лампи минахме, преди да се обърна пак назад и да видя, че ездачите са на може би петнайсет метра над нас. Пехотинците вече почти не се виждаха. Отпред, на около шейсет метра разстояние, се мержелееше арката. Огромна, сияеща като алабастър, украсена с релефни изображения на тритони, морски нимфи, русалки и делфини. А от другата й страна май имаше струпани хора.

— Сигурно се чудят защо идваме тук — отбеляза Рандъм.

— Любопитството им ще остане неудовлетворено, ако не успеем да стигнем до тях — изрекох забързано, след като нов поглед назад ми разкри, че ездачите са се приближили с още три метра към нас.

Измъкнах меча си и той заблестя на светлината от факлите. Рандъм последва примера ми.

След двайсетина стъпала повърхността под нас затрепера толкова силно, че ние се обърнахме, за да не бъдем посечени, докато тичаме.

Почти ни бяха настигнали. Портите се намираха на трийсет метра зад гърбовете ни и щеше да е все едно, че са на трийсет километра, ако не успеехме да се справим с четиримата ездачи.

Наведох се, щом първият се насочи към мен и замахна. От дясната му страна, малко по-назад, имаше друг ездач и аз естествено отскочих наляво, към перилото. Това го принуди да се извие, тъй като държеше меча в дясната си ръка.

Когато замахна, парирах и нападнах.

Той се бе навел силно напред върху седлото и острието на моя меч прониза шията му отдясно.

Сред зеленикавото сияние бликна и закръжи силна струя кръв, подобна на пурпурен пушек. Налудничаво ми се прииска Ван Гог да можеше да види това.

Конят продължи надолу, а аз скочих към втория ездач изотзад.

Той се извърна да отблъсне удара и успя. Но устрема на движението му във водата и силата на моя удар го изхвърлиха от седлото. Докато падаше, аз го ритнах и течението го подхвана. Замахнах към него, както се носеше над мен и той отново отблъсна удара ми, ала това го прехвърли над перилото. Чух го как извика, когато налягането на водата го притисна, после настана тишина.

Обърнах се към Рандъм, който вече бе съсякъл един кон и ездача му и сега се биеше с втория конник. Още преди да стигна до него, той го бе пронизал и се смееше. Кръвта струеше над тях и аз изведнъж осъзнах, че съм познавал лудия, тъжен и лош Винсент Ван Гог и наистина бе жалко, че той не можеше да нарисува това.

Пехотинците бяха на около трийсет метра по-назад, затова се обърнахме и продължихме към арката. Дирдри вече бе минала оттам.

Затичахме се и успяхме да преминем. На наша страна се оказаха много мечове и пехотинците тръгнаха обратно. Тогава прибрахме оръжията си и Рандъм въздъхна:

— Свършено е с мене.

Присъединихме се към хората, излезли в наша защита.

На Рандъм веднага му бе наредено да предаде оръжието си и той се подчини, като повдигна рамене. После от двете му страни застана по един човек, а трети се изправи зад гърба му и ние продължихме надолу по стълбата.

В този подводен свят изцяло бях загубил представа за времето, но чувствах, че трябва да сме вървели някъде между четвърт и половин час, преди да стигнем до местоназначението си.

Пред нас се издигаха златните порти на Ребма. Минахме през тях и влязохме в града.

Всичко се виждаше като през зелена мъгла. Сградите изглеждаха крехки и деликатни, повечето от тях доста високи, построени в групи и цветове, които минаваха през очите ми и заораваха в мозъка ми в търсене на някакъв спомен. Не успяха да намерят нищо и единственият резултат от ровичкането беше вече познатата ми болка, която придружаваше полуприпомненото и неспомненото. Знаех, обаче, че и преди съм минавал по тези улици или по други, много подобни на тях.

Рандъм не бе проронил и дума, откакто го бяха арестували. Единственият въпрос, който бе задала Дирдри, беше за сестра ни Луела. Бяха й отговорили, че Луела е в Ребма.

Заех се да разучавам ескорта ни. Той се състоеше от мъже със зелена, пурпурна и черна коса и всичките имаха зелени очи, с изключение на един, чиито бяха с лешников цвят. Бяха облечени само в люспести туники и носеха плащове, прихванати на кръст пред гърдите им. На изработените от мидени черупки колани висяха къси мечове. По тялото почти нямаха окосмяване. Никой от тях не ме заговори, макар че едни ме поглеждаха, а други направо ме зяпаха. Беше ми позволено да си задържа оръжието.

Вътре в града ни поведоха по широк булевард, осветен от колони-факли, разположени на дори още по-малко разстояние, отколкото на Файела-бионин и хората се вглеждаха в нас през осмоъгълни, затъмнени прозорци, а наоколо плуваха риби с ярки кореми. Щом завихме зад един ъгъл, усетихме студено течение, а след още няколко крачки ни обгърна друго, топло, подобно на вятър.

Отведоха ни до двореца в центъра на града и разбрах, че ми е познат до болка. Той беше точно копие на двореца в Амбър, само че замъглен от зеленикавата вода и леко променен от множеството странно разположени огледала, окачени по стените му — и отвън, и отвътре. Върху трона в огледалната зала, която почти си спомнях, седеше жена със зелена коса, леко прошарена със сребърно. Очите й бяха кръгли като луни от нефрит, а веждите й се извиваха подобно криле на чайки. Устата и брадичката й бяха малки, скулите — високи и заоблени. Тиара от светло злато обрамчваше челото й, а на кристална огърлица висеше сапфир, който се гушеше в гънката между нежните й голи гърди, чиито зърна също бяха бледозелени. Беше облечена в люспеста синя туника, пристегната със сребърен колан и държеше скиптър от розови корали в дясната си ръка, обсипана с пръстени, като на всеки пръстен имаше камък в различен нюанс на синьото. Не се усмихна, когато заговори:

— Какво търсите тук вие, прокудените от Амбър? — Гласът й ромолеше тихо като поточе.

Отговори й Дирдри, с думите:

— Ние бягаме от гнева на принца, който седи на трона в истинския град — Ерик! Честно казано, искаме да го свалим. Ако той е обичан тук, загубени сме и излиза, че сме се предали в ръцете на нашите врагове. Но аз чувствам, че и вие не го обичате. Затова идваме да молим за помощ, благородна Мойри…

— Аз няма да ви дам войски, за да нападнете Амбър — отсече тя. — Както знаете хаосът ще се отрази и в собственото ми кралство.

— Не това бихме поискали от теб, скъпа Мойри — продължи Дирдри. — Нуждаем се от нещо съвсем дребно, което няма да струва никакви пари или главоболия на теб и поданиците ти.

— Назови го! Защото, както знаеш, Ерик е почти толкова мразен тук, колкото и подлеца, застанал от лявата ти страна — и тя посочи към Рандъм, открито вперил арогантно оценяващ поглед в нея, докато лека усмивка играеше върху устните му.

Ако се наложеше да плати — каквато и да беше цената — за онова, което бе сторил, очевидно щеше да го направи като истински принц на Амбър — както бяха постъпили едно време тримата ни мъртви братя, припомних си изведнъж. Щеше да я плати, като междувременно им се подиграва и се смее, въпреки изпълващата гърлото му кръв и докато умира щеше да изрече неотменимо проклятие, което ще се сбъдне. Внезапно осъзнах, че и аз притежавам тази сила и ако обстоятелствата го наложеха, щях да я използвам.

— Това, което искам да те помоля — рече Дирдри, — е за моя брат Коруин. Той е брат и на принцеса Луела, която живее тук с теб. Уверена съм, че никога не те е оскърбявал…

— Вярно е. Но защо той не ми каже всичко сам?

— Това е част от проблема, кралице. Коруин не знае какво трябва да поиска. Той е загубил голяма част от паметта си при катастрофа, станала по време на живота му сред Сенките. Дошли сме тук с цел да възстановим неговата памет, да върнем спомените му за старите дни, за да може той да се изправи срещу Ерик в Амбър.

— Продължавай — подкани жената на трона, като ме изучаваше изпод дългите си мигли.

— На едно място в този дворец — каза Дирдри — има зала, където малцина биха влезли. В нея, върху пода, очертано с огнени контури, се намира копие на онова, което ние наричаме Лабиринта. Само син или дъщеря на последния владетел на Амбър може да мине през Лабиринта и да оживее. И тогава този човек се сдобива с власт над Сенките. — При тези думи Мойри премигна няколко пъти и аз се опитах да си представя колко ли свои поданици бе накарала да вървят по него, за да овладее част от силата за Ребма. Ала, естествено, не бе успяла. — Ако мине през Лабиринта — продължи Дирдри, — ние сме уверени, че Коруин ще възстанови спомените си на един от принцовете на Амбър. Той не може да направи това там, а Ребма е единственото място, за което знам, че има копие на Лабиринта, като се изключи Тир-на Ногт, където, разбира се, в момента не можем да отидем.

Мойри върна погледа си върху сестра ми, премести го към Рандъм и накрая пак го спря на мен.

— Коруин готов ли е да поеме този риск?

— Да, кралице — поклоних се аз и тогава тя се усмихна.

— Чудесно, имате позволението ми. Обаче не мога да гарантирам безопасността ви извън границите на моите владения.

— Колкото до това, ваше величество — обади се Дирдри, — ние не очакваме никакви благодеяния и сами ще се погрижим за себе си като си тръгнем.

— С изключение на Рандъм, който ще бъде в пълна безопасност.

— Какво искаш да кажеш? — попита Дирдри, защото Рандъм, естествено, не можеше сам да се поинтересува при създадените обстоятелства.

— Сигурно си спомняш — поясни Мойри, — че едно време принц Рандъм дойде в моето кралство като приятел, а после бързо-бързо го напусна заедно с дъщеря ми Морганти.

— Чувах да се говори за това, но не знам каква част от цялата история е истина.

— Всичко е вярно — заяви Мойри. — Месец по-късно тя ми беше върната. А няколко месеца след раждането на сина й Мартин, Морганти се самоуби. Какво ще кажеш по този въпрос, принц Рандъм?

— Нищо — рече Рандъм.

— Когато Мартин порасна — продължи Мойри, — тъй като в жилите му течеше кръвта на Амбър, той реши да мине през Лабиринта. И единствен от моите хора успя. След което потъна в Сенките и оттогава не съм го виждала. Какво ще кажеш по този въпрос, принц Рандъм?

— Нищо — отвърна Рандъм.

— В такъв случай ще получиш възмездие — отсъди Мойри. — Или ще сключиш брак с жена по мой избор и ще останеш с нея в кралството ми в срок от една година, или ще загубиш живота си. Какво ще кажеш по този въпрос, Рандъм?

Рандъм не каза нищо, ала кимна отсечено.

Кралицата чукна с дръжката на скиптъра по своя тюркоазен трон.

— Добре — заключи. — Така да бъде.

И всичко свърши.

Ние бяхме отведени в покоите, които ни бе отделила, за да си починем. След малко самата тя се появи на моя праг.

— Привет, Мойри — рекох.

— Принц Коруин от Амбър, толкова исках да се запозная с теб.

— И аз с теб — излъгах аз.

— Твоите подвизи са легендарни.

— Благодаря ти, но почти нищо не помня.

— Може ли да вляза?

— Разбира се — направих крачка встрани.

Тя пристъпи в чудесно обзаведения апартамент, който ми бе предоставила и се настани върху оранжевия диван.

— Кога би искал да минеш през Лабиринта?

— Колкото е възможно по-скоро.

Мойри обмисли това и попита:

— Къде си пребивавал сред Сенките?

— Много далеч оттук — отвърнах. — На едно място, което обикнах.

— Необичайно е за принц на Амбър да притежава подобна способност.

— Каква способност?

— Да обича.

— Може би не избрах точната дума.

— Съмнявам се — поклати глава тя, — защото баладите на Коруин наистина докосват струните на сърцето.

— Много любезно от твоя страна.

— Но е истина.

— Някой ден ще ти посветя една балада.

— С какво се занимаваше, докато живееше сред Сенките?

— Струва ми се, че бях професионален наемник. Биех се за всеки, който ми плащаше. Освен това композирах и написах текстовете на много популярни песни.

— И двете неща ми се виждат съвсем логични и естествени за теб.

— Моля те, кажи ми какво ще стане с моя брат Рандъм?

— Той ще се ожени за една девойка от моя народ, която се казва Вайъли. Тя е сляпа и няма кандидати за женитба.

— Сигурна ли си — подхвърлих аз, — че постъпваш добре спрямо нея?

— По този начин Вайъли ще получи добро положение в обществото — заяви Мойри, — дори той да си замине след година и никога да не се върне. Каквото и друго да може да се каже за него, той все пак е принц на Амбър.

— Ами ако тя се влюби в него?

— Възможно ли е изобщо някой да изпитва такива чувства към него?

— Аз, например, го обичам по своему, като брат.

— Никога досега син на Амбър не е казвал подобно нещо и аз го отдавам на поетичната ти нагласа.

— Във всички случаи трябва да си съвсем сигурна, че действаш в интерес на момичето.

— Мислила съм над този въпрос — кимна Мойри — и съм сигурна. Тя ще се възстанови от болката, която той ще й причини и след напускането му ще стане една от първите дами в двора ми.

— Може и да си права — извърнах се аз и усетих, че ме обзема тъга… за момичето, разбира се. — Какво бих могъл да ти кажа? — продължих. — Сигурно постъпваш добре. Надявам се да е така.

Поех ръката й и я целунах.

— Ти, Коруин, си единственият принц на Амбър, когото бих подкрепила — заяви тя, — като се изключи, може би, Бенедикт. Той, обаче, е изчезнал от почти двайсет години и само Лир знае къде може да лежат костите му. Жалко.

— Не знаех. Спомените ми са толкова объркани. Моля те, бъди търпелива с мен. Бенедикт ще ми липсва, ако наистина е мъртъв. Той ме учеше на военно изкуство и как да си служа с всички оръжия. Беше много мил и добър.

— Какъвто си и ти, Коруин — взе ръката ми тя и ме придърпа към себе си.

— Не, не съм — възразих аз, докато сядах на дивана до нея.

— Има много време до обяд — каза тя и облегна на мен нежното си рамо.

— Кога ще ядем? — попитах.

— Когато аз наредя — отвърна Мойри и се извъртя с лице към мен.

Притеглих я върху себе си и напипах закопчалката на колана, която ме отделяше от нежната й кожа. Тя цялата беше нежна и косата й бе зелена.

Подарих й нейната балада върху дивана, а устните й ми отвръщаха без думи.

Когато се нахранихме — усвоих изкуството да се яде под вода, което може да опиша по-нататък, ако обстоятелствата действително го наложат — ние се надигнахме от местата си в просторната мраморна зала, украсена с мрежи и въжета в червено и кафяво и тръгнахме обратно по тесен коридор, все надолу и надолу, под дъното на самото море, докато стигнахме до спираловидно стълбище, чиито извивки светеха сред абсолютен мрак. На около двайстото стъпало Рандъм извика:

— По дяволите! — излезе встрани от стълбището и заплува надолу покрай него.

— Действително така е по-бързо — съгласи се Мойри.

— А пътят надолу е дълъг — добави Дирдри, която знаеше каква е дължината на същия път в Амбър.

Затова всички прекрачихме встрани и заплувахме надолу през мрака, покрай светещите извивки на стълбището.

Отне ни около десет минути да стигнем дъното, но когато краката ни докоснаха пода, стъпихме здраво, без водата да ни отнася. От няколко слаби пламъка, поставени в ниши на стената, струеше светлина.

— Защо тази част от океана, която заобикаля дубликата на Амбър, е толкова различна от всички други морета? — попитах аз.

— Просто защото е така — рече Дирдри и нейният отговор ме подразни.

Намирахме се в огромна пещера, от която във всички посоки започваха тунели. Тръгнахме по един от тях.

След като вървяхме по него ужасно дълго време, взеха да се появяват и странични проходи, пред някои от които имаше врати или решетки.

Пред седмия поред спряхме. Той беше преграден с огромна сива врата от някакъв подобен на камък материал, обрамчен с метал и се извисяваше на два човешки боя. Като я гледах, смътно си спомних размера на тритоните. Тогава Мойри се усмихна, само на мен, отдели един голям ключ от връзката, закачена на колана й и го пъхна в ключалката.

Ала не успя да го превърти. Сигурно от много отдавна не беше използван.

Рандъм изръмжа и протегна ръка, като избута нейната.

Стисна здраво ключа и го завъртя.

Чу се изщракване.

Той блъсна с крак вратата да се отвори и всички погледнахме вътре.

Лабиринта бе положен в помещение с размерите на бална зала. Подът беше черен и изглеждаше гладък като стъкло. И на него се намираше Лабиринта.

Той блещукаше като студен огън, какъвто всъщност беше, потрепваше и караше цялата зала да изглежда някак нереална. Ажурните му очертания, от които бликаше неуловима сила, почти изцяло се състояха от криви линии, само в центъра се мяркаха няколко прави. Напомняше ми за фантастично сложна, уголемена до естествени размери главоблъсканица от вида, в който човек решава с молив (или химикалка, както се случва понякога) как да влезе или излезе някъде. И като че ли почти можех да видя думите: „Началото е тук“ далече в дъното. В средата беше широк около сто метра, а на дължина достигаше близо сто и петдесет.

В главата ми заечаха камбани, а после дойде и главоболието. Мозъкът ми се сви от допира му. Но ако наистина бях принц на Амбър, то някъде в кръвта ми, в нервната ми система, в гените ми, този лабиринт беше записан по някакъв начин, така че да реагирам съответно и да съм способен да мина по това проклето чудо.

— Как ми се иска да имах една цигара! — възкликнах аз и момичетата се изкикотиха, ала някак прекалено прибързано и с леко изпускане от контрол на високите тонове.

Рандъм ме хвана за ръка и заяви:

— Това е изпитание, но нямаше да сме тук, ако то бе непреодолимо. Мини през него много бавно и не позволявай на нищо да отвлече вниманието ти. Не се стряскай от искрите, които ще бликват при всяка твоя крачка. Те не могат да ти навредят. През цялото време ще усещаш как през теб минава умерено силно течение и сигурно скоро ще се почувстваш замаян. Но се старай да се съсредоточиш и не забравяй — продължавай да вървиш! Не спирай каквото и да става и не се отклонявай от пътеката, защото иначе вероятно ще бъдеш убит.

Докато той ми говореше, двамата вървяхме напред. Движехме се близо до дясната стена и заобикаляхме Лабиринта, насочили се към отдалечения му край. Момичетата ни следваха на известно разстояние.

Аз му прошепнах:

— Опитах се да я разубедя за онова, дето ти го е подготвила. Не успях.

— Предполагах, че ще го направиш — рече той. — Не се безпокой. Все ще издържа някак една година, а може да ме пуснат и по-рано… ако съм достатъчно нетърпим.

— Девойката, която ти е определила, се нарича Вайъли. Тя е сляпа.

— Чудесно. Голям майтап.

— Помниш ли регентството, за което говорихме?

— Да.

— Тогава бъди мил с нея, остани пълна година и аз ще бъда щедър.

Нищо.

После той стисна ръката ми.

— Твоя приятелка, а? — изхихика. — Как изглежда?

— Ще се споразумеем ли? — настоях аз.

— Дадено.

В този момент стигнахме до мястото, където започваше Лабиринта, близо до ъгъла на залата.

Пристъпих напред и огледах пътеката, оградена с огън, чието начало бе съвсем близо до десния ми крак. Лабиринта излъчваше единствената светлина в залата. Водата около мен беше ледено студена.

Продължих напред, като поставих левия си крак върху пътеката. Веднага го обградиха синьобели искри. После стъпих и с десния и почувствах онова течение, за което ми бе казал Рандъм. Направих още една крачка.

Прозвуча изпукване и усетих как косата ми започна да настръхва. Направих нова крачка.

Тогава пътеката започна рязко да се извива, сякаш искаше да ме върне обратно. След още десет крачки започнах да усещам определено съпротивление. Като че ли пред мен се бе издигнала черна стена от някакъв материал, който се опитваше да ме отблъсне при всеки опит да продължа напред.

Помъчих се да преодолея преградата. Изведнъж разбрах, че това е Първия воал.

Минаването през него щеше да е Постижение, добър знак, който ще покаже, че действително съм част от Лабиринта. Всяко вдигане и спускане на краката ми изискваше ужасни усилия, а от косата ми изскачаха искри.

Съсредоточих се върху огнената пътека. Продължих задъхан да вървя по нея.

Внезапно съпротивлението отслабна. Воалът се беше разтворил пред мен така изведнъж, както и се бе появил. Бях минал през него и бях постигнал нещо.

Бях спечелил част от себе си.

Видях восъчните кожи и щръкналите като пръчки кости на мъртвите от Аушвиц. Знаех, че съм присъствал на Нюрнбергския процес. Чух гласа на Стивън Спендър да декламира „Виена“ и видях Майка Кураж да прекосява една вечер сцената на премиера на Брехт. Видях ракетите да излитат от площадките си в Пенемюнд, Ванденберг, Кенеди, Кизил Кум в Казахстан и докоснах с пръсти Китайската стена. Пихме бира и вино с Шакспур, който заяви, че е пиян и отиде да повръща. Навлязох сред зелените гори на американския Запад и за един ден се сдобих с три скалпа. Тананиках си мелодия, докато марширувах в строя и тя стана популярна. Спомнях си, спомнях си… моя живот в света Сянка, наречен от обитателите си Земя. Още три крачки и държах окървавена сабя, а пред мен лежаха три трупа и коня, на който бях препускал по време на революцията във Франция. И още, още толкова много, назад към…

Направих нова крачка.

Назад към…

Труповете. Те лежаха навсякъде около мен. Във въздуха се носеше ужасна воня — миризмата на разлагащата се плът — и чух воя на пребито до смърт куче. Към небето се издигаха облаци черен пушек и ме лъхна леден вятър, който носеше ситни капчици дъжд. Гърлото ми беше пресъхнало, ръцете ми се тресяха, главата ми сякаш бе в огън. Олюлявах се съвсем сам и виждах всичко през мъглата на треската, която ме изгаряше. Канавките бяха пълни с боклук, мъртви котки и съдържанието на изхвърлени нощни гърнета. С дрънчене и звън на камбанка край мен мина катафалка, която ме изпръска с кал и студена вода.

Не знам колко дълго съм скитал, преди да ме дръпне една жена и аз видях на ръката й пръстен с изобразени на него череп и кръстосани кости. Тя ме отведе в стаята си, но откри, че нямам никакви пари и нищо не съзнавам. Страх премина по боядисаното й лице, изтри фалшивата усмивка от ярко начервените й устни и тя побягна, а аз припаднах върху леглото й.

По-късно — не знаех колко време е изминало — някакъв едър мъж, вероятно сутеньора на момичето, влезе, плясна ме по лицето и ме дръпна да се изправя на крака. Вкопчих се в дясната му ръка и увиснах на нея. Той наполовина ме носеше, наполовина ме влачеше към вратата.

Когато проумях, че смята да ме изхвърли навън на студа, стегнах хватката си в отчаян протест. Стисках с цялата останала ми сила, като мънках нечленоразделни молби.

Тогава, през потта и сълзите, които премрежваха очите ми, видях на лицето му да зейва дупка и чух как измежду пожълтелите му зъби изскача неистов вик.

На мястото, където го бях стиснал, костта на ръката му се счупи.

Той ме отблъсна с лявата си ръка и разплакан падна на колене. Седнах на пода и за момент главата ми се проясни.

— Аз… оставам… тук — заявих, — докато не се почувствам по-добре. Махай се. Ако се върнеш… ще те убия.

— Болен си от чума! — изкрещя той. — Утре ще дойдат да ти приберат кокалите!

Мъжът се изплю, стана на крака и излезе с олюляване.

Добрах се до вратата и пуснах резето. После пак изпълзях на леглото и заспах.

Ако на другия ден са идвали да ми приберат кокалите, сигурно са останали разочаровани. Защото, може би десет часа по-късно, посред нощ се събудих облян в студена пот и установих, че треската ми е преминала. Бях слаб, но отново владеех разума си.

Разбрах, че съм оцелял след чума.

Загърнах се в мъжкия плащ, който намерих в гардероба и взех малкото скрити в едно чекмедже пари.

После тръгнах из Лондон и Нощта, в годината на чумната епидемия, без да знам какво търся…

Не си спомнях нито кой съм, нито какво съм правел тук.

Така бе започнало всичко.

Вече бях навлязъл дълбоко в Лабиринта и при всяка стъпка около краката ми изскачаха искри, които стигаха на височина до коленете ми. Вече не знаех в каква посока вървя или къде са застанали Рандъм, Дирдри и Мойри. Теченията се носеха през мен и имах чувството, че чак очите ми вибрират. После бузите ми бяха пронизани от иглички и усетих студ да се плъзва по врата ми. Стиснах зъби, за да не се разтракат.

Не бях получил амнезията си при автомобилната катастрофа. Имах пропуски в паметта още от времето на Елизабет I. Флора трябва да е решила, че от катастрофата съм се възстановил. Знаела е за състоянието ми. Изведнъж ме осени прозрението, че тя се е намирала на сянката Земя преди всичко, за да ме следи.

Значи от шестнайсети век?

Това не можех да кажа със сигурност. Щях да разбера, обаче.

Направих още шест бързи крачки, стигнах до някаква арка и се озовах в началото на един прав участък.

Поставих крак върху него и с всяка стъпка по-нататък пред мен израстваше все по-непреодолима нова бариера. Бях стигнал до Втория воал.

Появи се завой под прав ъгъл, после втори, след него трети.

Аз бях принц на Амбър. Това беше вярно. В началото сме били петнайсет братя и сега шестима бяха мъртви. Имали сме осем сестри, от които две, или може би четири, бяха мъртви. Прекарали бяхме по-голямата част от времето си в скитане из Сенките или в нашите собствени вселени. Имаше един академичен, макар и валиден философски въпрос, дали може човек, който има власт над Сенките, да създава своя собствена вселена. Какъвто и да беше теоретичният отговор, на практика бе възможно.

Навлязох в нова крива и, докато бавно напредвах по нея, имах усещането че вървя в туткал.

Едно, две, три, четири… вдигах огнените си ботуши и отново ги отпусках долу.

Главата ми туптеше, а сърцето ми сякаш щеше да се разпадне на парченца.

Амбър!

Спомних си Амбър и изведнъж ми стана по-леко да вървя.

Амбър беше най-великият град, който винаги бе съществувал и винаги щеше да съществува. Амбър винаги е бил и винаги ще бъде, и всеки друг град, навсякъде другаде беше само хвърлена сянка от някоя фаза на Амбър. Амбър, Амбър, Амбър… аз те помня. И никога вече няма да те забравя. Предполагам, че дълбоко в себе си, не съм те забравил и през всичките тези векове, в които се скитах по сянката Земя, защото често нощем сънищата ми бяха смущавани от образи на твоите зелени и златни островърхи кули и просторните ти тераси. Помня широките ти булеварди и пълните с червени и златни цветя паркове. Помня уханието на въздуха ти, храмовете, дворците и удоволствията, които ти предлагаше, предлагаш и винаги ще предлагаш. Амбър, безсмъртният град, от който всеки друг град е взел формата си, аз не мога да те забравя, дори сега, нито ще забравя деня върху Лабиринта в Ребма, когато си те спомних сред твоите отразени стени, току-що нахранил се след дълго гладуване и след ласките на Мойри, но нищо не може да се сравнява с удоволствието и любовта предизвикани от спомена за теб; и дори сега, докато стоя и съзерцавам Царството на хаоса и разказвам тази история на единствения, който присъства, за да я чуе и евентуално да я повтори, та да не умре и тя, ако аз загина там; дори сега си спомням с любов за теб, града, който съм роден да управлявам…

Десет крачки, после пътят ми бе преграден от преплетени в нежни филиграни пламъци. Потопих се в тях, а потта ми изчезваше сред водата в мига, в който избиваше.

Беше трудно, толкова дяволски трудно — струваше ми се, че изведнъж са се появили мощни течения, които заплашваха да ме отнесат от Лабиринта. Не спирах да се боря и да им устоявам. С инстинкта си долавях, че да напусна Лабиринта преди да съм завършил пътя си ще означава моята смърт. Не смеех да откъсна очи от осветените места пред мен, за да погледна докъде съм стигнал и още колко ми остава.

Теченията отслабнаха и ме заля нова вълна спомени, спомени за живота ми като принц на Амбър… Не, няма да ги споделям, те са мои, някои зли и жестоки, други може би благородни — спомени, които стигаха до детството ми в огромния дворец на Амбър, над който се развява зеления флаг на баща ми Оберон, с изправен на задните си крака бял еднорог, обърнат надясно.

Рандъм бе минал през Лабиринта. Дори Дирдри го бе направила. Следователно и аз, Коруин, щях да успея, независимо от препятствията.

Излязох от преплетените във филиграни пламъци и тръгнах по Голямата крива. Силите, които оформят вселената, се стовариха върху мен и ме тласнаха в свят на невероятни представи.

Аз, обаче, имах предимство пред всички други, опитвали да минат по този път. Знаех, че съм го правил преди и затова бях сигурен, че ще успея. Това ми помагаше да устоя на неестествения страх, който ме обгръщаше като черен облак, после изчезваше само за да се появи отново, с удвоена сила. Вървях през Лабиринта и си спомнях всичко, възобнових в паметта си целия ми живот преди вековете прекарани на сянката Земя, припомних си и други места сред Сенките, много от тях изключителни и скъпи за мен, както и един свят, който обичах най-много след Амбър.

Извървях още три криви, една права линия, минах под низ островърхи арки и отново започнах да съзнавам нещата, които всъщност никога не бях забравял: имах власт над Сенките.

Десет завоя, от които ми се замая главата, още една ниска арка, права линия и Последния воал.

Стана кошмарно трудно да вървя. Всичко се опитваше да ме избута встрани. Водата беше ледено студена, после като че ли завря. И сякаш през цялото време ме блъскаше. Борех се с всички сили и продължавах да слагам единия крак пред другия. Искрите взеха да достигат на височина до кръста ми, после до гърдите, до раменете. Влизаха ми в очите. Бяха навсякъде около мен, вече почти не виждах пътеката.

После изникна ниска арка, зад която имаше мрак.

Една, две… и последната крачка бе като че ли се опитвах да мина през бетонна стена.

Успях.

Тогава бавно се обърнах и погледнах назад към пътя, който бях изминал. Нямаше да си позволя лукса да падна на колене. Аз бях принц на Амбър и — за Бога! — нищо не можеше да ме унижи в присъствието на равните ми по ранг. Дори и Лабиринта!

Махнах весело в посоката, която смятах за правилна. Друг въпрос беше дали можеха ясно да ме различат или не.

После спрях там за момент и се замислих.

Вече познавах силата на Лабиринта. Обратният път нямаше да е никакъв проблем.

Но защо да си правя този труд?

Не разполагах със своя колода карти, но силата на Лабиринта можеше да ми свърши същата работа…

Те ме чакаха, моите брат и сестра, и Мойри, с бедра като мраморни колони.

Дирдри можеше и сама да се грижи за себе си оттук нататък — в края на краищата ние й спасихме живота. Не се чувствах задължен да продължавам опеката си над нея в ежедневието. Рандъм нямаше как да се измъкне от Ребма цяла година, освен ако събереше достатъчно смелост да скочи върху Лабиринта и да го извърви до този спокоен център на сила и, може би, избавление. А колкото до Мойри, беше ми приятно да я опозная и сигурно някой ден щях да я видя отново и това пак щеше да ми хареса. Затворих очи и наклоних глава.

Ала преди да го сторя, зърнах някаква бягаща сянка.

Рандъм? Решил да опита? Все едно, той не би могъл да узнае накъде съм тръгнал. Никой не би могъл.

Отворих очи и се озовах в средата на същия Лабиринт, само че отразен.

Беше ми студено и бях смъртно уморен, но се намирах в Амбър — в истинската зала, защото онази, която бях напуснал, бе само отражение. От Лабиринта можех да се пренеса в което си пожелаех кътче на Амбър.

Само връщането обратно щеше да е проблем.

Останах на мястото си, потънал в размисъл, а от дрехите ми капеше вода.

Ако Ерик се е разположил в кралските покои, значи ще мога да го открия там. Или в тронната зала. Но в случай на опасност ще трябва да съм готов бързо да се върна до Лабиринта, за да мога да избягам.

Отидох до едно от известните ми скришни места в двореца. То представляваше мъничко квадратно помещение без прозорци, в което от процепите за наблюдение високо над главата ми се процеждаше слаба светлина. Пуснах отвътре резето на единствената плъзгаща се вратичка, избърсах праха от дървената пейка, поставена до стената, постлах върху нея плаща си и се опънах да подремна. Ако някой отгоре направеше опит да се добере до мен, щях да го чуя много преди да ме е достигнал.

Заспах.

След известно време се събудих. Станах, изтупах си плаща и отново го поставих на раменете си. После започнах да изкачвам безбройните стълби, които щяха да ме отведат до исканото място в двореца над мен.

Знаех къде се намира то — на третия етаж — от белезите по стените.

Прехвърлих се на една малка площадка и затърсих шпионката. Открих я и погледнах през нея. Нищо. Библиотеката беше празна. Тогава плъзнах тайната вратичка в стената и влязох.

Останах поразен от огромното количество книги. Те винаги ми въздействаха по този начин. Огледах навсякъде, включително зад витринките и накрая се приближих до мястото, където един кристален сандък съдържаше най-ценното — наша стара шега — за семейството ни. Вътре имаше четири колоди от фамилните карти и аз затърсих начин да се сдобия с една, без да задействам някоя аларма, която да ми попречи да ги използвам.

След около десет минути успях да докопам нужната ми кутия. Не беше лесно. После, с колодата в ръка, се настаних удобно в един фотьойл, за да обмисля по-нататъшните си действия.

Картите бяха същите като онези на Флора, показваха всички ни върху гланцовите си повърхности и бяха студени на пипане. Вече знаех защо.

Затова ги разбърках и ги подредих по съответния начин пред себе си. После започнах да разчитам посланията им, разбрах, че на цялото семейство му предстоят трудни времена, и отново ги събрах на куп.

С изключение на една.

Тази, на която беше изобразен брат ми Блийс.

Върнах другите в кутийката и я пъхнах в колана си. След което замислено се вгледах в Блийс.

Горе-долу в този момент прозвуча стъргане по ключалката на голямата врата, която водеше към библиотеката. Какво можех да направя? Проверих готовността на меча си в ножницата и зачаках. За всеки случай се приведох ниско зад бюрото.

Като надникнах внимателно, видях, че е влязъл един човек на име Дик, който очевидно бе дошъл да изчисти помещението, тъй като се зае да изпразва пепелниците и кошчетата за боклук и да бърше праха от лавиците.

Щеше да бъде под достойнството ми да бъда намерен по този начин, затова излязох от прикритието си.

— Здравей, Дик — казах. — Помниш ли ме?

Той се извърна рязко, пребледня, замръзна на място и отговори:

— Разбира се, господарю. Как бих могъл да забравя?

— Допусках, че е възможно, след толкова много време.

— Никога, принц Коруин.

— Появих се тук без официална покана и се занимавах с донякъде непозволени проучвания — поясних, — но ако на Ерик това не му се понрави, когато му съобщиш, че си ме видял, моля те, обясни му, че просто съм упражнявал правата си и той ще има възможност да се срещне лично с мен… съвсем скоро.

— Ще му предам, господарю — поклони се той.

— Ела да поседнеш за минутка при мен, приятелю Дик, и ще ти разкажа повече.

Той ме послуша и аз заговорих:

— Имаше време — обърнах се към този немощен старец, — когато ме смятаха за безследно изчезнал и бяха сигурни, че никога няма да се върна. Но тъй като съм още жив и владея всичките си способности, опасявам се, че ще трябва да оспоря претенциите на Ерик за трона на Амбър. Макар да съзнавам сложността на проблема, тъй като не е първороден син, не смятам, че той ще получи особена подкрепа, ако има още някой наоколо. Поради тези, както и поради още много други причини — повечето от тях лични — възнамерявам да се опълча срещу него. Все още не съм решил как, нито къде, но Господ ми е свидетел, че той заслужава да му се окаже съпротива! Предай му това. Ако иска да ме намери, кажи му, че съм сред Сенките, но не на мястото, където бях преди. Ерик ще разбере какво имам предвид. Няма да бъде лесно да ме унищожи, защото ще се отбранявам не по-зле, отколкото го прави той тук. Ще се боря срещу него, докато свят светува и няма да се откажа преди единият от нас да падне мъртъв. Какво мислиш ти по този въпрос, старче?

Той пое ръката ми в своите и я целуна.

— Да живее Коруин, господарят на Амбър — рече той и в очите му имаше сълзи.

В този момент вратата зад гърба му изскърца и се отвори.

Влезе Ерик.

— Здравей — изправих се аз и вложих колкото можех повече омраза в гласа си. — Не очаквах да те срещна в толкова ранен етап на играта. Как вървят работите в Амбър?

Той ме изгледа с разширени от изненада очи и когато ми отговори, гласът му бе изпълнен със сарказъм:

— Колкото до работите, добре. Ала в други отношения положението е лошо.

— Жалко — казах аз. — И как ще оправим нещата?

— Знам един начин — заяви той и яростно изгледа Дик, който мигновено се изниза и затвори вратата зад себе си. Чух изщракването й.

Ерик се хвана за дръжката на меча си.

— Ти искаш трона.

— Кой от нас не го иска?

— Предполагам, че си прав — въздъхна той. — На всички ни е влязла в главата тази мисъл. Не знам какво ни кара толкова да ламтим за подобна нелепа позиция. Но ти сигурно си спомняш, че два пъти съм те побеждавал, като при последния случай милостиво ти подарих живота на един свят Сянка.

— Не беше чак толкова милостиво — възразих аз. — Знаеш къде ме остави, да умра от чума. А първият път, доколкото си спомням, никой от нас не успя да вземе надмощие.

— Значи трябва сега да разрешим въпроса, Коруин — заяви Ерик. — Аз съм по-големият и по-добрият. Ако желаеш да го провериш с оръжие в ръка, смятам че съм облечен подходящо. Убий ме и тронът по всяка вероятност ще стане твой. Опитай. Но не вярвам да успееш. А пък на мен ще ми е приятно да приключа с претенциите ти още сега. Така че, давай. Да видим какво си научил на сянката Земя.

И мечът се озова в ръката му, както и моят.

Излязох пред бюрото.

— Невероятно самочувствие имаш. Какво те кара да мислиш, че си по-добър от всички нас и си по-подходящ да управляваш?

— Фактът, че успях да заема трона — отвърна той. — Опитай да ми го отнемеш.

Послушах го.

Замахнах към главата му и той отби удара ми, а аз парирах неговия опит да ме прониже в сърцето и извъртях меч към китката му.

Ерик ме избягна и ритна между нас малка табуретка. Махнах я от пътя с десния си крак, като се надявах да улуча лицето му, ала не успях и той отново премина в настъпление.

Отблъснах атаката му и той — моята. Няколко пъти нападах и парирах.

После опитах една хитра комбинация, научена във Франция, която се състоеше от нападение, финт в четвърта позиция, финт в шеста и мушване с промяна на посоката към китката.

Порязах го и кръвта рукна.

— Ах ти, омразен брат! — отстъпи Ерик. — Доложиха ми, че Рандъм те придружава.

— Вярно е — потвърдих аз. — Немалко от нас се сплотиха срещу теб.

Тогава той се впусна в атака, принуди ме да отстъпя и изведнъж почувствах, че въпреки всичките ми упражнения Ерик все още е по-голям майстор. Той беше може би най-великият фехтовач, срещу когото се бях изправял. Внезапно ме завладя увереност, че не бих могъл да го победя и започнах отчаяно да се защитавам, като отстъпвах със същата скорост, с която той ме притискаше, стъпка по стъпка. И двамата бяхме учили с векове при най-големите майстори на меча. Най-добрият сред живите беше брат ни Бенедикт, но той не беше тук да помогне, на единия или на другия. Затова сграбчих с лявата си ръка от бюрото каквито дреболии ми попаднаха и ги хвърлих към Ерик. Ала той с лекота ги избягна и продължи настъплението си, докато аз продължавах да се извъртам към лявата му страна, без да изпускам от очи острието на неуморния му меч. Започна да ме обзема страх. Той беше блестящ. Ако не го мразех толкова много, бих аплодирал неговото изпълнение.

Продължих да отстъпвам, а страхът и увереността ме завладяваха все по-силно: осъзнах, че не мога да го победя. Той владееше меча по-добре от мен. Проклинах се за това, но не можех да го променя. Пробвах още три неочаквани атаки и всеки път бях отблъсван. Той парираше и ме принуждаваше да отстъпвам пред неговото нападение.

Не оставайте с погрешно впечатление. Аз съм дяволски добър. Просто него изглежда го биваше повече.

В този момент от съседната зала долетяха разтревожени гласове и възклицания. Пристигаха наемниците на Ерик и ако той не ме убиеше преди тяхното идване, то бях сигурен, че те щяха да свършат тази работа — най-вероятно с някой арбалет.

От дясната му китка капеше кръв. Ръката му все още бе твърда, но имах чувството, че при други обстоятелства, като запазвам отбранителна позиция, бих могъл да го уморя достатъчно при подобна рана на китката, за да проникна зад защитата му в подходящия момент, когато действията му започнат да стават по-бавни.

Изругах под нос и Ерик се засмя.

— Беше глупаво от твоя страна да идваш тук.

Той не забеляза какво правех, докато не стана прекалено късно. (Аз се придвижвах заднешком и опрях гръб на вратата. Рисковано беше да не си оставя никакво място за отстъпление, но все пак бе за предпочитане пред сигурната смърт.)

Успях някак с лявата си ръка да пусна резето. Вратата беше огромна и тежка и сега щеше да им се наложи да я разбият, за да проникнат вътре. Така щях да разполагам с още няколко минути. Ала по този начин се сдобих и с рана на рамото, от атаката, която успях да отблъсна само частично, докато се занимавах с резето. За щастие пострада лявото ми рамо. Ръката с меча остана незасегната.

Усмихнах се с демонстративна самоувереност.

— Май ти постъпи глупаво, като се напъха тук. Сам знаеш, че започваш да ставаш по-бавен — и се хвърлих в яростна, бърза, ожесточена атака.

Ерик ме отблъсна, но му се наложи да отстъпи с две крачки.

— Раната вече ти въздейства — добавих аз. — Ръката ти отслабва. Сигурно усещаш как силата я напуска…

— Млъкни! — изкрещя той и разбрах, че съм успял да го стресна. Това увеличава с няколко процента шансовете ми, реших аз, и го притиснах с всички сили, като съзнавах, че не бих могъл дълго да поддържам това темпо.

Но Ерик не го съзнаваше.

Бях посял семената на страха и той се огъна под стремителната ми атака.

По вратата се стовариха удари, ала за известно време можех да не се притеснявам от това.

— Ще те убия, Ерик — упорствах аз. — Станал съм по-издържлив от преди и този път ще си го получиш, братко.

Видях как страхът тръгна от очите му и се разля по цялото му лице. Поведението му се промени в съответствие. Той започна да се бие изцяло в отбрана и да отстъпва под моя напор. Сигурен бях, че не се преструваше. Усещах, че съм успял да го заблудя, защото всъщност Ерик винаги е бил по-добър с меча от мен. А дали пък и аз самият не се заблуждавах по същия начин? Ами ако почти се бях предал благодарение на същата теза, която ми бе внушена най-вече от него? Ами ако през цялото време сам себе си бях заблуждавал? Може пък и аз да съм не по-малко добър. Обзет от странна самоувереност, опитах същата атака, която бях изпробвал преди и успях да оставя нова червена рязка върху ръката му над лакътя.

— Колко глупаво, Ерик — подразних го аз. — Не вярвах да се хванеш два пъти на същата въдица.

Той отскочи зад един широк фотьойл и известно време се биехме над него.

Ударите по вратата престанаха, а гласовете, които крещяха заповеди зад нея, заглъхнаха.

— Отидоха за секири — задъхано се обади Ерик. — За нула време ще се върнат.

Усмивката ми остана непоклатима.

— Все ще им отнеме няколко минути… което ще ми е повече от достатъчно, за да те довърша. Ти вече едва смогваш да се отбраняваш, а кръвта ти продължава да изтича — погледни я!

— Млъкни!

— Докато нахлуят тук, вече ще има само един принц на Амбър и това няма да си ти!

Тогава той помете с лявата си ръка редицата книги на рафта до него и те започнаха да ме удрят и да валят около мен.

Ерик обаче не се възползва от тази възможност да ме нападне. Той прекоси тичешком стаята и грабна едно столче, което задържа в лявата си ръка.

После се подпря в ъгъла и вдигна столчето и меча пред себе си.

В залата отвън нахлуха забързани стъпки и по вратата екнаха удари на секири.

— Хайде де! — изсъска той. — Опитай се да ме победиш сега!

— Ти си изплашен — казах аз.

Ерик се разсмя.

— Съвсем теоретично погледнато — отвърна той, — не би могъл да ме убиеш, преди вратата да е рухнала, което ще означава край за теб.

Трябваше да се съглася. При тази постановка той щеше да устои на меча ми поне още няколко минути.

Бързо прекосих помещението до отсрещната стена.

С лявата си ръка отворих плъзгащата се вратичка, през която бях влязъл.

— Добре — рекох му аз. — Както изглежда този път ще останеш жив… за известно време. Имаш късмет. Но при следващата ни среща няма да има кой да ти помогне.

Той се изплю и ме нарече с някои от традиционните обидни прозвища, като дори остави столчето, за да добави към тях и един неприличен жест, а аз се шмугнах през дупката и затворих вратата след себе си.

Докато я залоствах, прозвуча глух удар и от моята страна бляснаха двайсетина сантиметра от стоманеното острие на меча му, който бе пробил дървото. Ерик го бе хвърлил по мен. Рисковано действие, ако вземех решение да се върна. Но той знаеше, че няма да го направя, защото вратата към библиотеката всеки момент щеше да рухне.

Колкото можех по-бързо се спуснах по стълбите до мястото, където бях прекарал нощта. Междувременно разсъждавах за подобрените ми умения с меча. В началото на двубоя бях изпитвал страхопочитание пред човека, който ме бе побеждавал преди. Обаче сега се чувствах обнадежден. Може би прекараните на сянката Земя столетия не са били напразни. Възможно е през това време да съм станал по-опитен. Усещах, че мога да се изправя като равен пред Ерик. Това ме караше да се чувствам добре. Ако се срещнехме отново — което със сигурност щеше да стане — и нямаше никаква външна намеса… кой знае? Във всеки случай аз щях да търся такава възможност. Днешната ни среща го бе изплашила. Сигурен бях. При следващия случай това можеше да забави ръката му, да предизвика нужното колебание.

Последните три метра стъпала ги прескочих и се приземих, като подгънах колене. Разполагах с пословичните пет минути преднина в гонитбата, но бях сигурен, че ще успея да се възползвам от тях и да избягам.

Защото разполагах с картите.

Измъкнах Фигурата с образа на Блийс и се вторачих в нея. Рамото ме болеше, ала забравих за него щом започна да ме облива хлад.

Има два начина да се премине от Амбър право в Сенките…

Единият беше Лабиринта, който рядко се използваше за тази цел.

Другият бяха Фигурите, ако човек можеше да се довери на някой брат.

Замислих се за Блийс. Почти можех да му имам доверие. Той наистина беше мой брат, но се намираше в беда и би могъл да използва помощта ми.

Вглеждах се в него, с огнена коса, облечен целият в червено и оранжево, с меч в дясната ръка и чаша вино в лявата. В сините му очи танцуваше дяволът, брадата му пламтеше, а орнаментите по меча му, осъзнах внезапно, пресъздаваха един от участъците на Лабиринта. Пръстените му пробляснаха. Той сякаш помръдна.

Връзката се осъществи като повей на вледеняващ вятър.

Фигурата на картата сега изглеждаше в естествена големина и промени положението си според позата, която той заемаше в момента. Очите му не бяха фокусирани точно върху мен, а устните му помръднаха:

— Кой е? — произнесоха те и аз чух думите.

— Коруин — отвърнах, а Блийс протегна напред лявата си ръка, в която вече нямаше чаша.

— Тогава ела при мен, ако желаеш.

Протегнах ръка и пръстите ни се срещнаха. Направих една крачка.

Продължавах да държа картата в ръка, ала двамата с Блийс стояхме един до друг върху някаква скала и от едната ни страна имаше пропаст, а от другата се издигаше висока крепост. Небето над нас беше с цвят на пламък.

— Здравей, Блийс — поздравих го аз и пъхнах картата в колана си при другите. — Благодаря ти за помощта.

Изведнъж усетих слабост и проумях, че кръвта продължава да блика от лявото ми рамо.

— Ти си ранен! — възкликна той и обгърна раменете ми с ръка, а аз започнах да кимам, ала вместо това припаднах.

По-късно същата вечер се бях разположил върху едно удобно кресло в крепостта и пиех уиски. Двамата пушехме, подавахме си бутилката и разговаряхме.

— Значи действително си бил в Амбър?

— Да, точно така.

— И рани Ерик в честен двубой?

— Да.

— Дявол да го вземе! Иска ми се да го беше убил! — После размисли. — Всъщност, може би така е по-добре. Иначе ти щеше да заемеш трона, а ми се струва, че по-лесно бих се справил с Ерик, отколкото с теб. Не знам. Какви са ти плановете?

Реших да бъда напълно откровен.

— Всеки от нас иска трона — започнах, — затова няма смисъл да се лъжем един друг. Нямам намерение да те убивам заради това — би било глупаво, — но от друга страна не възнамерявам и да оттеглям претенциите си, задето съм се възползвал от гостоприемството ти. Това би се харесало на Рандъм, но засега той е вън от играта. От доста време вече никой не е чувал нищо за Бенедикт. Жерар и Кейн изглежда са по-склонни да подкрепят Ерик, отколкото сами да претендират за трона. Същото важи и за Джулиан. Остават Бранд и сестрите ни. Нямам никаква представа какви може да са плановете на Бранд в момента, но знам, че Дирдри не разполага с никаква власт, освен ако не успеят да започнат нещо заедно с Луела в Ребма, а Флора е изцяло човек на Ерик. Не съм чувал какво става и с Файона.

— Значи оставаме ние двамата — заключи Блийс и сипа по още едно питие. — Да, ти си прав. Не знам какво се върти в главата на никого точно сега, но мога да оценя обединяването на силите ни и смятам, че аз съм в най-добрата позиция. Направи мъдър избор като дойде при мен. Подкрепяй ме и ще ти дам едно регентство.

— Благословен да си — рекох. — Ще видим.

Отпихме от чашите си с уиски.

— Какво друго може да се направи? — попита той и на мен ми стана ясно, че въпросът е важен.

— Бих могъл да събера своя армия и да обсадя Амбър — подметнах аз.

— В коя Сянка се намира твоята армия? — полюбопитства той.

— Това си е моя работа, преди всичко — отвърнах. — Не смятам да ти бъда противник. Ако става въпрос кой да е монарха, бих предпочел да видя теб, себе си, Жерар или Бенедикт — ако е още жив, — върху трона.

— И за предпочитане — себе си, разбира се.

— Естествено.

— В такъв случай ще постигнем разбирателство. Затова смятам, че можем да действаме заедно, поне за момента.

— Аз също — съгласих се. — Иначе не бих се напъхал в ръцете ти.

Той се усмихна някъде сред брадата си.

— Имаше нужда от някого и аз бях по-малкото зло.

— Така е.

— Иска ми се Бенедикт да беше тук. Както и Жерар да не се бе продал.

— Желания, желания — въздъхнах аз. — Мечтай си за едно, а върши съвсем друго и накрая виж какво ще излезе.

— Добра идея — кимна той.

Известно време пушихме в мълчание.

— Доколко мога да ти вярвам? — попита Блийс.

— Доколкото мога да ти вярвам и аз.

— Да сключим сделка, тогава. Честно казано от много отдавна те мислех за мъртъв. Не бях предвидил, че може да изникнеш в критичен момент и да предявиш исканията си. Но ти си тук и това е положението. Хайде да се съюзим — да обединим силите си и да обсадим Амбър. Който от нас оживее, ще се възкачи на престола. Ако оцелеем и двамата… е, дявол да го вземе, винаги можем да решим спора с дуел!

Обмислих предложението му. Звучеше ми като най-добрата възможна сделка.

Затова казах:

— Утрото е по-мъдро от вечерта. Ще ти отговоря на закуска, става ли?

— Става.

Довършихме си питиетата и потънахме в спомени. Рамото ми леко туптеше, но уискито помагаше, както и мехлема, който Блийс му бе сложил. Не след дълго бяхме изпаднали почти в сантименталност.

Предполагам, че е странно да имаш семейство и въпреки това да нямаш близки, тъй като досега животът ни бе минавал все по различни пътища. Господи! Цялата нощ не ни стигна да се наприказваме. Накрая Блийс ме тупна по здравото рамо и каза, че започва да чувства товара на умората. На сутринта щял да изпрати слуга, който да ми донесе закуската. Кимнах, прегърнахме се и той се оттегли.

Тогава се приближих до прозореца и от наблюдателната си позиция успях да обхвана с поглед цялата околност.

Ниско долу светеха като звезди лагерни огньове. И те бяха хиляди. Не можеше да се отрече, че Блийс е събрал мощна армия и се улових, че му завиждам. Но, от друга страна, това бе хубаво. Вероятно единственият, който можеше да победи Ерик, беше Блийс. От него щеше да излезе добър владетел, само дето предпочитах да съм аз.

Позагледах се и забелязах, че между огньовете се движат странни сенки. Взех да се питам от какви ли същества се състоеше армията му.

Но каквато и да беше, аз не разполагах и с толкова.

Върнах се при масата и си налях една последна чаша.

Преди да я изпия, обаче, запалих оставената наблизо свещ. На нейната светлина измъкнах откраднатата колода карти.

Разстлах ги пред себе си и намерих онази, на която бе изобразен Ерик. Поставих я в средата на масата и бутнах останалите встрани.

След известно време образът оживя. Видях Ерик, облечен за сън и чух думите: „Кой е?“. Ръката му беше превързана.

— Аз съм — отговорих, — Коруин. Как си?

Тогава той изруга, а аз се засмях. Играта беше опасна и вероятно уискито ме бе подтикнало към нея, ала все пак продължих:

— Просто ми се прииска да ти кажа, че при мен всичко е наред. Както и да призная, че беше прав за това дето ни е влязло в главите. Само че ти няма да разполагаш още дълго с твоята. Затова се забавлявай, докато можеш… братко! Денят, в който ще се върна в Амбър, ще бъде денят на твоята смърт! Мислех си да ти го кажа… тъй като този ден не е много далече.

— Само ела — изръмжа той — и хич няма да търся милостиви начини да се разделиш с живота си.

Погледът му се съсредоточи върху мен и усетих, че сме съвсем близо.

Изплезих му се и покрих картата с длан.

Беше като затваряне на телефон. Пъхнах Ерик обратно в колодата.

Обаче той не ми излизаше от главата, докато се унасях в сън. Представях си войските на Блийс, разположени в дефилето и си мислех за защитниците на Ерик.

Нямаше да е лесно.

VI

Този свят беше известен като Аверн и събраните войски не се състояха точно от хора. На другата сутрин ги огледах, докато вървях зад Блийс. Всичките бяха високи около два и десет, имаха много червена кожа със съвсем малко косми, почти котешки очи и шестпръсти ръце и крака. Облеклото им изглеждаше леко като коприна, но явно бе изтъкано от нещо друго и беше най-често сиво или синьо на цвят. Всеки носеше по два къси меча, със закривени остриета. Ушите им бяха заострени, а многото им пръсти завършваха с дълги нокти.

Времето беше топло, цветовете — объркващи, а те ни смятаха за богове.

Блийс бе открил място, където религията почиташе подобни на нас богове-братя, които бяха изпаднали в беда. И както винаги в митологията имаше и един лош брат, коварно взел властта, който искаше да смаже добрите братя. Естествено налице бе и легендата за предстоящия Апокалипсис, където те самите щяха да бъдат призовани да застанат на страната на добрите братя.

Вървях с отпусната в черната превръзка лява ръка и оглеждах тези, които щяха да умрат.

Спрях пред един войник, взрях се в очите му и попитах:

— Знаеш ли кой е Ерик?

— Господарят на Злото — отвърна той.

Кимнах, казах:

— Много добре — и продължих нататък.

Блийс бе сформирал традиционната войска от пушечно месо.

— С колко души разполагаш? — обърнах се към него.

— Около петдесет хиляди — отговори ми той.

— Поздравявам тези, които са готови да се пожертват — възкликнах аз. — Но ти не можеш да превземеш Амбър с петдесет хиляди души, дори ако приемем, че успееш да ги докараш до един в подножието на Колвир — а това е невъзможно. Глупаво е изобщо и да си помислиш, че би могъл да използваш тези нещастници, с техните смешни мечове и всичко останало, в битка срещу безсмъртния град.

— Знам — рече той. — Ала те не са всичко, което имам.

— Необходимо ти е много повече.

— В такъв случай как ти звучат три флоти, наполовина с размерите на събраните заедно морски сили на Кейн и Жерар?

Не беше лошо.

— Пак не е достатъчно — заявих гласно. — Дори за начало.

— Зная. Продължавам да търся — въздъхна той.

— Да, налага се да съберем много повече. Ерик ще си седи в Амбър и ще ни избива, докато си проправяме път през Сенките. Когато най-накрая остатъкът от войските ни стигне до подножието на Колвир, той ще ги разгроми там. А после предстои и изкачването към Амбър. Колко стотици мислиш, че ще ни останат, като стигнем града? Достатъчно, за да бъдат унищожени за пет минути, без почти никакви загуби за Ерик. Ако това е най-доброто, с което разполагаш, братко Блийс, аз имам лоши предчувствия за тази експедиция.

— Ерик е обявил, че коронацията му ще се състои след три месеца — възрази Блийс. — Дотогава мога най-малко да утроя силите си. Възможно е да събера дори четвърт милион войници от Сенките, които да поведа към Амбър. Има и други светове като този и аз ще ги открия. Ще вдигна кръстоносен поход, какъвто още историята не познава.

— И Ерик ще разполага със същото време, за да усили защитата си. Не знам, Блийс… това е почти самоубийство. Не предполагах, че така стоят нещата, когато дойдох тук…

— А ти колко души доведе със себе си? Нито един! Носят се слухове, че някога си командвал войска. Къде е тя?

Извърнах се от него.

— Тя вече не съществува. Сигурен съм.

— Не би ли могъл да намериш Сянка на твоята Сянка?

— Не желая да опитвам — заявих. — Съжалявам.

— Тогава каква ми е ползата от теб?

— Ще се махна — отвърнах му аз, — щом само това си имал предвид, щом съм ти трябвал само, за да ти осигуря… повече трупове.

— Почакай! — извика той. — Казах го без да помисля. Не искам да се лиша от съветите ти, дори те да са всичко. Остани с мен, моля те. Дори ще ти се извиня.

— Не е необходимо — спрях го аз, като знаех какво означава подобна постъпка за един принц на Амбър. — Ще остана. Мисля, че мога да ти помогна.

— Чудесно! — тупна ме той по здравото рамо.

— И ще ти намеря още войска — добавих. — Не се бой.

Така и направих.

Разходих се из Сенките и открих една раса от космати същества, с дълги нокти и зъби, сравнително наподобяващи хора и интелигентни почти колкото среден първокурсник — извинявайте, деца, но това което имам предвид е, че те бяха предани, доверчиви, честни и можеха лесно да бъдат измамени от негодници като мен и брат ми. Чувствах се като някой дискожокер.

Около сто хиляди от тях започнаха да ни боготворят до степен да грабнат оръжието.

Блийс беше впечатлен и млъкна. След седмица рамото ми оздравя. А два месеца по-късно разполагахме с нашия четвърт милион, ако не и с повече.

— Коруин, Коруин! Ти си все същия Коруин! — възкликна той и отново седнахме да пийнем.

Но аз се чувствах някак неловко. Повечето от тези войници бяха обречени да умрат. За което вината беше изцяло моя. Изпитвах угризения, макар да знаех, че има разлика между Сянка и Действителност. Всяка смърт щеше да бъде истинска, обаче — съзнавах това добре.

Някой път вечер разглеждах картите. Тази колода съдържаше всички Фигури. А на една карта беше изобразен самият Амбър и знаех, че чрез нея мога да се пренеса обратно в града. Тук бяха и всичките ни мъртви или изчезнали роднини. Сред тях бе и татко и аз бързо продължих нататък. Него вече го нямаше.

Задълго се вглеждах във всяко лице и обмислях каква полза може да бъде извлечена. Няколко пъти разбърквах картите и се получаваше все един и същи резултат.

Неговото име беше Кейн.

Той носеше атлаз в зелено и черно, а на главата си имаше тъмна тривърха шапка, украсена с кичур от зелени пера. На колана му висеше кама, с инкрустиран на дръжката й изумруд. Косата му беше черна.

— Кейн — повиках го аз.

След известно време се чу глас.

— Кой е? — попита той.

— Коруин — отвърнах.

— Коруин! Това някаква шега ли е?

— Не.

— Какво искаш?

— А ти какво имаш?

— Знаеш много добре — очите му помръднаха и се спряха върху мен, но аз следях ръката му, която бе твърде близо до камата. — Къде се намираш?

— При Блийс.

— Носят се слухове, че неотдавна си се появил в Амбър… и взех да се питам защо ръката на Ерик е превързана.

— Причината е пред теб — рекох. — Каква е твоята цена?

— Какво искаш да кажеш?

— Хайде да говорим открито и без заобикалки. Смяташ ли, че Блийс и аз можем да победим Ерик?

— Не, и затова съм на негова страна. Между другото нямам намерение да продавам флотата си… ако това целиш… какъвто струва ми се е случаят.

Усмихнах се.

— Проницателен си, братко — похвалих го аз. — Е, приятно ми беше да си поговорим. Ще се видим в Амбър… може би.

Вдигнах ръка и той извика:

— Почакай!

— Защо?

— Още не съм чул предложението ти.

— О, знаеш какво е. Сам го отгатна и показа, че не те интересува.

— Не съм казал такова нещо. Просто знам на чия страна е правото.

— Искаш да кажеш силата.

— Добре, силата. Ти какво можеш да предложиш?

Разговаряхме близо час, след което северното море беше отворено за трите флоти-фантоми на Блийс, които щяха да останат там в очакване на подкрепления.

— Ако не успеете, в Амбър ще паднат три глави — заяви Кейн.

— Но не вярваш да стане така, нали? — попитах го аз.

— Да. Смятам, че някой от вас двамата не след дълго ще седне на трона. С радост ще служа на победителя. Онова регентство ще ми дойде добре. Все пак ми се иска да получа и главата на Рандъм като част от отплатата.

— Няма да стане — отсякох. — Приеми условията, както ги чу или забрави за всичко.

— Добре, ще приема.

Усмихнах се и поставих длан върху картата. Връзката прекъсна.

Реших да оставя Жерар за сутринта. Кейн ме бе изтощил.

Търкулнах се в леглото и заспах.

Жерар се съгласи да не ни закача, когато научи как стоят нещата. Главно, защото аз го помолих и той предпочете по-малката от двете злини.

Сключих сделката бързо и му обещах всичко, което поиска, тъй като не стана дума за ничия глава.

После отново събрах войските и им разказах повече неща за Амбър. Колкото и да е странно, те се разбираха като братя — едрите червени юнаци и косматите дребосъци.

Тъжно бе, ала така се получи.

Ние бяхме техните богове и толкова.

Гледах как флотата се носи по огромния океан с цвят на кръв. Замислих се. В световете Сенки, които трябваше да прекосят, много от тях щяха да загинат.

Преценявах воините от Аверн и моите новобранци от света на име Риик. Тяхната задача беше да изминат по суша пътя до Земята и Амбър.

Разбърках картите си и ги разстлах на масата. Вдигнах тази с образа на Бенедикт. Задълго се взрях в нея, ала оттам продължи да лъха хлад.

Тогава се спрях на Бранд. Усещането за студ ме завладя отново.

После се чу вик. Ужасен, измъчен вик.

— Помогни ми! — долетя до мен.

— Как? — попитах.

— Кой е това? — загърчи се тялото на Бранд.

— Коруин.

— Измъкни ме оттук, братко Коруин! Ще ти се отплатя с всичко, което поискаш!

— Къде си?

— Аз…

И пред очите ми се завъртяха образи, които разумът ми отказваше да възприеме, след което се понесе нов вик, пресекна като в агония и замря.

Пак остана само студът.

Установих, че треперя. От какво, не знаех.

Запалих си цигара и се приближих до прозореца да погледам нощта, като оставих картите там, където бяха паднали — върху масичката в моята стая насред гарнизона.

Звездите бяха мънички и се виждаха като през мъгла. Не намерих нито едно познато съзвездие. През тъмнината бързо се спускаше малка синя луна. Нощта бе донесла рязък, вледеняващ студ и аз се увих колкото можех по-плътно с плаща си. Мислите ми се върнаха към зимата на катастрофалния ни поход към Русия. Господи! Едва не бях премръзнал до смърт! И докъде водеше всичко това!

До трона на Амбър, разбира се.

Защото той беше достатъчно оправдание за всичко.

Но какво ставаше с Бранд? Къде беше той? Какво му се бе случило и кой му го бе причинил?

Отговори? Никакви.

Продължавах, обаче, да си задавам въпроси, докато гледах навън и нагоре и следях спускането на този син диск по небето. Дали не бях пропуснал нещо в общата картина, някой фактор, който не съумявах да проумея?

Никакъв отговор.

Седнах още веднъж край масата, с непълна чаша в ръка. Разрових картите и намерих татко.

Оберон, кралят на Амбър, стоеше пред мен целият в зелено и златно. Висок, едър и пълен, с леко прошарена черна брада и същата на вид коса. Пръстени със зелени камъни в златен обков и златен на цвят меч. Някога ми се бе струвало, че никога нищо не би могло да свали безсмъртния монарх на Амбър от трона му. Какво се бе случило? Все още не знаех. Но него го нямаше. Как се бе срещнал баща ми с края си?

Съсредоточено се взирах в него.

Нищо, нищо…

Дали не долових нещо?

Да, точно така.

Забелязах раздвижване, макар и съвсем слабо и фигурата на картата се обърна, превръщайки се в бледа сянка на човека, който той бе представлявал.

— Татко? — повиках го аз.

Нищо.

— Татко?

— Да… — много слабо и далечно, като шумът на прибоя в долепена до ухото раковина.

— Къде си? Какво е станало с теб?

— С мен… — дълга пауза.

— Да? Аз съм Коруин, твоят син. Защо си напуснал Амбър и си изчезнал?

— Моето време свърши — гласът му прозвуча сякаш от още по-далече.

— Да не искаш да кажеш, че си абдикирал? Никой от братята ми не заговори по този въпрос, а и аз не им вярвам достатъчно, за да ги попитам. Сега Ерик държи града, а Джулиан охранява Гората на Ардън. Кейн и Жерар пазят по море. Блийс ще излезе срещу всички тях и аз съм в съюз с него. Ти какво би желал да направим?

— Ти си единственият… който… попита… — задъхано произнесе той. — Да…

— Какво „да“?

— Да, излезте срещу тях…

— Ами ти? Как бих могъл да ти помогна?

— На мен… не може да се помогне. Вземи трона…

— Аз? Или заедно с Блийс?

— Ти! — извика той.

— Да?

— Имаш моята благословия… Вземи трона… и побързай… да го направиш!

— Защо, татко?

— Не ми стига въздухът… Вземи го!

И той отново изчезна.

Значи татко беше жив. Интересно. Какво да правя сега?

Отпих от чашата си и се замислих.

Оберон все още беше жив някъде и продължаваше да е крал на Амбър. Защо ли го бе напуснал? Къде бе отишъл? По какъв начин, защо, докога? Въпроси, въпроси.

Кой ли знаеше отговорите? Не и аз. Така че нямаше какво повече да умувам, за момента.

Обаче…

Една мисъл не ме оставяше на мира. С татко никога не се бяхме разбирали особено добре. Не можеше да се каже, че го мразя, както Рандъм и някои от другите. Но, в това бях абсолютно сигурен, нямах никакви основания да съм кой знае колко привързан към него. Той бе недостъпен, властен и заемаше трона. Горе-долу това беше всичко. Оберон олицетворяваше и по-голямата част от историята на Амбър, каквато ние я знаехме, а историята на Амбър се простираше на толкова много хилядолетия в миналото, че човек не можеше да ги преброи. Така че мислете каквото искате.

Колкото до мен, аз си довърших чашата и отидох да си легна.

На другата сутрин посетих военния съвет на генералния щаб, оглавяван от Блийс. Той имаше четирима адмирали, всеки от които отговаряше за грубо една четвърт от флотата му и цяла купчина армейски командири. На срещата се бяха събрали около трийсет души с високи чинове, част от тях едри и червенокожи, останалите дребни и космати.

Съветът продължи някъде към четири часа, после направихме почивка за обяд. Взехме решение да започнем настъплението след три дни. Тъй като бе необходим човек с кралска кръв да отвори пътя към Амбър, аз щях да водя флотата върху борда на флагманския кораб, а Блийс щеше да преведе пехотата си през земите на Сенките.

Това решение ме разтревожи и аз го попитах какво щеше да стане, ако не се бях появил да му предложа помощта си. Той ми каза, че щял да разполага с две възможности: едната, в случай че му се наложело да тръгне сам, да преведе флотата и да я остави на голямо разстояние от брега, след което да се върне само с един кораб до Аверн, откъдето да поведе пехотата си към предварително определените време и място на срещата; а другата, целенасочено да потърси Сянка, в която се намира някой брат, готов да му окаже помощ.

Почувствах се малко неловко като чух последното, макар да знаех, че съм истинския Коруин. Първата възможност ми се видя донякъде неприложима, тъй като флотата щеше да се намира прекалено навътре в морето, за да получава някакви сигнали от брега, а вероятността да се пропусне датата — като се вземат предвид непредвидените обстоятелства, които неизбежно ще възникнат при такава огромна армия — беше твърде голяма, по мое мнение, за да се разчита толкова много на съдбата в общия план.

Ала винаги бях смятал Блийс за велик стратег и когато той разпъна картите на Амбър и заобикалящите го райони, които сам бе начертал и след като обясни плана за нападение, разбрах, че е един истински принц на Амбър, почти недостижим по хитрост.

Лошото бе, че имахме насреща си друг принц на Амбър, който при това заемаше определено по-изгодна позиция. Бях разтревожен, но при предстоящата коронация не виждах какво друго можем да направим, затова реших да бъда с Блийс докрай. Ако загубехме, с нас беше свършено, ала той разполагаше с най-голямата налична военна мощ срещу Ерик и с единствения осъществим в оставащото ни време план — неща, които аз нямах.

Затова обиколих земите, наречени Аверн и огледах мъгливите долини и клисури, димящите кратери и страхотно яркото слънце на невероятното небе. Потопих се в ледено студените нощи и ужасно горещите дни, пребродих безброй скали и купища черни пясъци, видях дребни, но зли и отровни животни, както и огромни пурпурни растения, подобни на кактуси без бодли. И на втория ден следобед се изправих на една скала с поглед към морето, под купол от струпани наситеночервени облаци и реших, че този свят доста ми харесва и ако неговите синове загинат в битката за своите богове, някой ден ще ги направя безсмъртни с песен, стига да съм в състояние.

Като измислих тази слаба утеха за онова, от което се страхувах, присъединих се към флотата и поех командването. Ако успеехме, имената им щяха да влязат в историята, записани със златни букви.

Аз бях техният кумир и предводител. Духът ми се повдигна.

На другия ден вдигнахме платна и започнах да направлявам сенките от водещия кораб. Първо навлязохме в буря и тя ни доведе много по-близо до нашата цел. Заобиколихме огромен водовъртеж и се справихме великолепно. Минахме през осеян със скали проток и след него водата придоби доста по тъмен нюанс. Цветът й започна да наподобява онзи в Амбър. Значи все още знаех как да го правя. Умеех да въздействам на съдбата ни във времето и пространството. Можехме да стигнем у дома. У дома за мен, всъщност.

Плавахме край странни острови, където грачеха зелени птици, а от дърветата висяха като плодове зелени маймуни, които се люлееха, от време на време изломотваха нещо и хвърляха камъни в морето, целейки се определено в нас.

Навлязохме дълбоко в открито море и тогава насочих флотата обратно към брега.

Блийс вече трябва да бе навлязъл сред равнините на сухопътните светове. Бях сигурен, че той ще успее да мине през заложените от Ерик препятствия. Поддържах връзка с него посредством картите и научавах за напредъка му по целия път. Разбрах, например, че десет хиляди души са загинали в битка с кентаври, пет хиляди били загубени при земетресение със страховита сила, петнайсет хиляди измрели от развилняла се из лагера чума, деветнайсет хиляди били убити или изчезнали, докато прекосявали джунглите на свят, който не можах да разпозная, когато върху тях се изсипал напалм от някакви странни бръмчащи неща, минали над главите им, шест хиляди дезертирали на място, съвсем подобно на рая, който им бил обещаван, съдбата на петстотин души останала неизвестна, защото докато минавали по някаква пясъчна плоскост около тях пламнал и се издигнал облак с форма на гъба, осем хиляди и шестстотин загинали в една долина, където неизвестни бойни машини, които се придвижвали по жици, ги обсипали с огън, осемстотин се разболели и били изоставени, двеста умрели при внезапни наводнения, четирийсет и четирима били убити при дуели помежду си, триста се отровили от местни плодове, хиляда били стъпкани при паническото бягство на огромно стадо подобни на бизони животни, седемдесет и трима изгорели, когато палатките им се подпалили, хиляда и петстотин били отнесени от бурни реки, две хиляди загинали от ветровете, спуснали се от някакви сини хълмове.

Аз се чувствах доволен, че през това време бях изгубил само сто осемдесет и шест кораба.

„Заспиваш, спиш… сънуваш може би? Да, тук е пречката!“ Ерик ни избиваше малко по малко, час по час. Обявеният ден на коронацията му бе само след няколко седмици и той очевидно знаеше за нашето настъпление срещу него, защото ние продължавахме да измираме.

Вярно е, че само принц на Амбър е способен да пътува из Сенките, но той, разбира се, може да преведе със себе си колкото същества пожелае. Ние водехме нашите войници и ги гледахме как умират, ала за Сенките мога да кажа следното: има Сенки и Действителност и това стои в основата на света. В Действителността съществува само Амбър, истинският град, върху истинската Земя, която съдържа всичко. В Сенките има безброй различни неща. Всяка възможност се среща някъде и като Сянка на реалността. Амбър, със самото си съществуване, е хвърлил сенки във всички посоки. Какво повече може да се каже по този въпрос? Сенките се простират от Амбър до Хаоса и сред тях всичко е възможно. Има само три начина да бъдат прекосени и те са все трудни.

Ако си истински принц или принцеса на Амбър, тогава можеш да се придвижваш из Сенките, като принуждаваш обкръжението да се изменя при преминаването ти, докато то придобие точно желаната форма. Тогава спираш и новосъздаденият свят Сянка става твой — стига да не се намеси някой друг от семейството, — и можеш да правиш в него каквото си поискаш. На такова място аз бях прекарал векове.

Вторият начин е посредством картите, изработени от Дуоркин, майсторът на Изображението, който ги бе създал с нашите образи, за да улесни връзката между членовете на кралското семейство. Той бе престарелия художник, за когото пространството и перспективата не означаваха нищо. Дуоркин бе сътворил семейните Фигури, които позволяваха на желаещия да установи контакт със своите роднини, където и да се намираха те. Имах чувството, че пълните възможности на картите, предвидени от техния автор, не бяха използвани докрай.

Третият способ беше другото творение на Дуоркин — Лабиринта, по който можеха да минават само членове на нашето семейство. Той посвещаваше влезлия в системата на картите, а пълното му изминаване го надаряваше със способността да се движи сред Сенките.

Картите и Лабиринта бяха създадени за мигновено прескачане от Действителността в Сенките. Прекосяването им по друг начин ставаше много по-трудно.

Сега знаех какво бе направил Рандъм, за да ме доведе в истинския свят. Докато бяхме карали колата, той бе прибавял непрекъснато, по памет, всичко, което си спомняше за Амбър и бе изваждал онова, което не съвпадаше. Щом всички детайли бяха започнали да си съответстват, Рандъм бе разбрал, че сме пристигнали. Това всъщност не беше кой знае какъв номер, тъй като, има ли познанията, всеки човек би могъл да достигне своя собствен Амбър. Дори сега Блийс и аз разполагахме с възможност да намерим Амбъри Сенки, където някой от нас бе владетел и да прекараме цялото време на вечността управлявайки там. Но не би било същото, поне за нас. Защото това нямаше да е истинският Амбър, градът, в който бяхме родени, градът, от който всички други взимаха формата си.

Затова се движехме по най-трудния начин, прекосяването на Сенките, в настъплението си срещу самия Амбър. Всеки, който знаеше за нас и притежаваше власт над Сенките, можеше да изпречи на пътя ни препятствия. Ерик го бе направил и сега ние се сблъсквахме с тях и измирахме. Какво щеше да излезе от всичко това? На никой не му беше известно.

Но ако Ерик бъдеше коронован за крал, този факт щеше да се отрази навсякъде.

Сигурен бях, че всички оцелели братя — ние, принцовете на Амбър, — смятахме за много по-добре, всеки по някакъв свой начин, лично да заемем тази позиция, а след това да оставим Сенките да се променят както могат.

В плаването си минахме покрай призрачна флота, корабите на Жерар — Летящите холандци на този свят — и разбрахме, че сме съвсем близо. Използвах ги като отправна точка.

На осмия ден от пътуването ни доближихме Амбър. Тогава се разрази бурята.

Морето потъмня, по небето се струпаха облаци, а платната увиснаха в затишието, което последва. Слънцето — огромно и синьо — се скри и аз усетих, че Ерик най-после ни е намерил.

После излезе вятър и — да ме простите за израза — се бухна върху кораба, на който бях аз.

И вълните ни подмятаха, а бурята ревеше, както казват или казваха поетите. При първите пориви ми се стори, че вътрешностите ми се обърнаха. Ураганът ни заподхвърля на всички страни като зарове в ръката на великан. Носехме се сред вълните и небесните порои. Обгърна ни мрак и дъждът се превърна в град, който сякаш със стъклени камбанни въжета освобождаваше гръмотевиците. Уверен бях, че всички извикаха. Поне аз го направих. Запробивах си път през палубата, за да се добера до изоставеното кормило. Там се завързах и здраво го стиснах. Ерик се бе развилнял из Амбър, това беше дяволски сигурно.

Един, два, три, четири часа без бурята да отслабне и за миг. После станаха пет. Колко души бяхме изгубили? Не знаех.

Тогава почувствах вибрация, чух звън и видях Блийс, който сякаш бе застанал в дъното на дълъг сив тунел.

— Какво става? — попита той. — Опитвам се да вляза във връзка с теб.

— Животът е пълен с изненади — отвърнах аз. — Сега се мъчим да преодолеем една от тях.

— Буря ли?

— Можеш да заложиш безценния си задник на това. Връхлетя ни направо прародителят на всички бури. Струва ми се, че видях някакво чудовище зад борда. Ако то има поне капка разум, ще се насочи право към дъното… Току-що го направи.

— И ние се сблъскахме със същото — рече Блийс.

— Чудовище или буря?

— Буря — уточни той. — Двеста души са мъртви.

— Не се отчайвай, дръж се и ми се обади по-късно. Става ли?

Блийс кимна и зад гърба му зърнах светкавици.

— Ерик е наясно с нашите възможности — добави той преди да прекъсне.

Трябваше да се съглася.

Минаха още три часа, преди бурята да утихне, макар че продължаваше да вали проливен дъжд. Много по-късно научих, че сме изгубили половината флота (а на моя кораб — флагмана — бяха загинали четирийсет души от сто и двайсет членния екипаж).

Ала някак си бяхме оцелели сред морето над Ребма.

Измъкнах картите и се вгледах в тази на Рандъм.

Когато той разбра с кого разговаря, първото, което каза беше: „Връщай се“ и аз го попитах защо.

— Защото, според Луела, сега Ерик е способен да те смачка сега. Тя препоръчва да изчакаш малко, докато той се отпусне и да го удариш тогава — горе-долу след година.

Поклатих глава.

— Съжалявам — рекох. — Не мога. Прекалено много хора вече загинаха, за да стигнем дотук. Поставени сме в положението „сега или никога“.

Рандъм вдигна рамене, а на лицето му беше изписано: „Е, аз те предупредих“.

— И все пак, защо? — попитах.

— Преди всичко, защото току-що научих, че Ерик може да контролира времето в този район — заяви той.

— Налага се да рискуваме.

Рандъм пак вдигна рамене.

— Да не кажеш, че не съм те предупредил.

— Сигурно знае за приближаването ни, нали?

— А ти как мислиш? Да не е идиот?

— Не е.

— Значи знае. След като аз можах да се досетя тук в Ребма, и той трябва го е научил в Амбър. А аз действително се досетих, от колебанията в Сенките.

— За жалост и мен ме измъчват съмнения за успешния край на този поход, но всичко е организирано от Блийс.

— Излез от играта и го остави сам да плати с главата си.

— Съжалявам, но не мога да поема този риск. Току виж победил. Аз водя флотата.

— Говори ли с Кейн и Жерар?

— Да.

— Значи сигурно смяташ, че имаш шансове по вода. Ала чуй, Ерик е измислил начин да контролира Рубина на справедливостта, както разбрах от слуховете сред придворните тук. И умее да го използва, за да влияе на времето. Това е сигурно. Бог знае какво още може да прави с него.

— Жалко, ще трябва да изтърпим. Не мога да допусна няколко бури да сломят духа ни.

— Коруин, ще ти призная нещо. Преди три дни разговарях със самия Ерик.

— Защо?

— Той ме помоли. Разговарях с него най-вече от скука. Ерик се впусна да ми описва отбраната си в големи детайли.

— Защото е научил от Джулиан, че сме дошли заедно. Бил е сигурен, че всичко ще стигне до мен.

— Вероятно — съгласи се Рандъм. — Ала това променя ли нещо?

— Не — признах аз.

— Тогава остави Блийс да води сам своята война — предложи той. — Ти можеш да излезеш срещу Ерик по-късно.

— В Амбър предстои неговата коронация.

— Знам, знам. Само че да нападнеш крал не е по-трудно, отколкото принц, нали? Какво значение има как ще се нарича в момента, стига да го победиш? Това пак ще си е Ерик.

— Така е — рекох, — но вече съм дал дума.

— Тогава си я вземи обратно.

— Страхувам се, че не мога да го направя.

— Значи си луд, Чарли.

— Вероятно.

— Е, успех в такъв случай, все пак.

— Благодаря.

— Ще се видим някой ден.

И това беше всичко. Усетих безпокойство.

Дали нямаше да се напъхам в някоя клопка?

Ерик не беше глупав. Възможно бе да е подготвил истински смъртоносен капан за нас. Накрая вдигнах рамене и се облегнах на перилата, като отново затъкнах колодата в колана си.

Гордостта и самотата са постоянните спътници на принцовете на Амбър, които не вярват на никого. Точно в този момент това не ми допадаше особено, но нямаше какво да се прави.

Разбира се, че Ерик бе предизвикал бурята, през която току-що бяхме минали, щом според думите на Рандъм бе станал господар на природните стихии в Амбър.

Реших и аз да опитам нещо.

Насочих корабите към Амбър сред гъст снеговалеж. Това беше най-силната виелица, която успях да сътворя.

Навсякъде около нас над океана започнаха да се стелят снежни парцали. Нека да спре, ако може този естествен процес, зароден в Сенките.

И той го спря.

След половин час от виелицата нямаше и помен. Амбър беше фактически непристъпен… а той действително бе единствения град. Не исках да се връщам, естествено, затова оставих всичко така. Ерик наистина беше господар на природните стихии в Амбър.

Какво да правим?

Продължихме да плаваме, разбира се. Право към смъртта.

Какво друго ни оставаше?

Втората буря беше по-лоша от първата, но аз не изпуснах кормилото. Въздухът бе зареден с електричество и светкавиците бяха насочени само към флотата. Разпръснахме се във всички посоки. Загубихме още четирийсет кораба.

Със страх влязох в контакт с Блийс, за да разбера какво му е било сторено на него.

— Останали са ми около двеста хиляди души — каза той. — Силно наводнение.

Разказах му какво ми бе съобщил Рандъм.

— Склонен съм да го вярвам — рече Блийс. — Ала това няма да ни разколебае. Със или без стихии, ние ще го победим.

— Надявам се да стане така.

Запалих си цигара и се взрях пред носа на кораба.

Амбър всеки момент трябваше да се покаже на хоризонта. Вече знаех как да управлявам Сенките и можех лесно да стигна там.

Но на всеки се случва да го обземат опасения.

Само дето никога нямаше да настъпи идеален ден…

Така че продължихме да плаваме напред, мракът се спусна над нас като внезапна вълна и тогава се разрази най-ужасната от всички бури.

Успяхме да се измъкнем от тъмните й дебри, ала този път се изплаших. Бяхме на прав път и вече се намирахме в северната част на морето. Ако Кейн си удържеше на думата, всичко беше наред. Но ако е решил да ни предаде, сега щеше да се окаже в много изгодна позиция.

Затова приех, че ни е предал. И защо не? Тъкмо подготвих флотата — бяха останали седемдесет и три кораба — за битка, когато го видях да се приближава. Картите бяха излъгали — а може би пък бяха съвсем прави — посочвайки го като ключовата фигура.

Неговият флагман се насочи към моя и аз потеглих напред, за да го пресрещна. Приближихме се борд до борд и се заоглеждахме. Можехме да разговаряме и чрез Фигурите, ала Кейн не го бе пожелал; а по-силната позиция беше негова. Следователно семейният етикет изискваше той да избира начина си на поведение. Очевидно желаеше да бъде чут на всеослушание, когато извика през мегафона:

— Коруин! Бъди така добър да предадеш командването на твоята флота! Превъзхождам те по сила! Не можеш да минеш оттук!

Изгледах го над вълните и вдигнах своя мегафон до устните си:

— А какво стана с нашето споразумение?

— Анулирано е. Силите ти са прекалено нищожни, за да излезеш срещу Амбър, така че пожали живота на хората си и се предай сега.

Погледнах през лявото си рамо и прецених пътя на слънцето.

— Тогава, моля те, чуй ме, братко Кейн, и ми гарантирай следното: позволи ми да се посъветвам с моите капитани, докато слънцето се издигне в средата на небето.

— Добре — без колебание се съгласи той. — Сигурен съм, че те осъзнават своето положение.

Обърнах се, наредих кораба да се връща обратно и се насочих пак към строената в боен ред флота.

Ако направех опит да избягам, Кейн щеше да ме последва през Сенките и да унищожи корабите ми един по един. Барутът не се възпламеняваше на истинската Земя, но ако успеехме много да се отдалечим и той щеше да послужи за нашата гибел. Кейн знаеше, че ако аз изчезна, флотата не може да мине през Сенките без мен и ще остане като лесна плячка тук, в истинските води. Значи екипажите ги очакваше или плен, или смърт, каквото и да направех.

Рандъм беше прав.

Измъкнах Фигурата на Блийс и се съсредоточих над нея, докато оживя.

— Да? — възбудено се обади той. Почти ясно долавях шума на битката около него.

— Изпаднахме в беда — казах му аз. — Преминах със седемдесет и три кораба и Кейн ни нареди да се предадем до обяд.

— Проклет да е! — възкликна Блийс. — Аз не съм напреднал колкото теб. В момента сме в разгара на битка. Огромна кавалерия ни разкъсва на части. Затова сега не мога да ти дам разумен съвет. Потънал съм в собствените си проблеми. Постъпи както намериш за добре. Отново нападат! — и връзката прекъсна.

Измъкнах картата на Жерар и затърсих контакт.

Докато разговаряхме, стори ми се че забелязвам зад гърба му брегова линия. Тя ми се видя позната. Ако предположенията ми бяха правилни, той се намираше в южната част на морето. Направо не ми се иска да си припомням разговора ни. Попитах го дали би могъл да ми помогне срещу Кейн, но той не пожела.

— Съгласих се само да те пропусна — заяви Жерар. — Затова и съм се оттеглил на юг. Не бих могъл да стигна до теб навреме, дори и да го исках. Не сме се разбирали да ти помагам да убиеш брат ни.

И преди да съм успял да отговоря, той бе изчезнал. Прав беше, разбира се. Съгласил се бе да ми даде възможност, а не да се бие вместо мен.

В такъв случай какво ми оставаше?

Запалих цигара. Тръгнах напред-назад по палубата. Утрото бе отминало. Мъглите отдавна се бяха вдигнали и слънцето топлеше раменете ми. Скоро щеше да стане пладне. Може би след два часа…

Взех да прехвърлям из ръцете си картите. Претеглих ги на дланта си. С тяхна помощ бих могъл да премеря силата на волята си или с Ерик, или с Кейн. Те предлагаха такава възможност, а сигурно и много други, за които нищо не знаех. Така бяха изработени, по нареждане на Оберон, от ръката на лудия художник Дуоркин Бериман, гърбушкото с дивия поглед, който беше магьосник, жрец или психиатър — имаше противоречиви мнения по този въпрос — на някаква далечна Сянка, където татко го бе спасил от злощастната съдба, която сам си бе докарал. Детайлите бяха неизвестни, но оттогава той винаги си е бил леко смахнат. Въпреки всичко беше велик художник и не можеше да му се отрече, че владееше някакви странни сили. Беше изчезнал преди векове, след създаването на картите и полагането на Лабиринта в Амбър. Често се бяхме питали какво ли е станало с него, но изглежда никой не знаеше местонахождението му. Може би татко го бе убил, за да бъдат запазени тайните му.

Кейн щеше да е готов за такъв сблъсък и вероятно не бих могъл да се справя с него, макар че не бе изключено да успея да го задържа. Но бях сигурен, че капитаните му вече са получили заповед да ни атакуват.

Ерик без съмнение е подготвен за всичко и все пак, ако не ми останеше никакъв друг изход, може би щях да опитам. Нямах какво повече да губя.

Разполагах и с картата на самия Амбър. С нея бих могъл да се пренеса там и да направя опит да убия Ерик, ала предполагах, че шансът ми да оцелея, за да го направя беше едно на милион.

Предпочитах да умра в битка, но беше безмислено да обричам всички тези хора заедно със себе си. Може би в кръвта ми имаше примеси, въпреки че бях минал по Лабиринта. Един истински принц на Амбър не би позволил да го спрат такива доводи. После си помислих, че вековете прекарани на сянката Земя са ме променили, направили са ме по-състрадателен, превърнали са ме в човек различен от моите братя.

Реших да предам флотата, след което да се пренеса в Амбър и да предизвикам Ерик на последен дуел. Щеше да е глупаво от негова страна да приеме. Но какво пък, по дяволите… нищо друго не ми беше останало.

Обърнах се да известя желанието си на моите офицери, когато върху мен се стовари нечия силна чужда воля и ме лиши от дар слово.

Почувствах зараждането на връзката и едва смогнах да изрека едно: „Кой е“ през стиснатите си зъби. Не получих отговор, а само някаква съсредоточена сила задълба бавно в мозъка ми и аз се вкопчих с нея там.

След известно време, когато той видя, че не мога да бъда сломен без дълга борба, чух гласа на Ерик да се носи по вятъра:

— Как я караш, братко?

— Зле — казах или си помислих и той се изкикоти, въпреки че гласът му звучеше напрегнато, поради усилията влагани в хватката ни.

— Много лошо — подигра ми се Ерик. — Ако се беше върнал да ме подкрепиш, щях да ти се отплатя щедро. Сега, разбира се, е прекалено късно. Вече мога само да се наслаждавам на предстоящия ви провал с Блийс.

Не му отговорих веднага, а продължих да отстоявам с цялата сила, която притежавах. Той леко се отдръпна, но съумя да ме задържи неподвижен на мястото ми.

Ако някой от нас дръзнеше да отклони вниманието си дори и за миг, щяхме да влезем във физически контакт или единият щеше да получи контрол над другия на мисловно равнище. Вече можех да го видя, съвсем ясно, сред неговите покои в двореца. Който и от нас да направеше фаталната крачка, щеше да изпадне под властта на противника си.

Затова ние яростно се гледахме и продължавахме вътрешната си битка. Е, поне бе разрешил един от проблемите ми, като нападна първи. В лявата си ръка държеше моята Фигура и веждите му бяха сключени. Опитах се да намеря пролука в защитата му, но безуспешно. Някакви хора ми говореха, ала не можех да чуя думите им, докато стоях притиснат към перилата.

Колко ли беше часът?

Бях загубил всякакво чувство за време, откакто започнахме схватката. Възможно ли бе да са минали два часа? Дали не беше точно така? Нямаше как да разбера.

— Усещам колко тревожни са мислите ти — обади се Ерик. — Да, говорих с Кейн. Той влезе във връзка с мен след вашите преговори. Мога да те задържа по този начин, докато цялата флота около теб бъде унищожена и пратена да гние на дъното на Ребма. Рибите ще изядат твоите хора.

— Почакай — казах аз. — Те нямат вина. Ние с Блийс ги подлъгахме и те са убедени, че се бият за възстановяването на справедливостта. Смъртта им няма да ти послужи за нищо. Аз се готвех да предам флотата.

— Тогава не е трябвало да се бавиш толкова — отвърна ми той, — защото сега е прекалено късно. Не мога да се свържа с Кейн, за да отмени заповедите ми без да те освободя, а в мига, в който те пусна ще попадна под контрола на волята ти или ще ме нападнеш физически. Начинът ни на мислене е твърде еднакъв.

— Да предположим, че ти дам дума да не го правя?

— Всеки е способен да престъпи клетвата си, за да спечели кралство.

— Не можеш ли да прочетеш тази мисъл? Не я ли долавяш в съзнанието ми? Ще си удържа на думата!

— Усещам някаква необяснима загриженост за тези мъже в теб, макар и да не разбирам на какво се дължи. Но не. И ти сам го знаеш. Дори да си искрен в този момент — какъвто може и да си — в мига, в който се появи възможност, изкушението ще стане твърде голямо. Знаеш го много добре. Не мога да рискувам.

Така си беше. Амбър гореше прекалено силно във вените на всички ни.

— Уменията ти във фехтовката забележително са се подобрили — изкоментира той. — Виждам, че в това отношение изгнанието ти се е отразило благотворно. Сега си по-близо до възможността да бъдеш равен на мен в сравнение с всички останали, с изключение на Бенедикт, който може и да е мъртъв.

— Не се ласкай с тази мисъл — възразих. — Знам, че вече мога да те победя. Всъщност…

— Не си губи времето. Нямам намерение да се бия с теб в тази късна фаза — и той се усмихна, като прочете мисълта ми, която пламна твърде ярко. — Действително доста ми се искаше да бе застанал на моя страна. Можех да те използвам по-добре от всеки друг. Джулиан заслужава презрение. Кейн е страхливец. Жерар е силен, но глупав.

Реших да вметна единствената добра дума, за която имах възможност.

— Слушай — започнах аз, — прилъгах Рандъм да дойде тук заедно с мен. Той не си падаше много по тази идея. Мисля, че щеше да те подкрепи, ако го беше помолил.

— Този негодник! — възкликна Ерик. — Не бих му доверил и празното си нощно гърне. Някой ден ще намеря пираня в него. Не, благодаря. Можеше и да го помилвам, ако не беше твоето застъпничество сега. Ти би искал да го притисна към гърдите си и да извикам: „Братко мой!“, нали? О, не! Прекалено бързо се хвърли да го защитаваш. Това показва истинските му позиции, за които ти несъмнено си уведомен. Изобщо не разчитай да проявя милост към Рандъм.

В този момент долових мирис на пушек и чух удрянето на метал в метал. Това означаваше, че Кейн ни е нападнал и си вършеше работата.

— Добре — рече Ерик, щом улови мислите ми.

— Спри ги! Моля те! Хората ми нямат никакъв шанс срещу такива пълчища!

— Няма да го направя, дори да се преда… — той спря на средата и изруга. Тогава улових мисълта му. Той щеше да ме накара да се предам, за да им спася живота, а после щеше да позволи на Кейн да продължи с касапницата. Този номер щеше да е съвсем по вкуса му, ала се бе изпуснал в момент на възбуда.

Засмях се на раздразнението му.

— И без това скоро ще си мой — заяви Ерик. — Веднага, щом завземат флагмана.

— А дотогава — извиках аз, — опитай от това! — И го ударих с цялата сила на волята си, задълбах дълбоко в мозъка му, залях го с омразата си. Усетих болката му и това ми даде нови сили. За всичките години, които бях прекарал в изгнание, трябваше да получи поне това възмездие. Блъсках по бариерите на разума му в търсене на отмъщение, задето ме бе оставил на чумата. Удрях с всички сили, за да причиня някаква степен на страдание като отплата за болката от автомобилната ми катастрофа, за която знаех, че бе предизвикана от него.

Той започна да губи контрол, а моята ярост се усилваше. Продължавах да дълбая в него и хватката му в мен взе да се разхлабва.

Накрая Ерик изкрещя:

— Дявол проклет! — и покри с длан картата, която държеше.

Връзката прекъсна, а аз останах треперещ на мястото си.

Бях успял. Надвил го бях в схватка на волите. Никога повече нямаше да изпитам страх от тираничния си брат, в каквато и да е форма на двубой. Бях по-силен от него.

Няколко пъти си поех дълбоко въздух и останах напрегнат, готов за моментния студ на евентуална нова мисловна атака. Макар да знаех, че няма да последва, поне не от Ерик. Още усещах как се уплаши от яростта ми.

Огледах се и видях, че около мен кипи битка. По палубите вече се лееше кръв. Един кораб се бе приближил до нас и ни бе взел на абордаж. Друг се опитваше да изпълни същата маневра от другата страна. Край главата ми изсвири стрела.

Измъкнах меча и се включих в сражението.

Не знам колко души пронизах този ден. Загубих им края някъде около числото дванайсет или тринайсет. Трябва да бяха близо два пъти повече и то само убитите по този начин. Силата, с която по природа е надарен всеки принц на Амбър и която ми бе помогнала да вдигна задницата на мерцедес, ми служеше вярно този ден и аз нерядко вдигах с една ръка някой противник и го изхвърлях зад борда.

Избихме всички от двата кораба, взели ни на абордаж, пробихме дъната им и ги изпратихме в Ребма, където Рандъм щеше да се зарадва, като види каква сеч е падала. Екипажът ми бе намалял наполовина в битката, пък и аз имах няколко пробождания и драскотини, но не бях пострадал сериозно. Притекохме се на помощ на най-близкия от нашите плавателни съдове и потопихме още един от корабите на Кейн.

Оцелелите от спасения съд дойдоха на борда на флагмана и аз отново разполагах с цял екипаж.

— Кръв! — извиках. — Дайте ми кръв и възмездие днес, воини мои, и ще ви запомнят в Амбър за вечни времена!

Те вдигнаха оръжия и изкрещяха в един глас:

— Кръв!

Този ден се проляха реки, не — морета от кръв. Унищожихме още два от корабите на Кейн, попълвайки броя си с оцелелите от нашата флота. Когато се насочихме към шестия поред, аз се качих на мачтата и опитах набързо да пресметна силите.

Тяхната численост изглежда надвишаваше нашата в съотношение три към едно. От моята флота оставаха някъде между четирийсет и пет и петдесет и пет кораба.

Превзехме и шестия, след което не ни се наложи да търсим седмия и осмия. Те сами дойдоха при нас. Потопихме и тях, но аз бях ранен в битката, която отново ме остави с половин екипаж. На лявото рамо и на дясното ми бедро имаше дълбоки рани, а един разрез по дължината на десния ми хълбок силно болеше.

Щом изпратихме и тези кораби на дъното, към нас се насочиха нови два.

Побягнахме и намерихме съюзник в един от моите собствени кораби, който бе спечелил последната си битка. За пореден път обединихме екипажите си, като сега всички се преместихме на другия съд, който бе по-леко повреден от флагмана — вече силно пропускащ вода и започнал да се накланя към десния борд.

Не успяхме дори да си поемем въздух, когато нов кораб се приближи с намерение да ни вземе на абордаж.

Хората ми бяха уморени, а същото можеше да се каже и за мен. За щастие и другият екипаж не беше в кой знае каква форма. Преди втори кораб от флотата на Кейн да му се притече на помощ, ние го бяхме превзели и отново прехвърлихме целия екипаж. Този кораб беше в дори още по-добро състояние.

Завладяхме и следващия и аз останах с хубав кораб, четирийсет души екипаж и без дъх.

Вече не се виждаше наоколо никой, който да ни се притече на помощ. Всеки от оцелелите ми кораби бе зает с поне по един от тези на Кейн. Най-близкият се насочи към нас и ние побягнахме.

По този начин спечелихме около двайсет минути. Опитах се да преведа кораба в Сенките, но това беше бавен и труден процес на такова малко разстояние от Амбър. Много по-лесно е да стигнеш толкова близо, отколкото да се отдалечиш, защото Амбър е центъра, връзката. Ако разполагах с още десет минути, можеше и да успея.

Не ме оставиха, обаче.

Щом корабът се приближи, забелязах друг в далечината, който също се обръщаше към нас. Под знамето с цветовете на Ерик и белия еднорог на мачтата му се вееше чернозелен флаг. Това беше флагманът на Кейн. Той искаше да присъства на края.

Превзехме първия кораб и не ни остана време дори да му отворим шлюзовете, когато Кейн ни връхлетя. Аз бях останал на окървавената палуба, заобиколен от десетина човека. Кейн се приближи към носа на своя кораб и ми извика да се предам.

— Ще пощадиш ли живота на хората ми, ако те послушам? — попитах го аз.

— Да — рече той. — Ако не го направя и аз самият ще загубя няколко души, а това не е нужно.

— Даваш ли ми думата си на принц? — настоях.

Кейн се замисли за миг, после кимна.

— Добре. Накарай хората си да оставят оръжието и да се качат на борда на моя кораб, когато се приближа.

Прибрах меча си и се обърнах към екипажа.

— Вие се бихте славно за справедливостта и аз ви обичам за това. Но в случая ние загубихме — избърсах ръце в плаща си, докато говорех и ги попих внимателно, защото не исках да повредя произведение на изкуството. — Сложете оръжие и знайте, че днешните ви подвизи никога няма да бъдат забравени. Някой ден аз ще ви отдам дължимите почести пред двора на Амбър.

Мъжете, девет от едрите червенокожи и тримата останали от косматия вид, плачеха, докато оставяха оръжието си.

— Не се страхувайте, че всичко е загубено в битката за града — казах аз. — Ние загубихме само едно сражение, а битката все още продължава другаде. В този момент брат ми Блийс с бой си пробива път към Амбър. Кейн ще удържи на думата си да ви пощади живота, когато види, че съм отишъл да се присъединя към Блийс по суша, защото не може да престъпи клетвата си дадена в Амбър. Съжалявам, че няма как да ви взема с мен.

След тези думи измъкнах Фигурата на Блийс от колодата и я задържах ниско пред себе си, така че да не се вижда от другия кораб.

Точно когато Кейн се изравни с нас, под студената, ледена повърхност настъпи раздвижване.

— Кой е? — попита Блийс.

— Коруин — отвърнах. — Как потръгна при теб?

— Спечелихме битката, но загубихме много хора. Сега си почиваме преди да подновим настъплението. Как вървят нещата при теб?

— Смятам, че сме унищожили почти половината от флотата на Кейн, но битката я спечели той. Сега идва да се качи на моя кораб. Дай ми възможност да избягам.

Блийс протегна напред ръка, аз я докоснах и се озовах в прегръдките му.

— Започва да ми става навик — измърморих и в този момент забелязах, че Блийс също е ранен, в главата, а лявата му длан е превързана.

— Наложи ми се да сграбча една сабя от погрешния край — отбеляза той, като видя че погледът ми се спира там. — Болезнено е.

Овладях дишането си и двамата тръгнахме към неговата палатка, където той отвори бутилка вино и ми даде хляб, сирене и малко сушено месо. Все още имаше цигари в изобилие и аз изпуших една, докато военният лекар превързваше раните ми.

Блийс разполагаше с около сто и осемдесет хиляди души. Като застанах върху хълма с разстилащата се около мен вечер, стори ми се, че гледам към всички лагери, в които съм бил някога, прострели се без край на километри и във вековете. Изведнъж усетих сълзи да изпълват очите ми, за хората, които не са като повелителите на Амбър — те живеят кратко и се превръщат в прах — а толкова много от тях срещат края си по бойните полета на света.

Върнах се в палатката на Блийс и си довършихме бутилката вино.

VII

Тази нощ се разрази силна буря. Тя не престана, когато зората се опита да посребри земната шир, и продължи да бушува през целия ден.

Ужасно неприятно е да се марширува сред потоци от дъжд, особено когато те са и ледено студени. Винаги съм мразел калта, през която сякаш бях газил с векове!

Опитахме се да намерим из Сенките път, незаливан от дъжд, но изглежда каквото и да правехме нямаше никакво значение.

Можехме да продължим похода си към Амбър, но щяхме да го направим със залепнали за гърбовете ни дрехи, под съпровода на гръмотевиците и осветени от проблясващите зад нас светкавици.

През следващата нощ температурата рязко падна и на сутринта, като погледнах край замръзналите знамена, видях един побелял свят под сиво небе, от което се стелеха снежни парцали. Дъхът излизаше на облачета от устата ми.

Войниците ни не бяха добре екипирани за такива обстоятелства, с изключение на онези от косматия вид, и ние ги накарахме да се движат по-бързо, за да не замръзнат. Едрите червенокожи мъже бяха видимо измъчени. Техният свят беше един от най-топлите.

Този ден ни нападнаха тигър, полярна мечка и вълк. Тигърът, който Блийс уби, имаше дължина над четири метра от върха на опашката до носа.

Не спряхме хода си до късно през нощта, когато времето започна да се затопля. Блийс подтикваше войските да продължават, за да ги изведем от студените Сенки. Картата на Амбър показваше, че там е суха и топла есен, а ние вече приближавахме истинската Земя.

До средата на втората нощ бяхме минали през киша и град, студени и топли дъждове, докато накрая се озовахме в един сух свят.

Беше дадена заповед да се установим там на лагер, ограден с троен кордон охрана. Като се има предвид състоянието на хората ни, щяхме да станем лесна плячка в случай на нападение. Но войниците вече залитаха от умора и не можеха да продължат още дълго.

Нападението дойде след няколко часа и както научих по-късно от описанията на оцелелите, то било водено от Джулиан.

Той насочил командосите си към най-уязвимите части на лагера ни по периферията на основното струпване. Ако знаех, че е Джулиан, щях да използвам неговата Фигура, за да му парализирам волята, ала научих за това едва след битката.

Бяхме загубили вероятно към две хиляди души във внезапната зима, а все още не знаех и колко е унищожил Джулиан.

Дисциплината сред войниците изглежда започваше да отслабва, но те все пак ни последваха, когато им наредихме да продължат напред.

На следващия ден непрекъснато попадахме в засади. Такава огромна войска като нашата не можеше успешно да противодейства на бързите нападения извършвани от Джулиан по фланговете ни. Убихме неколцина от хората му, но не достатъчно — може би по един на всеки десет загинали от нашите.

По пладне вече пресичахме долината, която се простираше успоредно на морския бряг. Гората на Ардън се намираше на север, вляво от нас. Амбър лежеше право напред. Хладният вятър бе изпълнен с мирис на земя и ароматни растения. От време на време падаше по някое листо. Амбър беше на сто километра разстояние и се виждаше само като лека мараня над хоризонта.

Следобед се струпаха облаци и заваля слаб дъжд, придружен с гръмотевици. После бурята престана и слънцето изгря да изсуши земята.

Малко по-късно доловихме мирис на пушек.

Не след дълго и го видяхме да се издига към небето навсякъде около нас.

После започнаха да изскачат огнените езици. Те се движеха към нас с пропукване и непоколебимо настъпваха. Щом приближиха, усетихме топлината и в крайните редици взе да се заражда паника. Чуваха се викове, колоните се разпръсваха и прииждаха напред.

Затичахме.

Около нас вече се стелеха парцали пепел, а пушекът ставаше все по-гъст. Бягахме напред и пламъците ни гонеха по петите. Стената от светлина и горещина съпровождаше стъпките ни с постоянен, плътен тътен, а въздухът ни блъскаше с жежките си вълни и ни заливаше. Скоро огънят стигна съвсем до нас, дърветата взеха да почерняват, листата се сгърчваха, някои от по-малките дървета започнаха да се накланят. Докъдето ни стигаше погледа, пътят ни представляваше алея сред пламъци.

Затичахме по-бързо, защото скоро нещата щяха да се влошат.

И не грешахме.

Огромни повалени дървета препречваха пътя ни. Ние ги прескачахме или заобикаляхме. Добре поне, че се движехме по просека…

Горещината стана нетърпима и въздухът изгаряше гърлата ни. Отстрани изскачаха елени, вълци, зайци, лисици, бягаха заедно с нас, без да обръщат внимание нито на хората, нито на обичайните си врагове. Небето над пушеците изглежда беше пълно с грачещи птици. Курешките им падаха между нас и никой не ги забелязваше.

Да се изгори тази вековна гора, не по-малко древна от Ардън, ми се струваше направо кощунство. Но Ерик беше принц на Амбър и му предстоеше да стане крал. Допусках, че не бе изключено и аз, на негово място…

Веждите и косата ми бяха опърлени. Усещах гърлото си като комин. Колко ли души щеше да ни струва тази вандалщина?

Между нас и Амбър се простираха осемдесет километра залесена долина и още петдесет лежаха зад нас до края на гората.

— Блийс! — изхриптях аз. — На около пет километра напред пътят се разделя! Дясното разклонение се спуска по-бързо към река Ойзън, която се влива в морето! Мисля, че само край нея имаме шанс! Цялата долина Гарнат ще изгори! Единствената ни надежда е да се доберем до водата!

Той кимна.

Продължихме да тичаме, но пламъците бяха по-бързи.

Стигнахме все пак до разклона, като гасяхме в движение огъня от димящите ни дрехи, триехме пепелта от очите си, плюехме я от устите си и изтръсквахме настаняващите се в косите ни искри.

— Още само около половин километър — извиках аз.

Няколко пъти ме удряха падащи клони. Всички открити части на кожата ми пулсираха в изгаряща болка, както и немалко от покритите. Тичахме сред горящи треви по надолнището на дългия склон и, когато стигнахме в подножието му, видяхме реката. Втурнахме се още по-бързо, макар че не го смятахме за възможно. Хвърлихме се във водата и оставихме студената влага да ни обгърне.

Ние с Блийс се стараехме да плуваме колкото е възможно по-близо един до друг, когато течението ни подхвана и ни понесе по извивките на Ойзън. Преплетените клони на дърветата над главите ни приличаха на катедрални сводове от огън. Когато се разпадаха и горящите парчета политаха надолу, ние се обръщахме по корем и плувахме или се гмуркахме към най-дълбоките места, в зависимост от това колко близо се намирахме. Водата около нас беше пълна със съскащи и почернели дървесни отломки, а главите на оцелелите войници зад нас приличаха на наниз от плаващи кокосови орехи.

Реката беше тъмна и студена и раните започнаха да ни болят. Разтреперахме се от студ и зъбите ни затракаха.

Оставаха ни няколко километра, за да се измъкнем от горящата гора и да стигнем до ниския, равен, незалесен участък на реката, откъдето да продължим към морето. Там мястото щеше да е идеално за Джулиан, ако му хрумнеше да ни причака със стрелци. Споменах опасенията си пред Блийс и той призна, че съм прав, но не вижда какво може да се направи. Принуден бях да се съглася.

Гората гореше навсякъде около нас, а ние плувахме и се носехме по течението.

Струваше ми се, че са минали часове, ала трябва да е било по-скоро, когато страховете ми започнаха да се материализират и ни заля първият облак стрели.

Гмурнах се и изминах голямо разстояние под вода. Тъй като плувах по течението, бях преодолял страшно дълъг участък от реката, преди да ми се наложи отново да изляза на повърхността.

Когато го направих, обсипаха ме нови стрели.

Само боговете знаеха колко дълго може да се играе така със смъртта, а аз не исках да се мотая наоколо, за да разбера.

Поех си въздух и отново се гмурнах.

Докоснах дъното и опипом се запромъквах между подводните камъни.

Придвижвах се напред колкото можех да издържа, после се насочих към десния бряг, като издишвах, докато изплувах.

Изскочих на повърхността, вдишах дълбоко и отново се гмурнах, без дори да погледна къде се намирам.

Продължих да плувам, докато дробовете ми запламтяха от болка и тогава се показах.

Този път късметът ми изневери. Една стрела ме прониза в бицепса. Успях да се гмурна и, когато стигнах дъното, я счупих. После издърпах върха й и продължих напред, като движех крака по жабешки и си помагах със загребвания на дясната ръка. Следващия път, когато се покажех, щях да бъда жива мишена, знаех си го.

Затова се насилвах да продължавам, докато пред очите ми се спусна червена пелена и мракът пропълзя в главата ми. Трябва да бях стоял под водата към три минути.

Когато излязох на повърхността, обаче, този път не се случи нищо. Заплувах открито, с тежко дишане.

Добрах се до левия бряг и се вкопчих в надвисналите коренища.

Огледах се наоколо. Тук вече дърветата бяха нарядко и огънят не бе стигнал до тях. И двата бряга изглеждаха пусти, както и реката. Възможно ли бе да съм единственият оцелял? Не ми изглеждаше вероятно. В края на краищата бяхме толкова много, когато тръгнахме на последния поход.

Бях полумъртъв от изтощение и цялото тяло ме болеше. Всеки сантиметър от кожата ми сякаш бе обгорял, но водата беше толкова студена, че треперех и сигурно бях посинял. Трябваше скоро да изляза от реката, ако исках да оживея. Чувствах, че мога да се справя с още няколко подводни експедиции и реших да поема този риск, преди да напусна укритието на дълбините.

По някакъв начин успях да се гмурна още четири пъти и тогава усетих, че може и да не изплувам, ако се опитам да го направя отново. Затова се хванах за една скала, изравних дишането си и изпълзях на брега.

Претъркулих се на гръб и огледах наоколо. Мястото не ми изглеждаше познато. Но пожарът не бе стигнал дотук. Вдясно от мен имаше гъст шубрак и аз запълзях към него, промуших се отдолу, проснах се по лице и заспах.

Когато се събудих, прииска ми се да не го бях правил. Всеки милиметър от тялото ме болеше и ми бе лошо. Останах да лежа там с часове, в полусъзнание, докато накрая събрах сили да се върна с олюляване до реката за дълга глътка вода. После пак се добрах до храстите, пъхнах се отдолу и отново заспах.

Когато за втори път се събудих, раните продължаваха да ме болят, но се чувствах малко по-силен. Освежих се пак при реката, върнах се, използвах ледената Фигура и установих, че Блийс е още жив.

— Къде се намираш — попита той, след като установихме връзка.

— Проклет да съм, ако знам — отвърнах аз. — Имам късмет, че изобщо съм някъде. Морето е близо, обаче. Чувам шума на вълните и усещам миризмата му.

— При реката ли си?

— Да.

— На кой бряг?

— На левия, ако си обърнат към морето. Северния.

— Тогава стой и не мърдай — поръча Блийс. — Ще изпратя някой да те намери. Сега събирам остатъка от войската ни. Вече разполагам с над две хиляди души и Джулиан няма да посмее да ни приближи. Всеки момент продължават да пристигат още.

— Чудесно — казах аз и това беше всичко.

Стоях и не мърдах. Междувременно, спях.

Чух ги да се промъкват през храстите и застанах нащрек. Надникнах между клонките и ги видях.

Бяха трима от едрите червенокожи воини.

Така че си пристегнах меча, изтупах си дрехите, прокарах пръсти през косата си, изпънах се с леко олюляване, няколко пъти поех дълбоко въздух и излязох на открито.

— Тук съм — обявих аз.

Двама от тях застанаха в отбранителна позиция, с меч в ръка, когато го казах.

Ала веднага се отпуснаха, усмихнаха се, отдадоха ми чест и ме заведоха до лагера. Той се намираше на около три километра оттам. Преодолях ги, без да се подпирам на никого.

Блийс ме посрещна с думите:

— Вече разполагаме с над три хиляди души.

После повика лекар, който да се погрижи за мен.

Цялата нощ прекарахме необезпокоявани и останалите ни хора продължиха да се стичат към нас и на следващия ден.

До края му се събраха около пет хиляди. В далечината се виждаше Амбър.

Преспахме още една нощ и на другата сутрин потеглихме.

Следобед вече бяхме изминали двайсетина километра. Придвижвахме се по брега и никъде не видяхме и следа от Джулиан.

Ужасната болка от изгарянията ми бе започнала да отслабва. Бедрото ми беше оздравяло, но рамото и ръката още ме боляха така, че ми идеше да вия.

Продължавахме марша си напред и скоро до Амбър ни оставаха петдесет километра. Времето беше меко, а цялата гора от лявата ни страна представляваше опустошено, почерняло пепелище. Огънят бе унищожил и по-голямата част храсталаците в долината, ала това поне беше преимущество за нас. Нито Джулиан, нито някой друг можеше да ни устрои засада. Щяхме да го забележим от голямо разстояние. Изминахме още петнайсет километра, преди слънцето да залезе и устроихме лагера си на плажа.

На следващия ден се сетих, че коронацията на Ерик е съвсем скоро и напомних за това на Блийс. Почти бяхме изгубили представа за изминалото време, но знаехме, че ни остават още няколко дни.

Водихме войската с ускорен ход до пладне, после спряхме за почивка. Дотогава бяхме стигнали на трийсет километра от подножието на Колвир. На здрачаване ни бяха останали десет.

А ние продължавахме да напредваме. Вървяхме докъм полунощ и разпънахме нов лагер. Аз вече започвах да се чувствам много по-добре. Изрепетирах няколко замаха с меча си и установих, че се справям почти успешно. На следващия ден бях още по-добре.

Най-после стигнахме до подножието на Колвир, където ни посрещнаха всички отряди на Джулиан, към които се бяха присъединили и повечето моряци от флотата на Кейн, този път в ролята си на пехота.

Блийс пое командването, изправи се като Робърт Лий при Чансълърсвил и ги победихме.

Останаха ни около три хиляди души, когато приключихме с всичко, което Джулиан можеше да хвърли срещу нас. Самият Джулиан, естествено, избяга.

Но ние бяхме спечелили битката. Тази нощ празнувахме. Бяхме победили.

Дотогава вече здравата се бях изплашил и споделих страховете си с Блийс. Три хиляди души срещу Колвир.

Аз бях погубил флотата, а Блийс — над деветдесет и осем процента от своята пехота. Всичко това не ми изглеждаше много като повод за радост.

Цялата работа не ми харесваше.

Но на другия ден започнахме изкачването. По целият склон се спускаше стълбище, по което можеха да вървят само двама души рамо до рамо. То обаче скоро щеше да се стесни и да ни принуди да се движим в колона по един.

Преодоляхме сто метра нагоре по Колвир, после двеста, след това триста.

Тогава откъм морето се надигна буря и ние плътно се притиснахме един към друг под напора й.

Когато всичко свърши, двеста човека липсваха.

Продължихме с мъка да се катерим нагоре, а върху нас се заизлива дъжд. Пътят ставаше все по-стръмен и по-хлъзгав. На една четвърт от височината ни пресрещна колона от спускащи се въоръжени мъже. Първите от тях размениха удари с водачите на нашия авангард и двама души паднаха. Взехме две стъпала и падна още един човек.

Така продължи повече от час и дотогава бяхме минали една трета от пътя нагоре. Нашата колона се точеше в дълга линия, която завършваше с Блийс и мен. Добре бе поне, че едрите ни червенокожи воини бяха по-силни от гвардейците на Ерик. Чуваше се сблъскване на оръжия, вик и някой политаше покрай нас. Понякога беше червенокож, от време на време — космат, но най-често бе облечен в цветовете на Ерик.

Успяхме да се доберем до средата, като се биехме за всяко стъпало. Стигнехме ли до върха, щяхме да се озовем пред широката стълба, чийто огледален образ преди ни бе отвел до Ребма. Оттам се отиваше до Голямата арка, която представляваше източния вход на Амбър.

От авангарда ни останаха може би петдесет души. После четирийсет, трийсет, двайсет, десет…

Вече бяхме преодолели около две трети от пътя, а стълбището се извиваше на зиг-заг пред и зад нас по склона на Колвир. Източната стълба се използва рядко. Тя е почти декоративна. Първоначалният ни план беше да пресечем изгорената долина, после да заобиколим, да се изкачим по западния път през планините и да влезем в Амбър от задната страна. Пожарът и Джулиан бяха променили всичко. Сега изобщо не бихме могли да се справим с такава обиколка. Въпросът вече беше фронтално нападение или нищо. А отговорът нямаше да е нищо.

Паднаха още трима от войниците на Ерик и ние спечелихме четири стъпала. После първият от нашата колона падна и загубихме едно.

Откъм морето духаше силен и студен вятър, а в подножието на планината се струпваха птици. През облаците надникна слънцето — явно Ерик се бе отказал да влошава времето сега, когато водехме битка с неговите хора.

Спечелихме шест стъпала и загубихме един човек.

Всичко това беше странно, тъжно и откачено…

Блийс вървеше пред мен и скоро щеше да дойде неговият ред. После моят, ако той загинеше.

От авангарда ни оставаха шест души.

Десет стъпала…

В този момент хората ни станаха пет.

Продължавахме бавно и упорито напред, а назад, докъдето ми стигаше погледът, всяко стъпало бе покрито с кръв. Трябваше да има някакво оправдание за това, трябваше.

Петият мъж уби четирима, преди той самият да падне и така ни преведе през още една извивка.

Напред и нагоре, четвъртият ни човек се биеше с по един меч във всяка ръка. Хубаво беше, че се сражаваше в свещена война, защото във всеки негов удар бе вложена истинска жар. Той покоси трима, преди да загине.

Следващият не беше толкова ревностен, а и не бе така добър с меча. Той падна веднага и останаха само двама.

Блийс измъкна дългия си, покрит с нежни инкрустации меч и върхът му проблясна на слънцето.

— Скоро, братко — каза той, — ще видим какво могат да направят срещу един принц.

— Само срещу един, надявам се — отвърнах аз и той се засмя.

Мисля, че бяхме изминали три-четвърти от пътя, когато най-после дойде ред на Блийс.

Той скочи напред и мигновено изтика първия, който се изправи насреща му. Върхът на меча му се заби в гърлото на втория, а после със замах удари третия по главата и също го изхвърли встрани. Блийс се хвърли в кратък двубой с четвъртия и го уби.

Моят меч беше готов в ръката ми, докато наблюдавах и напредвах.

Блийс беше добър, дори по-добър отколкото си го спомнях. Носеше се напред, подобен на вихрушка и мечът му беше като жив, озарен от слънчеви отблясъци. Те падаха пред него — о, как падаха, приятели! Каквото и друго да се приказваше за Блийс, този ден той доказа, че е достоен за ранга си. Питах се колко ли дълго ще успее да издържи.

В лявата си ръка държеше кама, която използваше с брутална ефикасност, когато му се удадеше възможност. Тя остана в гърлото на единайсетата жертва.

На колоната, застанала срещу нас, краят й не се виждаше. Предполагах, че се простира по целия път до широката стълба. Надявах се моят ред да не дойде. Почти вярвах в това.

Още трима души прелетяха покрай мен и стигнахме до малка площадка и завой. Блийс разчисти площадката и продължи изкачването. Половин час го наблюдавах, а те умираха и умираха. Можех да чуя възхитения шепот на мъжете зад мен. Почти си помислих, че ще успее да стигне върха.

Блийс използваше всички известни трикове. Отбиваше мечове и заслепяваше очи с плаща си. Препъваше хора. Сграбчваше китки и с всичка сила ги извиваше.

Стигнахме до нова площадка. На ръкава му вече се бе появила малко кръв, но той не преставаше да се усмихва, а онези зад гвардейците, които убиваше, бяха пребледнели. Това също му помагаше. Както вероятно и фактът, че стоях непосредствено зад него, готов да запълня празнината, също спомагаше за страховете им и ги забавяше, действаше им на нервите. По-късно научих, че са знаели за морското сражение.

Блийс проправи път до следващата площадка, разчисти я, взе завоя и пак започна да се изкачва. Не бях допускал, че може да стигне чак толкова далече. Не мислех, че аз щях да се справя така добре като него. Това беше най-феноменалната проява на бойно майсторство и издръжливост, която бях виждал, откакто Бенедикт бе удържал прохода над Ардън при нашествието на Лунните ездачи от Генеш.

Ала виждах и че започва да се уморява. Само ако имаше някакъв начин да го отменя, да му дам възможност мъничко да си почине…

Но нямаше такъв начин. Затова го следвах и се страхувах, че всеки удар може да му е последен.

Знаех, че губи сили. В този момент се намирахме на по-малко от сто метра от върха.

Изведнъж ми домиля за него. Той ми беше брат и се бе отнасял добре с мен. Разбрах, че вече не вярваше да успее и въпреки това продължаваше да се бие… за да ми даде шанс на мен да стигна до трона.

Блийс уби още трима мъже и след всеки удар мечът му забавяше движението си. Той се би с четвъртия в продължение на пет минути, преди да го прониже. Сигурен бях, че следващия ще му бъде последен.

Не познах, обаче.

Когато Блийс уби и него, аз прехвърлих своя меч от дясната в лявата ръка, измъкнах кинжала си и го хвърлих.

Той се заби до дръжката в гърлото на следващия гвардеец.

Блийс прескочи две стъпала, преряза ахилесовото сухожилие на мъжа пред себе си и го блъсна встрани.

После замахна отдолу нагоре и разпра корема на идващия след него.

Втурнах се да запълня празнината, да бъда точно зад него, в пълна готовност. Ала той все още нямаше нужда от мен.

Справи се със следващите двама с нов приток на енергия. Поисках с вик друг кинжал и той ми бе подаден отнякъде по колоната.

Подържах го в готовност, докато движенията на Блийс отново започнаха да се забавят и тогава го хвърлих по мъжа, с когото се биеше.

Той точно се навеждаше, когато кинжалът полетя и по тази причина го улучи с дръжката, а не с острието. Ударът, обаче, беше по главата, Блийс веднага блъсна рамото му и гвардеецът падна. Следващият скочи напред и, макар че се наниза върху меча на Блийс, успя да го повлече със себе си и те полетяха заедно в пропастта.

Инстинктивно, почти без да съзнавам какво върша, като все пак напълно уверено взех едно от онези решения, в които човек действа за част от секундата, а после разсъждава над тях, бръкнах с лявата си ръка под колана, измъкнах оттам моята колода с Фигурите, хвърлих ги към Блийс, който сякаш бе увиснал във въздуха за миг — толкова бързо реагираха мускулите и възприятията ми — и му извиках:

— Хващай ги, глупако!

И той ги хвана.

Нямах време да видя какво стана по-нататък, защото трябваше да отбивам и нападам.

Така започна последният етап от изкачването ни по Колвир.

Нека кажа само, че успях да стигна догоре и бях силно задъхан, когато воините ми се струпаха около мен на върха, за да ми помогнат да разчистим площадката.

Обединихме силите си и започнахме да настъпваме напред.

Отне ни един час, за да стигнем до Голямата арка.

Минахме през нея. Влязохме в Амбър.

Където и да се намираше Ерик, сигурен бях, че изобщо не е допускал възможността да стигнем толкова далече.

А се питах и къде ли беше Блийс? Дали бе сварил да извади някоя Фигура и да я използва, преди да падне на дъното! Предполагах, че никога няма да узная.

През цялото време си бяхме надценявали силите. Сега противникът многократно надвишаваше броя ни и единственото, което ни оставаше, бе да се бием, докато можем да издържим. Защо бях постъпил така глупаво да хвърля картите си на Блийс? Знаех, че той не разполага с негови и действието ми бе продиктувано от чувство за отговорност, развито вероятно в годините ми прекарани на сянката Земя. Но аз можех да ги използвам за собственото си спасение, ако нещата потръгнеха зле.

Нещата потръгнаха зле.

Продължихме да се сражаваме до спускането на здрача и вече бяхме останали само шепа хора.

Гвардейците на Ерик ни бяха обградили на място, отстоящо на около хиляда метра от арката и все още се намирахме далече от двореца. Можехме само да се отбраняваме и един по един загивахме. Претърпели бяхме поражение.

Луела или Дирдри щяха да ми дадат подслон. Защо бях постъпил така?

Убих още един гвардеец и изхвърлих въпроса от ума си.

Слънцето залезе и мрак обгърна земята. Броят ни бе намалял до няколкостотин души и не се бяхме приближили особено до двореца.

Тогава видях Ерик и го чух да крещи заповеди. Ех, само ако можех да се добера до него!

Но не ми се удаде такава възможност.

Вероятно щях да се предам, за да спася остатъка от войската си, която ми бе служила толкова добре.

Ала нямаше на кого да се предадем, никой не искаше това от нас. Ерик дори не би ме чул, ако извиках. Той беше далеч от мен и даваше нареждания.

Затова продължавахме да се бием. Останаха ми само сто души.

Ще бъда кратък.

Те избиха всички, освен мен.

Хвърлиха мрежи отгоре ми и ме обсипаха с притъпени стрели без върхове.

Най-накрая паднах, те ме заудряха с тояги и здраво ме завързаха. После всичко потъна в мрак и се превърна в кошмар, който ме погълна и не ме пускаше, каквото и да ставаше.

Бяхме загубили.

Свестих се в тъмница дълбоко в подземията на Амбър и съжалих, че съм оцелял.

Фактът, че бях все още жив, означаваше, че Ерик крои планове за мен. Представях си диби и скоби, пламъци и клещи. Видях образно предстоящата си деградация, докато лежах там на подгизналата слама.

Колко ли време съм бил в безсъзнание? Не знаех.

Претърсих килията си с идеята да намеря някакво средство за самоубийство, но не открих нищо подходящо за целта.

Раните ми горяха като слънца и бях страхотно уморен.

Отпуснах се върху сламата и отново заспах.

Когато се събудих, все още никой не бе влизал при мен. Нямаше кого да купя, нито кой да ме измъчва.

Освен това нямаше и какво да ям.

Лежах там, увит в плаща и си припомнях всичко случило се откакто се бях събудил в „Гринуд“ и бях отказал да ми направят инжекция. Може би щеше да е по-добре, ако не го бях правил.

Познах отчаянието.

Скоро Ерик щеше да бъде коронясан за крал на Амбър. А това можеше вече и да е станало.

Но сънят бе нещо толкова прекрасно, а аз бях така уморен.

За първи път наистина имах възможност да се отпусна и да забравя за раните си.

Килията беше толкова тъмна, воняща и влажна.

VIII

Не знаех колко пъти съм се събуждал и пак съм потъвал в сън. В два от случаите намерих оставени върху поднос до вратата хляб, месо и вода. И двата пъти изпразних подноса. В килията ми беше тъмно като в рог и страшно студено. Стоях там и чаках ли чаках.

Накрая те дойдоха за мен.

Вратата се отвори и нахлу слаба светлина. Примижах и ми бе наредено да вървя напред.

Коридорът отвън беше препълнен с въоръжени мъже, затова реших, че няма смисъл да правя никакви опити за бягство.

Потърках наболата си брада и тръгнах накъдето ме поведоха.

След дълъг преход стигнахме до залата със спиралната стълба, по която започнахме да се изкачваме. Докато вървяхме, не зададох нито един въпрос и никой не ми предложи никаква информация.

Когато се озовахме в края на стълбата, бях съпроводен нататък до самия дворец. Там ме въведоха в топла, чиста стая и ми наредиха да се съблека, което аз направих. После влязох във вана, пълна с вдигаща пара вода и един слуга ме изтърка, обръсна и подстрига косата ми.

Щом отново се изсуших, дадоха ми чисти дрехи, в черно и сребърно. Облякох ги и поставиха върху раменете ми черен плащ, чиято закопчалка представляваше сребърна роза.

— Готов сте — заяви сержантът на стражата. — Елате с мен.

Последвах го, а стражите последваха мен.

Бях отведен далече в дъното на двореца, където един ковач сложи окови около китките и глезените ми и ги свърза с вериги, които бяха прекалено здрави, за да успея да ги счупя. Ако бях оказал съпротива, знаех, че ще ме бият, докато изпадна в безсъзнание и после резултатът щеше да бъде същия. Не изпитвах желание отново да ме бият до безсъзнание, затова се подчиних.

После неколцина стражи вдигнаха веригите и аз бях отведен обратно в предната част на двореца. Не можех да се възхитя на великолепието, което цареше навсякъде около мен. Бях затворник. Вероятно скоро щях да бъда мъртъв или прикован на колелото за мъчения. Нищо не можех да направя точно в този момент. Един хвърлен през прозореца поглед ми изясни, че е ранна вечер и нямаше място за носталгия, докато преминавах през помещения, където бяхме играли заедно като деца.

Преминахме по един дълъг коридор, след което ме въведоха в голямата банкетна зала.

Из цялото помещение бяха наслагани маси и около тях седяха много хора, голяма част от които познавах. Всички най-хубави рокли и костюми на Амбър грееха край мен върху телата на придворните, под запалените факли свиреха музиканти, а върху масите вече бе сервирано яденето, макар че все още никой не се хранеше.

Забелязах хора, които разпознах, като Флора, например, както и някои непознати лица. Тук беше менестрелът, сър Рейн — да, когото лично бях удостоил с рицарско звание и не бях виждал от векове. Той извърна очи, когато погледът ми падна върху него.

Отведоха ме в долния край на огромната централна маса и ме сложиха да седна там.

Стражите се отдръпнаха и останаха прави зад мен. Те заключиха краищата на веригите ми към халки, явно наскоро приковани към пода. Мястото в горния край на моята маса все още не беше заето.

Не познавах жената, която седеше от дясната ми страна, но мъжът отляво беше Джулиан. Не му обърнах внимание и се вторачих в дамата, едно русо миньонче.

— Добър вечер — казах аз. — Изглежда забравиха да ни представят. Аз съм Коруин.

Тя погледна към мъжа от дясната й страна за подкрепа, пълен, червенокос юначага с много лунички. Той се извърна и изведнъж потъна в оживен разговор със съседката си отдясно.

— Няма нищо лошо в това да поговорите с мен, честно — продължих аз. — Не е заразно.

Жената успя слабо да се усмихне и рече:

— Казвам се Кармел. Как сте, принц Коруин?

— Много хубаво име — отвърнах, — а аз съм добре. Какво прави приятно момиче като вас на подобно място?

Тя припряно се пресегна за чашата си и отпи малко вода.

— Коруин — обади се Джулиан, по-високо, отколкото бе нужно. — Смятам, че дамата намира поведението ти за обидно и нахално.

— Колко думи си разменил с нея тази вечер?

Той не почервеня. Побледня.

— Да не си си отворил устата повече.

Тогава аз се протегнах, като нарочно издрънчах с веригите си. Освен ефекта, който произведе шума, успях да разбера и докъде мога да стигна. Съвсем доникъде, разбира се. Ерик беше предпазлив.

— Ела по-близо да ми прошепнеш възраженията си, братко — поканих Джулиан.

Но той не прие.

Бях заел мястото си последен, затова знаех, че моментът е съвсем наближил. Така и се оказа.

От шест тромпета се понесоха пет изсвирвания и Ерик влезе в залата.

Всички станаха прави.

С изключение на мен.

На стражите им се наложи да ме издърпат нагоре с веригите и да ме задържат така.

Ерик се усмихна и се спусна по стълбите от дясната ми страна. Неговите цветове едва се виждаха под хермелиновата мантия, която бе облякъл.

Той отиде до предния край на масата и остана прав пред стола си. Един прислужник се приближи и спря зад него, а виночерпците започнаха да обикалят и да наливат.

Когато всички чаши бяха напълнени, Ерик вдигна своята.

— Да пием за здравето на тези, които винаги ще живеят в Амбър, вечният град — и всички вдигнаха чаши.

С изключение на мен.

— Вземи си чашата! — изсъска Джулиан.

— Подай ми я — отвърнах аз.

Той не помръдна, само ме изгледа яростно. В този момент бързо се наведох напред и вдигнах чашата си.

Между нас имаше почти двеста човека, но гласът ми се разнесе из цялата зала. А очите на Ерик не се откъсваха от мен, докато казвах:

— За Ерик, който стои в най-долния край на масата!

Никой не ме докосна, преди Джулиан да излее чашата си на пода. Всички останали направиха същото, но аз успях да изпия по-голямата част от съдържанието на своята, която после ми избиха от ръцете.

Тогава Ерик седна и придворните го последваха, а на мен ми бе позволено да се стоваря в стола си.

Започнаха да сервират храната и тъй като бях гладен, ядох не по-зле от всички тях, а дори и доста по-добре от повечето.

През цялото време свиреше музика и вечерята продължи повече от два часа. Никой не ми проговори и аз не заговорих никого. Но присъствието ми се чувстваше и нашата маса бе по-тиха от останалите.

Кейн седеше в горния край на масата. От дясната страна на Ерик. Предполагах, че Джулиан е в немилост. Нито Рандъм, нито Дирдри присъстваха. Имаше и много благородници, които познавах и някои от тях бях смятал за приятели, но те до един отказваха да отвърнат на погледа ми.

Тогава разбрах, че е въпрос само на дребни формалности Ерик да стане крал на Амбър.

Скоро дойде и техният ред.

Щом вечерята свърши, не последваха речи. Ерик просто се изправи.

Тромпетите отново изсвириха и раздраха въздуха със звука си.

После процесията от придворни се запъти към тронната зала на Амбър.

Знаех какво щеше да последва.

Ерик застана пред трона и всички му се поклониха.

С изключение на мен, всъщност, но пък аз бях принуден да коленича.

Днес беше денят на неговата коронация.

Настъпи тишина. Кейн внесе възглавничката, върху която бе поставена короната, короната на Амбър. Той коленичи и замръзна в това положение, предлагайки я.

Тогава бях вдигнат на крака и изблъскан напред. Знаех какво предстои да се случи. Озарението ме удари като светкавица и започнах да се съпротивлявам. Но те ме събориха на земята с удари и ме затътриха на колене в основата на стълбичката пред трона.

Музиката плавно се усили — свиреха „Зелените ръкави“ — и отнякъде зад гърба ми Джулиан обяви:

— Наблюдавате коронацията на новия крал на Амбър. — После с шепот се обърна към мен: — Вземи короната и я подай на Ерик. Той сам ще я сложи на главата си.

Вгледах се в короната на Амбър върху пурпурната възглавничка, която Кейн държеше.

Тя бе изкована от злато, имаше седем върха и в края на всеки от тях блестеше скъпоценен камък. Обръчът беше обсипан с изумруди, а над слепоочията бе поставен по един огромен рубин.

Не помръдвах, замислен за времената, когато бях гледал лицето на баща ни под нея.

— Не — рекох просто и почувствах удар по лявата буза.

— Вземи я и я подай на Ерик — повтори той.

Опитах се да му върна удара, но веригите ми бяха стегнати изкъсо. Получих нов удар.

Погледнах към острите, дълги върхове.

— Добре тогава — казах накрая и посегнах към короната.

Задържах я за миг в две ръце, после бързо я поставих върху собствената си глава и обявих:

— Коронясвам себе си, Коруин, за крал на Амбър!

Мигновено ми отнеха короната и я поставиха обратно на възглавничката. По гърба ми се посипаха удари. Из залата се разнесе мърморене.

— Сега я вдигни и опитай пак — нареди Джулиан. — Вземи я и я подай на Ерик.

Върху мен се стовари нов удар.

— Добре — рекох му, като усещах, че ризата ми става мокра.

Този път я запокитих, с надеждата да извадя на Ерик някое око.

Той я улови с дясната си ръка, усмихна се надолу към мен и аз получих нова порция удари.

— Благодаря ти — рече Ерик. — А сега ме чуйте, всички присъстващи, както и онези, които ни слушат в Сенките. Днес аз приемам короната и трона. Поемам в ръката си скиптъра на кралство Амбър. Спечелих трона честно и го вземам и задържам с правото на своята кръв.

— Лъжец! — извиках аз и нечия ръка ми запуши устата.

— Приемам короната под името Ерик Първи, крал на Амбър.

— Да живее кралят! — извикаха три пъти придворните.

После той се наведе напред и ми прошепна:

— Очите ти се насладиха на най-прекрасната гледка, която някога ще видят… Стража! Отведете Коруин в ковачницата и му изгорете очите! Нека запомни тази церемония като последното, което е видял през живота си! После го хвърлете в мрака на най-дълбоката тъмница в подземията на Амбър, където името му да бъде забравено!

Изплюх се и получих удари.

Съпротивлявах се с всички сили, но бях изведен от залата. Никой не искаше да ме погледне, докато минавах и последното, което си спомням, е как седналия на трона си Ерик произнася своята благословия над благородниците на Амбър и се усмихва.

Онова, което той нареди, бе сторено с мен и, слава Богу, аз припаднах преди да са свършили.

Нямам представа колко по-късно е било, когато се свестих в пълен мрак и усетих ужасната болка в главата си. Може би тогава съм произнесъл проклятието си, а може да е било и докато нажежените железа са потъвали в очите ми. Не си спомням. Но знаех, че Ерик никога няма да бъде спокоен на трона си, защото проклятие от принц на Амбър, произнесено в пристъп на ярост, винаги се сбъдваше.

Дращех с нокти по сламата в пълния мрак на килията, ала сълзите не идваха. Това беше най-ужасното. След време — само боговете знаеха колко — отново потънах в сън.

Когато се събудих, болката все още не ме бе напуснала. Изправих се на крака. Започнах да измервам големината на килията си. Четири крачки на ширина, пет — на дължина. В пода имаше дупка за клозет, а в ъгъла — сламеник. Вратата бе снабдена с тесен процеп в долния край и пред него напипах поднос, върху който имаше парче клисав хляб и шише с вода. Ядох и пих, но не се почувствах ободрен.

Болката в главата ми бе непоносима и не успявах да намеря покой.

Спях, колкото можех повече и никой не идваше да ме види. Събуждах се, кръстосвах килията, опипвах за храна и я изяждах, когато я намирах. Спях, колкото можех повече.

След седем преспивания болката в очните ми кухини затихна. Мразех този мой брат, който бе крал на Амбър. По-добре да ме беше убил.

Питах се каква ли е реакцията сред хората, но нямаше как да разбера.

Когато мракът достигнеше Амбър, обаче, Ерик щеше да съжалява. Това поне го знаех и то ми беше утеха.

Така започнаха моите дни в тъмнина и аз не разполагах с никакви средства за измерването им. Дори да имах очи, не бих могъл да различа деня от нощта в тази килия.

Времето вървеше по пътя си, без да ми обръща внимание. Имаше моменти, когато ме обливаше пот и направо ме втрисаше от това. Дали бяха минали три месеца? Или няколко часа? Седмици? А може би години?

Загубих всякаква представа за времето. Спях, крачех напред-назад (знаех точно къде да поставям краката си и къде да се обръщам) и разсъждавах за нещата, които бях направил и за онези, които бях пропуснал да направя. Понякога сядах с кръстосани крака и дишах бавно и дълбоко, като изпразвах съзнанието си и го задържах така колкото можех по-дълго. Това помагаше — да не мисля за нищо.

Ерик беше умен. Макар силата още да живееше в мен, сега тя бе безполезна. Сляп човек не може да се движи сред Сенките.

Брадата ми бе пораснала до гърдите и косата ми беше дълга. В началото непрекъснато бях гладен, но след време апетитът ми се стопи. Понякога ми се завиваше свят, ако се изправех прекалено рязко.

Все още можех да виждам в кошмарите си, ала от това ме болеше дори повече, когато се събуждах.

По-късно, обаче, се почувствах някак чужд на събитията, довели ме дотук. Сякаш те се бяха случили на друг човек. А това също беше вярно.

Много бях отслабнал. Можех да си представя как изглеждам, блед и кльощав. Не успявах дори да заплача, въпреки че на няколко пъти бях изпитвал желание. Нещо не беше наред със слъзните ми канали. Ужасно бе, че човек можеше да бъде докаран дотам.

После един ден откъм вратата се чу слабо подраскване. Не му обърнах внимание.

То се повтори и аз пак не реагирах.

Тогава чух някой да прошепва името ми, с въпросителен тон.

Пресякох килията.

— Да? — отговорих.

— Аз съм, Рейн — каза гласът. — Как се чувстваш?

При този въпрос се разсмях.

— Прекрасно! Тук е направо страхотно! — рекох. — Всяка вечер стек, шампанско и танци с момичета. Господи! Трябва да дойдеш и ти някой път!

— Съжалявам — каза той, — че нищо не мога да направя за теб — и почувствах болката в гласа му.

— Знам — отговорих.

— Бих го направил, ако можех — продължи Рейн.

— И това знам.

— Донесох ти нещо. Заповядай.

Малката вратичка в долния край на вратата леко изскърца, когато на няколко пъти хлътна навътре.

— Какво е това? — попитах аз.

— Чисти дрехи, три самуна пресен хляб, буца сирене, малко месо, две бутилки вино, картон цигари и много кибрит.

Гласът заседна в гърлото ми.

— Благодаря ти, Рейн. Невероятен си. Как го уреди?

— Познавам пазача, който е дежурен тази вечер. Той няма да ме издаде. Дължи ми твърде много.

— Да не реши да си плати дълга наведнъж, като се отърве от теб — подхвърлих аз. — По-добре не го прави пак… колкото и да съм ти признателен. Не е нужно да казвам, че ще унищожа уликите.

— Иска ми се нещата да бяха потръгнали иначе, Коруин.

— На мен също. Благодаря ти, че си помислил за мен, когато това ти е било забранено.

— Тази част беше най-лесната — рече той.

— От колко време се намирам тук?

— От четири месеца и десет дни.

— И какво ново в Амбър?

— Ерик управлява. Това е всичко.

— Джулиан къде е?

— Върна се в Гората на Ардън, заедно с хората си.

— Защо?

— Някакви странни неща изскачат от Сенките напоследък.

— Разбирам. Ами какво става с Кейн?

— Той още е в Амбър и се забавлява. Най-вече с пиене и жени.

— А Жерар?

— Стана адмирал на цялата флота.

Въздъхнах с известно облекчение. Струвах се неговото отсъствие по време на морското ни сражение да не му е донесло неприятности с Ерик.

— Какво прави Рандъм?

— Затворен е в една от горните зали.

— Какво? Заловиха ли го?

— Да. Той минал през Лабиринта в Ребма и се появи тук с арбалет. Успя да рани Ерик, преди да го хванат.

— Наистина ли? Защо не са го убили?

— Носеше се слух, че е женен за една благородничка в Ребма. Ерик не желаеше точно в този момент да си създава неприятности с техния двор. Мойри има голямо кралство, а пък се говори, че Ерик дори възнамерявал да я помоли да стане негова кралица. Всичко това са само клюки, разбира се. Но интересни.

— Да — съгласих се аз.

— Тя те харесваше, нали?

— Донякъде. Ти как разбра?

— Присъствах, когато съдиха Рандъм. Успях да поговоря с него за миг. Лейди Вайъли, която твърди, че му е жена, помоли да сподели с него затвора. Ерик още не е решил как да отговори.

Замислих се за сляпата девойка, която никога не бях виждал и направо й се удивих.

— Преди колко време се случи всичко това? — попитах.

— Ами… преди трийсет и четири дни. Тогава се появи Рандъм. Една седмица по-късно, Вайъли отправи молбата си.

— Трябва да е странна жена, ако действително обича Рандъм.

— И аз това си помислих — рече той. — Не мога да си представя по-необичайна комбинация.

— Ако ти се удаде възможност да го видиш отново, предай му поздравите и съчувствието ми.

— Добре.

— Как я карат сестрите ми?

— Дирдри и Луела останаха в Ребма. Лейди Флоримел се радва на благоволението на Ерик и заема високо положение в настоящия двор. Не зная къде се намира Файона в момента.

— Разбра ли се нещо повече за Блийс? Предполагам, че е мъртъв.

— Трябва да е загинал — каза Рейн. — Обаче тялото му изобщо не беше намерено.

— А Бенедикт?

— Все така отсъстващ, както и досега.

— Ами Бранд?

— Ни звук, ни стон.

— Е, струва ми се че с това покрихме цялото семейство, каквото е в настоящия момент. Написал ли си някакви нови балади?

— Не — отговори той. — Все още работя над „Обсадата на Амбър“, но тя и без това ще бъде изпълнявана само тайно, ако изобщо стане.

Протегнах се през мъничката вратичка в долния край на вратата.

— Бих искал да ти стисна ръката — рекох и усетих неговата длан върху моята. — Беше прекрасно от твоя страна да сториш всичко това за мен. Ала не го прави повече. Глупаво ще бъде да предизвикваш гнева на Ерик.

Той ми стисна ръката, измърмори нещо и си тръгна.

Напипах пакета му, отворих го и се натъпках с месото, което беше най-нетрайната част от съдържанието му. Придружавах хапките си с големи залъци хляб и едва сега осъзнах, че почти бях забравил колко вкусна може да бъде храната. После ми се доспа и си легнах. Не вярвам да съм спал много дълго и когато станах, отворих едната бутилка вино.

В моето изтощено състояние не ми трябваше много, за да се почувствам леко опиянен. Запалих си цигара, седнах на сламеника, облегнах се на стената и се унесох в мисли.

Спомних си Рейн като дете. Тогава аз вече бях голям, а той искаше да стане придворен шут. Слабичко, умно момче. Хората му се бяха подигравали твърде много. Без да изключвам и себе си. Но аз пишех музика, съчинявах балади и той бе намерил отнякъде една лютня, която сам се бе научил да използва. Скоро започнахме често да пеем на два гласа и не след дълго се привързах към него. Заехме се заедно да се упражняваме в бойните изкуства. Той беше доста неумел в тях, ала аз се чувствах виновен заради начина, по който се бях държал с него по-рано, така че го насърчавах и накрая успях да го направя приличен фехтовач. Никога не съжалих за това, а предполагам и той. Не мина много време и той стана менестрел в двора на Амбър. Преди това го бях водил за мой паж и, когато започнаха войните срещу тъмните същества от сянката на име Уейрмонкен, назначих го за оръженосец и се сражавахме рамо до рамо. На бойното поле при Джоунс Фолс го посветих в рицарско звание и той го заслужаваше. После Рейн продължи да се занимава с музика и стана по-добър от мен в начина, по който съчиняваше думите и мелодията. Обличаше се в пурпур, а думите му бяха златни. Обичах го като един от малцината ми приятели в Амбър. Не бях допускал, обаче, че ще поеме такъв голям риск, за да ми донесе човешка храна. Не очаквах подобно нещо от никого. Отпих отново за негово здраве и изпуших още една цигара. Той беше добър човек. Запитах се колко ли дълго щеше да оцелее.

Изхвърлих всички фасове в дупката, а също — след време — и празната бутилка. Не исках нищо около мен да показва, че съм се „забавлявал“, в случай, че Ерик направеше внезапна проверка. Изядох цялата чудесна храна, която Рейн ми бе донесъл и се почувствах преял за първи път, откакто бях в тъмницата. Запазих последната бутилка, за да се отдам наведнъж някой път на пиянство и забрава.

След като и този момент отмина, аз се върнах към безкрайните си размишления.

Преди всичко се надявах, че Ерик не познава всички скрити умения, известни на нашето семейство. Той беше крал на Амбър, наистина, но не знаеше всичко. Поне засега. Не както татко бе знаел. Все още имаше някаква вероятност — едно на милион — нещо да заработи в моя полза. Тази мисъл много ми помагаше да не полудея в миговете на най-силно отчаяние.

А може и да съм бил луд известно време, не знам. Някои дни липсват напълно от съзнанието ми, като си помисля сега, застанал тук, пред прага на Хаоса. Бог знае какво бе ставало тогава и аз нямах намерение да ходя на психиатър, за да открия.

И без това никой от вас, добри доктори, не би могъл да се справи с моето семейство.

Лежах и се разхождах из непрогледния мрак. Бях станал страшно чувствителен към звуци. Чувах изшумоляването от лапите на плъховете по сламата, далечните стенания на други затворници, ехото от стъпките на стражите, когато идваха да ми оставят поднос с храна. Започнах от подобни шумове да установявам посоки и разстояния.

Предполагам, че бях станал по-чувствителен и към миризми, но за тях се опитвах да не мисля прекалено много. Освен въображаемите, от които ми се повдигаше, можех да се закълна, че дълго време се носеше и мирис на разлагаща се плът. Започнах да си задавам въпроса колко ли време ще им е необходимо да забележат, ако умра аз? Колко ли парчета хляб и купички помия ще останат неизядени, преди на пазачът да му хрумне да провери дали продължавам съществуванието си?

Отговорът на този въпрос можеше да се окаже много важен.

Миризмата на труп се задържа много дълго. Опитах се отново да мисля с езика на времето и реших, че трябва да съм я усещал повече от седмица.

Макар че много строго се ограничавах, устоявайки на изкушението за колкото можех по-дълги периоди, най-накрая ми остана само един пакет цигари.

Отворих го и си запалих една. Първоначално имах картон „Салем“ и бях изпушил единайсет пакета. Това правеше двеста и двайсет цигари. Някога си бях засичал за колко време изпушвам една цигара — отнемаше ми седем минути. Или общо бях прекарал в пушене хиляда петстотин и четирийсет минути или двайсет и пет часа и четирийсет минути. Сигурен бях, че оставях интервал от поне един час между цигарите, а може би по-скоро беше час и половина. Да кажем час и половина. Ако сметнем, че спях между шест и осем часа в денонощие, оставаха ми по шестнайсет или осемнайсет часа, в които бях буден. Реших, че съм пушил между десет и дванайсет цигари на ден. Това означаваше, че трябва да бяха минали три седмици от посещението на Рейн. Той ми бе казал, че коронацията е била преди четири месеца и десет дни, което правеше до момента около пет месеца.

Изпуших много пестеливо последния си пакет, наслаждавайки се на всяка цигара като на любовно изживяване. Когато свършиха до една, изпаднах в отчаяние.

После трябва да е минало много повече време.

Започнах да се чудя какво ли прави Ерик. Как се справя като владетел? С какви проблеми се сблъсква? С какво се е заел в този момент? Защо не слиза тук да ме измъчва? Дали действително е възможно да бъда забравен в Амбър, дори с кралска заповед? Реших, че това няма да стане никога.

Ами братята ми? Защо никой от тях не бе влязъл във връзка с мен? Толкова беше лесно да се използва моята Фигура и да се наруши заповедта на Ерик.

Никой не го направи, обаче.

Дълго си мислих и за Мойри, последната жена, която бях обичал. Какво ли правеше тя? Дали мислеше понякога за мен? Сигурно не. Може би вече е станала любовница на Ерик или негова кралица. Дали му говореше понякога за мен? Отговорът пак беше, сигурно не.

Ами сестрите ми? Забрави за тях. Всичките са кучки.

Веднъж преди също бях ослепявал, от взрив при топовен изстрел през осемнайсети век на сянката Земя. Но тогава това бе траяло само около месец и зрението ми се беше върнало. Ерик, обаче, имаше предвид постоянно увреждане, когато даде своята заповед. Още ме избиваше пот и потръпвах, а понякога се събуждах с викове, щом ме споходеше споменът за нажежените до бяло железа… увиснали там, пред очите ми… а после допирът им!

Простенах тихо и продължих да крача.

Не можех да направя абсолютно нищо. Това беше най-ужасното. Бях безпомощен като ембрион. Бих дал душата си да мога отново да се родя за зрението и яростта. Дори само за час, с меч в ръка, да се бия още веднъж с моя брат.

Върнах се обратно върху сламеника и заспах. Когато се събудих, намерих храна, ядох и пак започнах да се разхождам. Ноктите на ръцете и краката ми бяха пораснали много. Брадата ми бе ужасно дълга, а косата непрекъснато ми падаше в очите. Чувствах се мръсен и през цялото време се чешех. Чудех се дали нямам въшки.

Мисълта, че един принц на Амбър може да бъде докаран до това състояние, събуждаше ужасни чувства в самите дълбини на същността ми, където и да се намираха те. Бях отгледан и възпитан със съзнанието, че ние сме някакви непобедими същества, чисти, хладни и диамантено твърди като изображенията ни на Фигурите. Очевидно не бяхме такива.

Ала поне достатъчно приличахме на останалите хора, за да си имаме свои начини за прекарване на времето.

Разказвах си сам най-различни истории, представях си всевъзможни ситуации, припомнях си приятни преживявания — те съвсем не бяха малко. Извиквах в съзнанието си проявленията на природата: вятър, дъжд, сняг, летни горещини и хладен пролетен бриз. На сянката Земя бях разполагал с малък самолет и се бях наслаждавал на усещането, когато го управлявах. Спомнях си блестящите цветни панорами долу в ниското, миниатюрните градове, ширналата се пред мен синева на небето, купчинките облаци (къде бяха те сега?) и чистото пространство на океана под крилете ми. Замислях се за жените, които бях обичал, баловете, сраженията. А когато приключех с всичко това и не можех да се сдържам повече, мислех за Амбър.

Един път, когато го направих, слъзните ми жлези започнаха отново да функционират. Заплаках.

След безкрайно дълго време, време изпълнено с мрак и много сън, пред вратата на килията ми спряха стъпки и чух шума от завъртането на ключ в ключалката.

Рейн ме бе навестил толкова отдавна, че напълно бях забравил вкуса на виното и цигарите. Не можех реално да преценя колко време е минало, но със сигурност беше много.

В коридора бяха застанали двама мъже. Познах това още по стъпките им, преди да съм чул звука на гласовете им.

Единият от гласовете го познах.

Вратата се отвори и Джулиан произнесе името ми.

Не отговорих веднага и той го повтори:

— Коруин? Ела тук.

Тъй като не разполагах с кой знае какъв избор, аз станах и се приближих. Спрях, когато усетих, че се намирам на една крачка от него.

— Какво искаш? — попитах.

— Ела с мен — хвана ме той за ръката.

Тръгнахме по коридора. Джулиан не проронваше дума, а аз по-скоро щях да умра, отколкото да му задам някой въпрос.

По промененото ехо от стъпките ни разбрах кога сме влезли в голямата зала. Малко след това той ме поведе нагоре по стълбата.

Нагоре, докато влязохме в самия дворец.

Там бях отведен в някаква стая и поставен да седна на стол. Един бръснар се зае да подстригва косата и брадата ми. Не можах да позная гласа му, когато ме попита дали искам да подкъси или да обръсне брадата ми.

— Махни я цялата — казах аз, а през това време с ноктите ми се зае маникюрист.

После бях изкъпан и някой ми помогна да се облека в чисти дрехи. Те висяха върху мен като на закачалка. Въшките ми също бяха изчистени, но да забравим за това.

След цялата процедура бях заведен на друго черно място, пълно с музика, аромати на вкусна храна, шум от много гласове и изблици смях. Разбрах, че се намирам в банкетната зала.

Гласовете малко утихнаха, когато Джулиан ме въведе и ме постави върху един стол.

Седях на него, докато не засвириха тромпетите, под чиито звуци бях накаран да стана.

Чух извиканата наздравица:

— За Ерик Първи, крал на Амбър! Да живее кралят!

Не пих за него, но изглежда никой не забеляза. Тостът бе вдигнат с гласа на Кейн, някъде в далечния край на масата.

Ядох, колкото можех да поема, защото това беше най-добрата предложена ми храна от коронацията насам. От гласовете наоколо разбрах, че днес се навършва една година от това събитие, което означаваше, че бях прекарал цяла година в тъмницата.

Никой не ме заговори и аз също не направих никакви опити. Присъствах там само като призрак. За да бъда унижен и, несъмнено, с вида си да напомня на братята ми, каква цена се заплаща при опълчване срещу нашия владетел. Пък и на всички им беше наредено да ме забравят.

Празненството продължи до късно през нощта. Някой се грижеше да съм добре снабден с вино, което беше нещо, и аз седях там и слушах музиката по време на всичките танци.

За да се освободи пространство, масите бяха изнесени и мен ме настаниха в някакъв ъгъл.

Напих се почти до безсъзнание и бях полузавлечен, полуотнесен до килията си на сутринта, когато всичко приключи, с изключение на почистването. Съжалявах само, че не ми бе прилошало достатъчно, за да изцапам пода или великолепните дрехи на някого.

Така завърши първата година мрак.

IX

Няма да ви досаждам с повторения. Втората ми година беше досущ като първата, със същия финал. Както и третата. През втората година Рейн дойде два пъти, с кошница пълна с деликатеси и уста, пълна с клюки. И двата пъти му забраних да идва повече. През третата година дойде шест пъти, по веднъж на всеки два месеца, и всеки път аз отново му забранявах, изяждах храната му и изслушвах всичко, което имаше да ми каже.

Нещо в Амбър не беше както трябва. Странни същества излизаха от Сенките и вилнееха из реалния свят. Те, разбира се, бяха унищожавани. Ерик все още се опитваше да разбере как са се появили. Аз не споменах нищо за проклятието си, макар по-късно да се зарадвах от факта, че то се бе сбъднало.

Рандъм, като мен, още беше затворник. Жена му наистина бе споделила съдбата му. Положението на другите ми братя и сестри оставаше непроменено. Така прекарах и третата годишнина от коронацията, когато се случи това и аз отново усетих, че съм жив.

Това…

Това! Един ден то се случи и аз се почувствах толкова добре, че веднага отворих последната бутилка вино, която Рейн ми бе донесъл и започнах последния пакет цигари, който си пазех.

Изпуших го, изпих бутилката и се наслаждавах на мисълта, че все пак бях успял да победя Ерик. Ако той откриеше това, усещах, че може да е фатално. Но знаех, че Ерик нищо не подозира.

Затова празнувах, пушех, пиех и кроях планове в светлината на това, което се бе случило.

Да, светлината.

Бях открил неясна ивичка светлина, някъде вдясно от мен.

Добре, да погледнем нещата от тази им страна: бях се събудил в болнично легло, за да разбера, че невероятно бързо съм се възстановил. Схващате ли?

Аз оздравявах по-бързо от другите хора със счупени кости. Всички благородници и благороднички от Амбър имат развита донякъде тази способност.

Бях преживял чумата, бях оцелял при похода към Москва…

Възстановявах се по-бързо и по-добре от всички, които познавах.

Наполеон веднъж бе отбелязал този факт. Както и генерал Макартър.

Просто нервните тъкани отнемаха малко повече време, това беше всичко.

Тази прекрасна ивичка светлина, някъде вдясно от мен, означаваше точно това: зрението ми се възвръщаше.

След известно време осъзнах, че тя се процеждаше през малката решетка във вратата на килията ми.

Моите пръсти ми казаха, че вече имам нови очи. Тяхното възстановяване ми бе отнело повече от три години, но бях успял. Това беше възможността едно на милион, за която споменах по-рано, нещото, което дори Ерик не би могъл да предположи, поради разнообразието от способности между различните членове на нашето семейство. Аз го бях победил в този случай: научил се бях, че мога да регенерирам очите си.

От край време знаех, че умея да възстановявам нервната си тъкан, ако разполагам с необходимото време. През Френско-Пруската война от нараняване в гръбнака бях получил парализа. След две години отново оздравях. Надявал се бях — макар да звучеше безумно, трябва да призная, — че това може да се случи отново с изгорените ми очи. И се бях оказал прав. Усещах ги цели и зрението ми бавно се възвръщаше.

Колко ли време оставаше до следващата годишнина от коронацията на Ерик? Спрях да крача напред-назад и сърцето ми заби по-бързо. Веднага, щом някой забележеше, че очите ми са се възстановили, щях да ги загубя отново.

Следователно трябваше да избягам, преди четвъртата година да е свършила.

Как?

Не бях мислил много по този въпрос досега, защото дори да намерех начин да се измъкна от килията си, никога не бих могъл да избягам от Амбър — или дори от двореца, ако ставаше дума — без очи или помощ, а не разполагах с нито едно от двете.

Сега, обаче…

Вратата на килията ми беше дебела, тежка, обкована с мед и имаше само едно мъничко зарешетено прозорче на около метър и петдесет височина, през което можеше да се надникне вътре, за да се види дали съм още жив, в случай че някой се заинтересуваше. Дори да успеех да махна решетките, сигурен бях, че не бих могъл да се протегна достатъчно, за да достигна ключалката. В долния край на вратата се намираше малката люлееща се вратичка, през която ми пъхаха храната и това беше всичко. Пантите й бяха или от външната страна или някъде в сечението на вратата, не знаех със сигурност. Във всички случаи не можех да ги достигна. Нямаше никакви прозорци, нито пък други врати.

Всичко беше все едно още бях сляп, като се изключи тази слаба, неясна светлина през решетката. Ясно ми бе, че зрението ми засега не се е върнало напълно. Необходимо му бе още много време. Но дори да виждах идеално, вътре беше тъмно като в рог. Знаех това, защото познавах тъмниците в подземията на Амбър.

Запалих си цигара, тръгнах пак напред-назад и започнах да обмислям коя от наличните ми вещи би могла да свърши някаква работа. Разполагах с дрехите на гърба си, сламеника, на който спях и още колкото ми душа иска разхвърляна по пода, подгизнала слама. Имах и кибрит, ала бързо се отказах от изкушението да подпаля сламата, защото се съмнявах, че някой ще дойде да отвори вратата, ако го направех. По-вероятно беше стражите да се съберат да се посмеят, в случай, че тя пламнеше изобщо. Притежавах и една лъжица, която бях откраднал на последния банкет. Всъщност исках да взема нож, но Джулиан ме хвана как правя опит да се добера до един и веднага го махна. Обаче той не знаеше, че това бе вторият ми опит. Вече бях пъхнал лъжицата в ботуша си.

И така, каква полза можех да извлека от нея?

Чувал бях всички тези истории за хора, които изкопават тунели от килиите си с най-невероятни предмети — катарами (каквато аз нямах) и прочие. Но не разполагах с нужното време, за да си играя на граф Монте Кристо. Трябваше да се измъкна до няколко месеца, иначе новите ми очи нямаше да струват нищо.

Вратата беше направена предимно от дърво. Дъб. По краищата бе укрепена с четири метални ленти. Едната минаваше през горния край, другата — през долния, а останалите две се спускаха покрай трийсет сантиметровото зарешетено прозорче. Вратата се отваряше навън, а ключалката се намираше от лявата ми страна. Спомнях си, че трябва да е около пет сантиметра дебела и знаех къде е ключалката, което все пак проверих като натиснах вратата и усетих съпротивлението в тази точка. Освен това имаше и резе, но за него щях да се тревожа по-късно. Бих могъл евентуално да се справя с резето, като го избутам с пъхнатата между вратата и касата дръжка на лъжицата.

Коленичих върху сламеника и очертах с лъжицата квадрат около мястото, където се намираше ключалката. Чегъртах го, докато ръката ми съвсем отмаля — някъде около два часа. После прокарах пръсти по повърхността на дървото. Не бях постигнал много, но все пак беше някакво начало. Преместих лъжицата в лявата си ръка и продължих, докато и тя ме заболя.

Не спирах да се надявам, че Рейн може да мине. Сигурен бях, че ще успея да го убедя да ми даде кинжала си, ако много настоявам. Той, обаче, не се появи и аз просто продължавах да стържа.

Работех ден подир ден, докато издълбах дървото с около сантиметър. Всеки път, щом чуех стъпките на пазача, връщах сламеника при отсрещната стена и лягах на него, с гръб към вратата. Когато той си тръгнеше, възобновявах работата си. После се наложи да спра за известно време, колкото и да не го исках. Макар че бях увил ръцете си в парчета плат, откъснати от дрехите ми, бяха ми излезли мехури, които се пукнаха и разранената плът под тях взе да кърви. Затова си дадох почивка и ги оставих да заздравеят. Реших да използвам времето за съставяне на планове какво да направя, след като изляза.

Щом успея да пробия дупка във вратата, ще вдигна резето. Шумът от падането му сигурно ще доведе някой пазач. Дотогава, обаче, аз ще съм излязъл. Два здрави ритника ще дочупят парчето, което дълбая, а пък ключалката ако иска да си стои там, където е. Вратата ще се отвори и аз ще се изправя срещу пазача. Той ще бъде въоръжен, а аз — не. Ще се наложи да го убия.

Сигурно ще е доста самоуверен, като мисли, че не мога да виждам. От друга страна, може и да е леко уплашен, ако си спомни как влязох в Амбър. Във всички случаи ще трябва да умре, а тогава аз ще имам оръжие. Обхванах с лявата си ръка десния си бицепс и пръстите ми се срещнаха. Господи, колко бях отслабнал! Но все пак в жилите ми течеше кръвта на Амбър и чувствах, че дори в това състояние бих могъл да се справя с всеки обикновен човек. Възможно бе и да се лъжех, ала трябваше да опитам.

После — ако успеех, — с меч в ръка, вече нищо не можеше да ми попречи да стигна до Лабиринта. Минех ли през него и доберях ли се до центъра, щях да съм в състояние да отида на който свят сянка си пожелая. Там щях да възвърна силите си и този път нямаше да избързвам. И един век да ми отнемеше, пак щях да изпипам всичко до съвършенство, преди да тръгна отново към Амбър. В края на краищата технически аз бях законният крал. Не се ли бях коронясал в присъствието на всички, преди Ерик да направи същото? Щях да имам грижа да си получа трона!

Ех, само ако беше възможно да се отиде в Сенките от самия Амбър! Тогава нямаше да ми се налага да се занимавам с Лабиринта. Но моят Амбър е центърът на всичко и не е толкова лесно да се излезе от него.

След, да кажем, месец ръцете ми оздравяха и се покриха с големи мазоли от заниманията ми. Чух приближаването на стъпки и се преместих в отсрещния край на килията. Вратичката изскърца кратко и яденето ми беше пъхнато под вратата. После стъпките зазвучаха отново, този път заглъхвайки в далечината.

Върнах се при вратата. Без да поглеждам, знаех какво има върху подноса: парче клисав хляб, глинена чаша с вода и парче сирене, ако имах късмет. Нагласих сламеника, коленичих на него и опипах изстърганото място. Почти бях преполовил работата.

Тогава чух изхилването.

То дойде откъм гърба ми.

Обърнах се и не ми бе нужно да използвам очите си, за да разбера, че там има някой. Близо до лявата стена стоеше някакъв мъж и се подхилваше.

— Кой си ти? — попитах със странно звучащ глас. В този момент осъзнах, че това са първите думи, които произнасям от много дълго време насам.

— Бяга — рече той. — Опитва се да избяга. — И пак се разсмя.

— Как се озова тук?

— Просто дойдох — отвърна той.

— Откъде? Как?

Запалих една клечка кибрит и, макар че от светлината ме заболяха очите, я задържах.

Беше дребен човек. Дори „миниатюрен“ щеше да е по-точно казано. Висок бе около метър и петдесет и имаше гърбица. Косата и брадата му бяха дълги като моите. Единствените различими черти сред всичкия този гъсталак бяха дългият му, закривен нос и почти черните му очи, сега примижали от светлината.

— Дуоркин! — възкликнах аз.

Той пак се изкикоти.

— Така се казвам. А ти?

— Не ме ли познаваш, Дуоркин? — Драснах още една клечка и я задържах близо до лицето си. — Вгледай се хубаво. Забрави за брадата и косата. Добави петдесетина килограма към фигурата. Ти си ме нарисувал, с изключителни подробности, върху няколко колоди карти за игра.

— Коруин — каза той най-после. — Помня те. Да.

— Мислех, че си мъртъв.

— Обаче не съм. Нали виждаш? — И той направи пирует пред мен. — Как е баща ти? Да си го срещал напоследък? Той ли те пъхна тук?

— Оберон вече го няма — отговорих. — Сега брат ми Ерик управлява Амбър, а аз съм негов затворник.

— Значи съм по-старши — заяви Дуоркин, — защото мен ме е затворил Оберон.

— Така ли? Никой от нас не знае, че татко те държи като затворник.

Чух го да плаче.

— Да — въздъхна след малко. — Той не ми вярваше.

— Защо?

— Казах му, че съм измислил начин да унищожа Амбър. Описах му го и той ме затвори.

— Това не е било никак хубаво — рекох аз.

— Знам — съгласи се Дуоркин, — макар че той наистина ми даде чудесен апартамент и много неща, с които да си правя експерименти. Само дето престана да идва при мен след известно време. Имаше навика да ми води разни хора, които ми показваха мастилени петна и ме караха да им разказвам истории за тях. Беше забавно, докато не стигнах до една история, която не ми хареса и тогава превърнах човека в жаба. Кралят се ядоса като отказах да върна предишния му образ и оттогава мина толкова време, през което не съм виждал жив човек, че сега дори бих го послушал, стига още да иска. Веднъж…

— Как влезе тук, в моята килия? — повторих въпроса си.

— Нали ти казах. Просто дойдох.

— През стената?

— Разбира се, че не. През стената Сянка.

— Никой не може да използва Сенките в Амбър. В Амбър няма никакви Сенки.

— Да, ама аз изшмекерувах — призна той.

— Как?

— Нарисувах нова Фигура и минах през нея, за да видя какво има от другата страна на стената. О, Боже… добре че се сетих… не мога да се върна без нея. Ще трябва да направя друга. Имаш ли нещо за ядене? И нещо, с което да рисувам? И нещо, на което да рисувам?

— Вземи си парче хляб — предложих аз и му го подадох, — а ето и малко сирене с него.

— Благодаря, Коруин — той ги погълна и изля отгоре им всичката ми вода. — Сега, ако ми дадеш перо и парче пергамент, ще се върна в моя апартамент. Искам да си довърша книгата, която чета. Беше ми приятно да си поговоря с теб. Жалко, че сега крал е Ерик. Някой път пак ще намина и ще си поговорим още. Ако видиш баща ти, моля те кажи му да не ми се сърди, защото аз ще…

— Нямам нито перо, нито пергамент — отбелязах аз.

— Боже мой — рече Дуоркин. — Това едва ли е цивилизовано.

— Знам. Но и Ерик не е особено цивилизован.

— Добре, какво имаш тогава? Определено предпочитам моя апартамент пред това място. Най-малкото е по-добре осветен.

— Ти обядва с мен и сега смятам да те помоля за една услуга. Ако изпълниш молбата ми, обещавам да направя всичко, което е по силите ми, за да оправя нещата между теб и татко.

— Какво е това, което искаш? — попита той.

— Отдавна се възхищавам на произведенията ти и винаги съм копнял да видя нещо, нарисувано от твоята ръка. Спомняш ли си Фарът на Кабра?

— Разбира се. Много пъти съм бил там. Познавам пазача, Джопин. Често играех шах с него.

— Повече от всичко друго, за което мога да се сетя в живота си на зрял човек, съм желал да видя някоя от твоите вълшебни скици на тази величествена сива кула.

— Съвсем лесна задача — заяви той, — при това много привлекателна. Правил съм няколко предварителни скици едно време, но никога не преминах отвъд тази точка. Все ме залисваше някаква друга работа. Ще ти донеса една рисунка, щом искаш.

— Не — спрях го аз. — Бих желал нещо по-трайно. Да ми прави компания тук, в килията. Да ми носи разтуха, както и на всеки друг, който може по-късно да заеме мястото ми.

— Достойно за похвала — съгласи се той. — А какви са средствата, които ще ми предложиш?

— Ето едно стило — лъжицата вече бе станала доста остра — и бих искал да виждам скицата на отсрещната стена, за да я съзерцавам, докато си почивам.

Той замълча за момент, после отбеляза:

— Осветлението е много слабо.

— Имам няколко кутийки кибрит — отвърнах аз. — Ще паля клечките и ще ти светя с тях. Дори ще запалим малко от сламата, ако не стигнат.

— Това едва ли са идеални условия за работа…

— Знам — рекох — и се извинявам за тях, велики Дуоркин, но те са най-доброто, което мога да предложа. Произведение на изкуството от твоята ръка би просветлило жалкото ми съществуване в невероятна степен.

Той пак се изкикоти.

— Много добре. Но трябва да ми обещаеш, че ще осигуриш светлина и после, така че да си нарисувам път за връщане към собствените ми покои.

— Съгласен съм — опипах джоба си аз.

Имах три пълни кутийки кибрит и една наполовина празна.

Поставих лъжицата в ръката му и го поведох към стената.

— Усещаш ли инструмента? — попитах.

— Да, наострена лъжица, нали?

— Точно така. Ще запаля клечка веднага, щом кажеш че си готов. Налага се да рисуваш бързо, защото запасът ми от кибрит е ограничен. Ще използвам половината за фара, а другата половина — за твоята картина.

— Добре — рече той, аз запалих клечка и Дуоркин започна да дълбае линии във влажната, сива стена.

Първо нарисува изправен правоъгълник за рамка на картината. После, с няколко сръчни щриха, фарът започна да се появява. Беше удивително — при неговата явна лудост, умението му бе останало непокътнато. Аз държах всяка запалена клечка в самото й крайче, плюех на палеца и показалеца на лявата си ръка и щом не можех да издържам повече с дясната, я хващах откъм почернелия край и я обръщах, оставяйки я да изгори цялата, преди да драсна нова.

Когато първата кутийка кибрит свърши, той бе направил кулата и работеше върху морето и небето. При всеки негов щрих възхитено измърморвах нещо и го поощрявах.

— Страхотно, наистина страхотно — възкликнах аз, когато ми се стори, че почти е приключил. После Дуоркин ме накара да похабя още една клечка, за да се подпише. Втората кутийка беше вече съвсем на края.

— Хайде сега да й се полюбуваме — рече той.

— Ако искаш да се върнеш в твоя апартамент, ще трябва да оставиш любуването за мен — казах му аз. — Разполагаме с прекалено малко клечки, за да ставаме художествени критици точно в този момент.

Дуоркин посърна малко, но все пак отиде при другата стена и започна да рисува веднага, щом драснах клечка.

Той нахвърля мъничък кабинет, с череп върху бюрото, глобус до него и затрупани с книги стени наоколо.

— Е, така е добре — заключи, когато вече бях свършил третата кутийка и започвах полупразната четвърта.

Трябваха му още шест клечки, за да свърши и една — да се подпише.

Тогава Дуоркин се вгледа в произведението си, докато гореше осмата клечка — оставаха ми още само две, — после направи крачка напред и изчезна.

Огънчето вече пареше пръстите ми, аз изпуснах клечката и тя изсъска като падна в сламата и изгасна.

Стоях там треперещ, изпълнен със смесени чувства и изведнъж отново чух гласа му и усетих присъствието му до себе си. Той пак се беше върнал.

— Току-що се сетих нещо — заяви Дуоркин. — Как ще гледаш картината, когато тук е толкова тъмно?

— О, аз мога да виждам на тъмно — казах му. — Толкова дълго съм живял в мрака, че той е станал мой приятел.

— Разбирам. Просто се чудех. Светни ми сега, за да се върна обратно.

— Хубаво — съгласих се аз, като извадих предпоследната си клечка. — Но следващия път, като решиш да наминеш, по-добре си носи собствено осветление. Моят кибрит свърши.

— Добре.

Запалих клечката, той се вгледа в рисунката си, мина през нея и отново изчезна.

Обърнах се бързо и огледах фара на Кабра, преди клечката да е свършила. Да, силата беше там. Усещах я.

Дали, обаче, моята последна клеча щеше да е достатъчна?

Не, смятах, че не. На мен ми бе необходимо да се концентрирам по-дълго време, за да използвам някоя Фигура като врата.

Какво можех да запаля? Разпиляната по пода слама беше прекалено влажна и сигурно нямаше да пламне. Щеше да е ужасно да разполагам с вратата — моят път към свободата — под самия ми нос и да не мога да я използвам.

Имах нужда от пламък, който да гори известно време.

Сламеника ми! Той представляваше торба от ленен плат, натъпкана със слама. Сигурно пълнежът беше относително сух, а и платът можеше да гори.

Разчистих половината под, до голия камък. После потърсих наострената лъжица, за да разкъсам с нея плата. Тогава изругах. Дуоркин я бе отнесъл със себе си.

Напрегнах се и задърпах с ръце.

Най-после успях да скъсам ленената обвивка и измъкнах сухата слама от средата. Струпах я на малка купчинка и оставих няколко парченца лен наблизо — да ги използвам за допълнително гориво, ако се наложеше. Колкото по-малко дим се вдигнеше, обаче, толкова по-добре щеше да бъде. Пушекът можеше да привлече вниманието на някой пазач, минаващ наблизо. Не че беше кой знае колко вероятно, като се имаше предвид, че храната ми бе донесена скоро, а ми даваха ядене по веднъж на ден.

Драснах последната си клечка и запалих с нея картонената кутийка, в която бе стояла. Когато тя пламна, поднесох я към сламата.

За малко да не се подпали. Беше по-влажна, отколкото очаквах, въпреки че я бях извадил от сърцевината на сламеника. Ала най-после сламките затлеяха и лумнаха пламъчета. Подхраних ги и с другите две празни кутийки, като се зарадвах, че не ги бях изхвърлил в дупката.

Добавих и третата, взех парчетата лен в лявата си ръка и се изправих с лице към картината.

Светлината обля стената, когато пламъците се издигнаха по-високо и аз се съсредоточих върху кулата, извиквайки спомена за нея в съзнанието си. Стори ми се, че чувам крясък на чайка. Усетих нещо като полъх на солен ветрец и мястото започна да става все по-реално, докато го гледах.

Хвърлих плата върху огъня, пламъците намаляха за миг, после лумнаха по-силно. Не отмествах очите си от рисунката, докато го правех.

Магията се бе съхранила в ръката на Дуоркин, защото скоро фарът изглеждаше не по-малко истински от килията, в която се намирах. После той започна да изглежда като единствената реалност, а затворът зад гърба ми се превърна само в Сянка. Чувах плискането на вълните и усещах лъчите на следобедното слънце върху себе си.

Пристъпих напред, но кракът ми не попадна върху огъня.

Стоях на песъчливия, покрит с камъчета бряг на малкия остров Кабра, пред големия сив фар, който нощем осветяваше пътя на корабите от Амбър. Край мен се разлетяха и закряскаха ято изплашени чайки, а смехът ми се сля с грохота на прибоя и свободната песен на вятъра. Амбър лежеше на седемдесет километра зад лявото ми рамо.

Бях избягал.

X

Запътих се към фара и изкачих каменната стълба, която водеше към вратата от западната му страна. Тя беше висока, широка, тежка и не пропускаше вода. Освен това бе заключена. На около триста метра зад мен се виждаше малък кей. Край него бяха закотвени две лодки. Едната беше с гребла, а другата имаше платна и мъничка кабина. Те леко се полюляваха, а водата зад тях блестеше под слънцето като слюда. Спрях за момент да ги погледам. От толкова дълго време не бях виждал нищо, че за миг ми се сториха повече от реални и в гърлото ми бликна ридание, което едвам преглътнах.

Обърнах се и почуках на вратата.

След, както ми се видя, дълго чакане, почуках отново.

Най-накрая чух отвътре някакъв шум и вратата се отвори, като изскърца на трите си черни панти.

Джопин, пазачът, ме изгледа с кръвясали очи и усетих от него да се носи дъх на уиски. Той беше висок около метър и шейсет и бе толкова прегърбен, че ми напомни за Дуоркин. Брадата му беше дълга като моята, затова естествено изглеждаше по-дълга, и беше с цвят на пушек, ако се изключат няколкото жълтеникави петна близо до изсъхналите му на вид устни. Кожата му бе с такива пори, че приличаше на портокалова кора и от излагането на слънцето и вятъра бе потъмняла така, че напомняше повърхността на хубави стари мебели. Тъмните му очи примижаха и се фокусираха. Както повечето хора, които не чуват добре, той заговори твърде високо.

— Кой си ти? Какво искаш? — попита.

Щом бях толкова непознаваем в отслабналия си и обрасъл вид, реших, че мога да запазя анонимността си.

— Аз съм пътешественик от юга и неотдавна претърпях корабокрушение — казах. — Много дни се носих по вълните, вкопчен в парче дърво и най-накрая бях изхвърлен на този остров. Цяла сутрин спах на брега. Едва сега събрах сили да се добера до твоя фар.

Той пристъпи напред, хвана ме под мишницата, а с другата си ръка обгърна раменете ми.

— Влез, влез тогава. Облегни се на мен. По-полека. Оттук.

Поведе ме към жилището си, което беше невероятно разхвърляно и навсякъде се валяха стари книги, карти и части от навигационни съоръжения. Той самият не беше съвсем устойчив, така че не се подпирах много силно, само колкото да поддържам впечатлението за изтощение, което се бях опитал да изразя, облягайки се върху касата на външната му врата.

Отведе ме до една кушетка, предложи ми да легна и тръгна да заключи вратата и да ми донесе нещо за ядене.

Събух си ботушите, но краката ми бяха толкова мръсни, че отново се обух. Ако бях прекарал дълго време във водата, нямаше да съм мръсен. Не исках да се отказвам от историята си, затова придърпах върху себе си одеалото, което видях наблизо и се облегнах, действително отпуснат.

Джопин се върна след малко с кана вода, кана бира, голямо парче месо и половин хляб, всичко това върху квадратен дървен поднос. Той помете със замах вещите от една малка масичка, която после с ритници докара до кушетката. Сложи подноса върху нея и ме покани да хапна и пийна.

Приех. Направо се натъпках. Преядох. Изгълтах всичко пред себе си. Изпразних и двете кани.

След това се почувствах страшно уморен. Джопин кимна, като видя, че започвам да клюмам и ми каза да заспивам. Преди още да разбера, го бях послушал.

Когато се събудих, беше нощ и се чувствах значително по-добре. Станах и по-обратния път излязох от сградата. Навън беше студено, ала небето бе кристално чисто и обсипано с милиони звезди. Фарът на върха на кулата блесна в гърба ми, изгасна, блесна, пак изгасна. Водата бе студена, но трябваше да се измия. Изкъпах се, изпрах си дрехите и ги изстисках. Сигурно съм прекарал час в тези занимания. После се върнах в кулата, окачих дрехите си на един стар стол да съхнат, пропълзях под одеалото и отново заспах.

На сутринта, когато се събудих, Джопин вече беше станал. Той ми приготви обилна закуска и аз се отнесох с нея по същия начин, по който бях постъпил снощи с вечерята. После заех от него бръснач, огледало и ножица, обръснах се и колкото можах се подстригах. След това пак се изкъпах и когато облякох осолените си, втвърдени, но чисти дрехи, се почувствах отново почти човек.

Джопин се вгледа в мен, когато се върнах от морето и каза:

— Изглеждаш ми някак познат, човече. — Вдигнах рамене. — Разкажи ми сега за корабокрушението.

Удовлетворих молбата му. Съчиних цяла епопея. Каква катастрофа описах само! Навлязох в пълни подробности, чак до счупването на гротмачтата.

Той ме потупа по рамото, сипа ми едно уиски и запали пурата, която ми бе дал.

— Просто си почивай спокойно тук. Когато пожелаеш, ще те откарам до брега или ще дам сигнал на минаващ кораб, ако видиш някой, който можеш да разпознаеш.

Възползвах се от предложеното гостоприемство. То ми бе жизнено необходимо. Ядях храната му, пиех напитките му и приех една чиста риза, която му беше твърде голяма. Преди била на негов приятел, който се удавил в морето.

Останах при него три месеца, докато възстановя силите си. Помагах му в работата — поддържах светлината на фара в нощите, когато той се чувстваше като пребит и изчистих всички стаи на жилището му — до степен дори да боядисам две от тях и да сменя стъклата на пет счупени прозореца. Излезеше ли буря, заедно наблюдавахме морето.

Джопин изобщо не се интересуваше от политика. Не се вълнуваше кой управлява в Амбър. Според него всички ние там бяхме покварени. Докато той можеше да се грижи за фара, да разполага с добро ядене и пиене и да се занимава с навигаторските си пособия на спокойствие, пет пари не даваше какво става на брега. Започнах да се привързвам към него и тъй като също разбирах нещо от стари свитъци и карти, ние прекарахме много приятни вечери над тях. Преди много години бях плавал далече на север и му направих нова карта въз основа на спомените си от пътуването. Това изглежда му достави огромно удоволствие, както и описанията ми на тези води.

— Кори — (така се бях представил), — бих искал някой ден да плавам заедно с теб — рече той. — Не знаех, че някога си управлявал собствен кораб.

— Така е — отвърнах аз. — Но и ти самият си бил капитан едно време, нали?

— Как разбра? — попита Джопин.

Всъщност си го бях спомнил, ала в отговор посочих с жест наоколо.

— Всички тези неща, които си събрал. И любовта ти към картите. Освен това се държиш като човек, който е свикнал да командва.

Той се усмихна.

— Да, прав си. Повече от сто години бях капитан. Сега ми изглежда толкова отдавна… Хайде да пийнем пак.

Отпих от своята чаша и я оставих настрани. През месеците, прекарани с него трябва да бях качил над двайсет килограма. Вече всеки момент очаквах да ме разпознае като един от кралското семейство. И тогава не бе изключено да ме предаде на Ерик… а можеше и да не го направи. При отношенията, които се бяха зародили между нас, допусках, че е възможно и да не постъпи така. Все пак не исках да поемам никакъв риск.

Понякога стоях при фара да поддържам светлината му и си мислех: „Колко дълго да остана тук?“

Не много, реших и добавих няколко капки масло в лампата. Още съвсем малко. Наближаваше моментът, когато трябваше да тръгна по пътя си и отново да се озова сред Сенките.

После един ден долових онова усещане, отначало леко и въпросително. Не можех да определя със сигурност кой е.

Мигновено замръзнах на мястото си, затворих очи и изчистих съзнанието си от всякакви мисли. Минаха около пет минути, след което търсещото присъствие изчезна.

Тогава започнах да се разхождам и да мисля. Когато осъзнах на какво малко разстояние ме отвеждат крачките ми, се усмихнах. Несъзнателно бях очертал отново размерите на килията си в Амбър.

Някой току-що се бе опитал да влезе във връзка с мен посредством Фигурата ми. Ерик ли беше? Дали най-после бе открил отсъствието ми и бе решил да ме намери по този начин? Не знаех със сигурност. Чувствах, че може и да го е страх от нов мисловен контакт с мен. Тогава Джулиан? Или Жерар? Кейн? Който и да е бил, аз го бях изолирал напълно, в това бях уверен. И щях да откажа подобна връзка с всеки от семейството. Можеше и да пропусна някоя важна новина или възможност за помощ, но нямах право да рискувам. Опитът за контакт и усилията ми да го блокирам ме накараха да усетя студ. Потреперах. През целия остатък от деня мислих все за това и реших, че е дошло време да продължа нататък. Не биваше да оставам толкова близо до Амбър, докато бях така уязвим. Възстановил се бях достатъчно, за да тръгна сред Сенките и да потърся мястото, където трябваше да се установя, ако исках някога Амбър да бъде мой. Съжителството с Джопин бе внесло покой в душата ми. Щеше да ми е трудно да се разделя с него, защото през месеците, прекарани заедно, бях обикнал стареца. Но още същата вечер, след края на партията шах, аз му съобщих за плановете си да тръгвам.

Той напълни двете чаши, вдигна своята и каза:

— Желая ти успех, Коруин. Надявам се някой ден да те видя отново.

Не повдигнах въпрос, задето ме е нарекъл с истинското ми име, а той се усмихна, като видя, че съм забелязал обръщението.

— Ти си добър човек, Джопин — рекох му аз. — Ако успея да осъществя намеренията си, няма да забравя това, което направи за мен.

Старецът поклати глава.

— Аз нищо не искам — заяви той. — Щастлив съм точно тук, където си намирам и правя точно това, което искам. Харесва ми да се грижа за тази проклета кула. Тя е целият ми живот. Ако ти успееш да осъществиш намеренията си — не, не ми казвай какви са те, моля те, не искам да знам! — ще се надявам да наминеш някой ден за партия шах.

— Непременно — обещах аз.

— Сутринта можеш да вземеш „Бътерфлай“, ако искаш.

— Благодаря.

„Бътерфлай“ беше лодката му с платна.

— Преди да тръгнеш ти предлагам да вземеш далекогледа ми, да се качиш на кулата и да погледнеш назад към долината Гарнат.

— Какво има там?

Джопин повдигна рамене.

— Ти сам ще трябва да решиш.

Кимнах.

— Добре, ще го направя.

После продължихме приятно да си пийваме, докато не стана време за лягане. Старият Джопин щеше да ми липсва. С изключение на Рейн, той беше единственият приятел, който бях намерил след завръщането си. Бегло си помислих за долината, която бе представлявала стена от пламъци, когато за последен път бях минал през нея. Какво ли толкова необичайно имаше в нея сега, четири години по-късно?

Потънах в сън, изпълнен с върколаци и вещици, а над света изгря пълната луна.

Щом съмна, веднага станах. Джопин още спеше, което бе добре, защото не исках да му казвам сбогом, а имах неприятното усещане, че никога повече няма да го видя.

Качих се в кулата до стаичката, в която се помещаваше голямата лампа, с далекогледа под мишница. Приближих се до прозореца, обърнат към брега и погледнах към долината.

Над гората се стелеше мъгла. Тя беше студена, сива и влажна на вид и сякаш бе полепнала по върховете на дребните, изсъхнали дървета. Те бяха черни, с клони преплетени като пръстите на вкопчени в хватка ръце. Между тях прелитаха някакви тъмни форми и от начина им на движение разбрах, че не са птици. Прилепи, навярно. Долових съвсем определено нечия зла воля в тази древна гора, после изведнъж разбрах. Това беше моята ненавист.

Аз бях създал всичко това с моето проклятие. Превърнал бях мирната долина Гарнат в това, което сега представляваше: символ на омразата ми към Ерик и всички онези, които бяха стояли безучастни отстрани и допуснаха той да заграби властта, оставиха го да ме ослепи. Никак не ми хареса вида на тази гора и докато я гледах осъзнах как се е въплътила омразата ми. Разбрах го, защото това беше част от мен.

Създал бях нов вход към истинския свят. Гарнат сега беше коридор към Сенките. Към тъмните и мрачни Сенки. Само опасни и зли същества можеха да минават по него. Оттам излизаха нещата, които Рейн бе споменал, нещата, които създаваха проблеми на Ерик. Добре — в известен смисъл, — ако те ангажираха вниманието му. Но и след като свалих далекогледа не ме напусна чувството, че всъщност съм направил нещо много лошо. Тогава и през ум не ми минаваше, че някога отново ще видя дневната светлина. Ала сега осъзнах, че съм освободил сила, която ужасно трудно може да бъде овладяна. Дори с невъоръжено око различавах движението на странни форми из долината. Бях създал нещо, каквото не е било правено преди, през цялото управление на Оберон: бях отворил нов път към Амбър. И го бях отворил само за тъмните сили. Щеше да дойде ден, когато владетелят на Амбър — който и да бъдеше той — ще трябва да се изправи пред проблема да затвори този ужасен път. Знаех това, докато гледах и бях наясно, че всичко е плод на собствените ми болка, ярост и омраза. Ако един ден спечеля Амбър, ще ми се наложи да се справям със своето творение, което винаги е дяволски трудно. Извърнах се и въздъхнах.

Така да бъде, казах си. Междувременно Ерик ще има да бере ядове.

Хапнах надве-натри няколко залъка, екипирах колкото можах по-бързо „Бътерфлай“, вдигнах платното и потеглих. По това време обикновено Джопин беше станал, но може би и той не обичаше сбогуванията.

Насочих се към открито море, като знаех къде отивам, ала не бях съвсем сигурен как да стигна дотам. Щях да плавам през Сенки и непознати води и все пак бе за предпочитане пред сухопътния маршрут, особено при сътвореното от мен на отсрещния бряг.

Плавах към страна, не по-малко прекрасна от Амбър, към едно почти безсмъртно място, място, което всъщност не съществуваше, вече не съществуваше. Това бе страната, изчезнала преди много векове в Хаоса, но все някъде сигурно бе оцеляла някоя нейна Сянка. Всичко, което трябваше да направя, бе да я намеря, да я позная и тя отново да стане моя, каквато беше в онези отдавна отминали дни. После, със своя собствена войска зад гърба, щях да покажа на Амбър още нещо, което не беше виждал. Все още не знаех дали ще успея, но си бях обещал в деня на завръщането ми във вечният град да прозвучат топовни изстрели.

Докато се носех сред Сенките, бялата птица на моето желание долетя и кацна на дясното ми рамо. Написах една бележка и я привързах към крачето й. В бележката се казваше: „Идвам“ и отдолу стоеше подписът ми.

Нямаше да се успокоя, докато не получех възмездие и трона, така че „Сбогом, мили ми принце“ на всеки, който се изправеше между мен и тези неща.

Слънцето висеше ниско от лявата ми страна, а ветровете надуваха платното и ме носеха напред. Изругах веднъж, после се разсмях.

Бях на свобода и бягах, но дотук се бях справил. Сега разполагах с възможността, за която през цялото време така бях копнял.

Черната птица на моето желание долетя и кацна на лявото ми рамо. Написах бележка, завързах я за крачето й и я изпратих на запад.

„Ерик… ще се върна“, гласеше бележката и беше подписана: „Коруин, крал на Амбър“.

Дяволският вятър ме понесе на изток от слънцето.

Оръжията на Авалон

I

Застанах на плажа, казах: „Сбогом, «Бътерфлай»“ и лодката бавно се завъртя, след което се насочи към открито море. Щеше да се върне сама до фара на Кабра, защото той се намираше близо до Сенките.

Обърнах се и загледах черната линия на дърветата отсреща, с пълното съзнание, че ми предстои дълъг път. Тръгнах натам и започнах да правя необходимите донагласяния в движение. Над смълчаната гора тегнеше предутринен мраз и това беше добре.

Тежах с около двайсет и пет килограма по-малко от обичайното за мен и все още от време на време виждах двойно, ала състоянието ми продължаваше да се подобрява. Бях избягал от тъмниците на Амбър и донякъде се бях възстановил с помощта на лудия Дуоркин и пияницата Джопин, в същия ред. Сега трябваше да намеря мястото, наподобяващо един друг свят — свят, който вече не съществуваше. Открих пътеката. Тръгнах по нея.

След известно време спрях при дървото с хралупата, което трябваше да е там. Бръкнах вътре, измъкнах моят посребрен меч и го закопчах на кръста си. Нямаше значение, че той бе останал някъде в Амбър. Сега беше тук, защото гората, през която вървях се намираше в Сенките.

Продължих напред още няколко часа, а невидимото слънце се издигаше зад лявото ми рамо. После си починах малко и пак тръгнах. Хубаво бе да виждам листата, скалите, пъновете, раззеленените дървета, тревата, тъмната пръст. Чудесно бе да вдишвам всички леки аромати на живата природа, да чувам нейното жужене, бръмчене, чуруликане. Господи! Колко скъпи ми бяха очите! Да бъдат с мен отново, след почти четири години мрак, беше нещо, за което не ми стигаха думи. И да се разхождам свободно…

Не спирах да вървя, а дрипавият ми плащ се вееше от утринния ветрец. Сигурно изглеждах над петдесетгодишен, с набръчкано лице, отпусната фигура, мършав. Кой би видял в мен онова, което бях?

Колкото и да вървях в Сенките, устремен към определено място, така и не го достигнах. Навярно влагах излишна сантименталност. Ето какво се случи…

Край пътя попаднах на седем мъже и шестима от тях бяха мъртви, разпръснати в различни пози след кървава сеч. Седмият седеше в полунадигнато положение, облегнал гръб върху обраслия с мъх ствол на стар дъб. Той бе отпуснал голия меч върху коленете си, а на десния му хълбок зееше страшна рана, от която още течеше кръв. За разлика от някои сред мъртъвците, не носеше доспехи. Сивите му очи бяха отворени и гледаха със стъклен поглед. Кокалчетата на ръцете му бяха ожулени, а дишането — тежко. Мъжът наблюдаваше изпод рунтавите си вежди как враните кълват очите на труповете. Нямаше вид да ме е забелязал.

Вдигнах качулката на плаща си и наведох глава, за да не се вижда лицето ми. После се приближих.

Някога го бях познавал или поне познавах човек, който много приличаше на него.

Той сграбчи меча и върхът му се насочи към мен, докато пристъпвах към него.

— Аз съм приятел — казах му. — Искате ли малко вода?

Мъжът се поколеба за момент, после кимна.

— Да.

Отворих манерката си и му я подадох.

Той отпи, закашля се, пийна още малко.

— Благодаря ви, сър — върна ми човекът манерката. — Жалко само, че не е пълна с нещо по-силно. Проклета да е тази рана!

— Имам и нещо по-силно. Стига да сте сигурен, че ще можете да го понесете.

Раненият протегна ръка, аз отпуших една плоска бутилчица и му я подадох. Този път кашля поне двайсет секунди, след глътката от острото питие на Джопин.

После лявата страна на устата му се усмихна и той леко ми намигна.

— Така е много по-добре — заяви. — Имате ли нещо против да капна малко върху хълбока си? Мразя да хабя хубаво уиски, но…

— Използвайте го всичкото, ако е необходимо. Ала като гледам, ръката ви доста трепери. Може би ще е по-добре аз да го сипя.

Мъжът кимна и разгърна коженото си яке. Разрязах ризата с моя кинжал и открих раната. Тя изглеждаше ужасно — дълбока, пронизала цялото тяло, на няколко сантиметра над края на бедрото му. Имаше и други, по-леки наранявания по ръцете, гърдите и раменете.

От голямата рана продължаваше да блика кръв и аз леко я попих, след което почистих наоколо с носната си кърпа.

— Сега стиснете зъби и гледайте настрани — поръчах и излях част от уискито.

Цялото му тяло подскочи в силен спазъм, който после се успокои до треперене. Но мъжът не извика. Не бях и мислил, че ще го направи. Сгънах кърпата и я притиснах върху раната. Завързах я там с дълга ивица плат, отпорена от края на плаща ми.

— Искате ли пак да пийнете? — попитах.

— Само вода — рече мъжът. — А после, страхувам се, ще трябва да поспя.

Той пи, след което главата му заклюма напред, докато се опря в гърдите. Човекът заспа, а аз му направих възглавница и го покрих с плащовете на мъртъвците наоколо.

Тогава седнах до него и загледах красивите черни птици.

Не ме беше познал. Нищо чудно. Ако му бях разкрил кой съм, сигурно щеше да ме познае. Предположих, че всъщност никога не сме се срещали, този ранен мъж и аз. Но в един по-особен смисъл, ние се познавахме.

Бях тръгнал сред Сенките в търсене на определено място, едно много специално място. То бе унищожено веднъж, но аз разполагах със силата да го възкреся, защото Амбър хвърля безкрайно много сенки. Децата на Амбър могат да се движат сред тях и такова беше моето наследство. Ако желаете, можете да ги наречете паралелни светове, алтернативни вселени, дори измислици на побъркан. Аз им викам сенки, както и всички останали, които притежават способността да се движат сред тях. Ние си избираме някоя възможност и вървим, докато я достигнем. Така, в известен смисъл, я създаваме. Нека оставим този въпрос дотук засега.

Целта на моето плаване и на пътуването ми по суша сега беше Авалон.

Преди векове живеех там. Това е една дълга, заплетена, славна и болезнена история, която може да опиша по-късно, ако живея достатъчно дълго, за да довърша този разказ.

Тъкмо вече се приближавах към моя Авалон, когато се натъкнах на ранения рицар и шестимата мъртъвци. Ако бях избрал да продължа, можеше да стигна до място, където шестимата да лежат мъртви, а той да е останал непокътнат… или рицарят да лежи мъртъв, а те да се смеят до него. Някой би могъл да каже, че това всъщност няма значение, щом като всички тези неща са възможни и следователно съществуват някъде из Сенките.

Всеки от моите братя и сестри — с изключение може би на Жерар и Бенедикт — дори не би хвърлил втори поглед. Аз, обаче, бях станал доста мекосърдечен. Невинаги съм бил такъв, ала изглежда сянката Земя, където бях прекарал толкова много години, ме бе поразмекнала малко, а сигурно и затварянето ми в тъмниците на Амбър ми бе припомнило какво представлява човешкото страдание. Не знам. Знам само, че не можех да подмина тежко ранен човек, който при това толкова приличаше на моя едновремешен приятел. Навярно ако прошепнех името си в ухото на този мъж, щях да получа в отговор само проклятия и ругатни.

Добре тогава. Оставам да се отплатя поне дотолкова: вдигам го на крака, след което продължавам по пътя си. Няма да има вреда, а дори може да помогна малко.

Седях там, гледах го и след няколко часа той се събуди.

— Добро утро — обадих се аз, докато развинтвах капачката на манерката си. — Искате ли вода?

— Благодаря — протегна ръка мъжът.

Наблюдавах го как пие и когато ми върна манерката, каза:

— Извинявайте, че не се представих. Държах се невъзпитано…

— Аз ви познавам. Наричайте ме Кори.

Той ме погледна, сякаш щеше да попита: „Кори кой?“, но размисли и само кимна.

— Чудесно, сър Кори — понижи ме той. — Бих искал да ви благодаря.

— Вече ми благодарихте с факта, че изглеждате по-добре. Искате ли да хапнете нещо?

— Да, благодаря.

— Имам тук малко сушено месо и хляб, който можеше да е и по-пресен — казах. — А ето и една буца сирене. Изяжте всичко, ако желаете.

Подадох му продуктите и той ги изгълта.

— Ами вие, сър Кори? — попита той.

— Вече ядох, докато спяхте — огледах се многозначително. Той се усмихна. — Значи сам се справихте и с шестимата?

Мъжът кимна.

— Великолепно. А сега какво да правя с вас?

Той опита да се вгледа в лицето ми, но не му дадох възможност.

— Не разбирам — рече накрая.

— Накъде сте се запътили?

— Имам приятели на около двайсет километра на север. Бях тръгнал натам, когато стана това. А много се съмнявам, че който и да е човек, пък дори и самият дявол, би могъл да ме носи на гръб чак дотам. Ако се изправя в цял ръст, сър Кори, ще разберете какво имам предвид.

Станах, измъкнах меча си и с един удар отсякох близката фиданка — стъблото й имаше горе-долу пет сантиметра диаметър. После я окастрих и скъсих до нужната дължина.

След това повторих действията си и с коланите и плащовете на убитите мъже стъкмих носилка.

Той ме наблюдаваше, докато свърших и накрая изкоментира:

— Въртите оръжието смъртоносно, сър Кори… а като гледам, мечът ви май е сребърен.

— Готов ли сте за малкото ни пътешествие? — попитах го аз.

— Какво ще правим с труповете? — настоя той.

— Да не искате да ги погребете по християнски? Зарежете ги! Природата ще се погрижи за всичко. Да се махаме оттук. Вече вонят.

— Бих желал поне да ги покрием. Те се биха добре.

Въздъхнах.

— Хубаво, щом това ще ви помогне да спите нощем. Не разполагам с лопата, но мога да ги затрупам с камъни. Могилата ще бъде обща, обаче.

— Няма значение — съгласи се мъжът.

Наредих шестте тела едно до друго. Чух го да мърмори нещо, което предположих, че е молитва за мъртвите.

Обградих ги с камъни. Наоколо скали имаше в изобилие, затова работех бързо, като избирах по-едрите, за да приключа по-скоро. И точно това ми беше грешката. Една от канарите трябва да тежеше към двеста килограма, а аз не я изтъркалях. Просто я вдигнах и я сложих отгоре.

Откъм неговото място се чу рязко поемане на въздух и разбрах, че е забелязал какво направих.

Тогава изругах:

— По дяволите, едва не получих херния от този! — след което започнах да подбирам по-малки камъни.

Щом свърших, рекох:

— Добре. Готов ли сте сега да тръгваме?

— Да.

Вдигнах го на ръце и го поставих на носилката. Той стисна зъби, за да не извика.

— Накъде да вървим? — попитах.

Той посочи с ръка.

— Обратно до пътеката. После по нея наляво, до разклонението. Оттам надясно. Как предлагате да…

Вдигнах цялата носилка на ръце, все едно той беше бебе и тя бе люлката му. След което се обърнах и тръгнах към пътеката.

— Кори? — обади се той.

— Да?

— Вие сте един от най-силните мъже, които съм виждал… и ми се струва, че трябва да ви познавам.

Не му отговорих веднага. После заявих:

— Опитвам се да поддържам добра форма. Здравословен живот и така нататък.

— … пък и гласът ви ми звучи познато.

Той се вглеждаше нагоре, като все още се опитваше да види лицето ми.

Реших бързо да го отклоня от тази тема.

— Как се казват тези ваши приятели, при които отиваме?

— Запътили сме се към крепостта на Ганелон.

— При това ментало! — възкликнах аз и едва не го изпуснах.

— Макар да не разбирам думата, която използвахте, от тона на гласа ви съдя, че е оскърбителна — заяви той. — Ако случаят е такъв, аз съм длъжен да поискам удовлет…

— Почакайте — спрях го аз. — Струва ми се, че говорим за двама души с едно и също име. Извинявайте.

През носилката почувствах как напрежението го напуска.

— Несъмнено е така — рече мъжът.

Продължих с него на ръце до пътеката, където завих наляво.

Той отново се унесе в сън, а аз ускорих крачка, стигнах до разклонението, за което ми бе споменал и се затичах, докато той похъркваше. Започнах да си задавам разни въпроси за шестимата мъже, които се бяха опитали да го убият и почти бяха успели. Надявах се, че нямат приятели, притаени наоколо из храстите.

Щом дишането му се промени, отново забавих крачка до нормален ход.

— Бях заспал — каза той.

— … и хъркахте — добавих аз.

— Колко път сте минали?

— Мисля, че към осем километра.

— И не сте уморен?

— Малко — признах аз, — но все още не достатъчно, за да се нуждая от почивка.

— Мили Боже! — възкликна той. — Радвам се, че не се срещнахме като врагове. Сигурен ли сте, че не сте самия дявол?

— Напротив, познахте — казах. — Не усещате ли миризмата на сяра? А дясното ми копито е силно натъртено.

Той наистина подуши няколко пъти въздуха, преди да се разсмее, което малко ме обиди.

Всъщност бяхме изминали повече от петнайсет километра, по моя преценка. Надявах се да заспи отново и да не проявява чак такава загриженост за разстоянието. Ръцете започваха да ме болят.

— Кои бяха тези шестима мъже, които убихте? — попитах го аз.

— Пазители на Кръга — отвърна той. — И те вече не бяха мъже, а обсебени хора. Сега се молете на Бога, сър Кори, душите им да почиват в мир.

— Пазители на Кръга ли? — изненадах се аз. — Какъв Кръг?

— Черния кръг — царството на безчинствата и отвратителните твари… — той си пое дълбоко дъх. — Източникът на всички нещастия по нашите земи.

— Тези земи не ми се виждат сполетени от особени нещастия — забелязах аз.

— Вече сме далече оттам, а владенията на Ганелон все още са прекалено силни за нашествениците. Но Кръгът се разширява. Усещам, че последната битка ще се води тук.

— Не мога да отрека, че събудихте любопитството ми.

— Сър Кори, ако не знаете нищо за тези неща, по-добре забравете думите ми, заобиколете Кръга и продължете по пътя си. Макар че с истинска радост бих се сражавал рамо до рамо с вас, тази битка не е ваша… а и кой би могъл да каже как ще завърши всичко това?

Пътеката започна да става по-стръмна. И тогава, през една просека между дърветата, в далечината видях нещо, което ме накара да забавя ход и да си спомня едно друго, подобно място.

— Какво… — понечи да запита моят товар, като се обърна, след което възкликна: — Я, май сме се движили по-бързо, отколкото предполагах. Ето я там нашата цел, крепостта на Ганелон.

В този момент мислите ми се насочиха към моя Ганелон, колкото и да не исках. Той беше предател и убиец и аз го бях изгонил от Авалон преди векове. Всъщност го бях отвел през Сенките в друго време и пространство, както по-късно брат ми Ерик бе постъпил с мен. Надявах се да не съм попаднал точно на мястото, където го бях пратил в изгнание. Не беше много вероятно и все пак бе възможно. Макар че той беше смъртен, с нормална продължителност на живота, а аз го бях заточил преди около шестстотин години, не беше изключено в този свят да са минали само няколко. Времето също е функция на Сенките и дори Дуоркин не знаеше всичко за начина му на поведение. А може и да е знаел. И това да го е накарало да полудее. Най-трудното нещо с Времето, както бях научил, бе да го създаваш. Във всеки случай реших, че това не може да е моят стар враг и бивш доверен приятел, защото той със сигурност не би тръгнал да спира никаква вълна от безчинства, колкото и да залива страната. По-скоро би отишъл право там, за да поведе лично отвратителните твари.

Това, което ме притесняваше, беше мъжът в ръцете ми. Неговият двойник също живееше тогава в Авалон, което означаваше, че тук наистина можеше да е минало съвсем малко време.

Нямах никакво желание да се срещам с онзи Ганелон, който ми бе добре известен и да бъда разпознат от него. Той не знаеше нищо за Сенките. Вероятно ще си помисли, че съм му направил някаква черна магия, вместо да го убия и макар да е оцелял, това може да е била по-лошата от двете възможности.

Но човекът в ръцете ми имаше нужда от място, където да се подслони и излекува, затова продължавах напред.

Интересно, все пак…

Изглежда в мен имаше нещо, поради което му се струвах познат. Ако в този свят, който не беше съвсем като Авалон, съществуваха някакви спомени за моя сянка, каква ли е била тя? И как ли ще посрещнат мен, в случай че бъда разпознат като тази сянка?

Слънцето клонеше към залез. Задуха хладен вятър, който подсказваше, че предстои мразовита нощ. Моят повереник отново похъркваше, затова реших да пробягам по-голямата част от оставащото разстояние. Не ми допадаше идеята, че тази гора на тъмно може да се превърне в място, гъмжащо от нечистите обитатели на някакъв проклет Кръг, за който не знаех нищо, ала който изглежда добре просперираше точно в този недвижим имот.

Така че тичах през удължаващите се сенки, като се стараех да изхвърля от главата си всички мисли за преследвания, засади, наблюдения, докато усетих, че не мога повече да ги пренебрегвам. Те се бяха усилили до предчувствие и точно тогава чух шума зад гърба си: едно тихо тап-тап-тап, като от стъпки.

Поставих носилката на земята, измъкнах меча си и се обърнах.

Тварите бяха две и приличаха на котки.

Шарките им бяха съвсем като на сиамки, само че и двете имаха размерите на тигри. Очите им бяха ярко жълти от край до край и нямаха зеници. Те седнаха, щом се обърнах и ме загледаха без да мигат.

Намираха се на около трийсет крачки от мен. Стоях полуобърнат между тях и носилката, с готов меч в ръка.

Тогава тази, която седеше отляво, отвори уста. Не знаех дали да очаквам мъркане или рев.

Вместо това, тя заговори:

— Човек, съвсем смъртен.

Гласът не звучеше като човешки. Беше прекалено висок.

— И все пак е още жив — заяви втората с подобен тон.

— Да го убием тук — предложи първата.

— Ами онзи, който го пази с меча? Хич не ми харесва.

— Смъртен човек?

— Елате да проверите — тихо ги подканих аз.

— Той е слаб и сигурно е стар.

— И все пак донесе другия от каменната могила дотук, бързо и без да си почива. Хайде да го нападнем от двете страни.

Веднага, щом се размърдаха, скочих напред и онази от дясната ми страна се хвърли към мен.

Острието на меча ми разсече черепа й и потъна в рамото. Докато се обръщах и го измъквах, другата се шмугна покрай мен и се насочи към носилката. Замахнах яростно.

Улучих я в гърба и мечът ми премина през цялото тяло. Чу се вик като скърцане на тебешир по черна дъска, котката падна разполовена на две и започна да гори. Другата също беше в пламъци.

Но тази, която бях разсякъл, още не беше мъртва. Главата й се обърна към мен, искрящите й очи срещнаха моите и ги задържаха.

— Умирам от окончателната смърт — каза тя — и затова те познах, Създателю на Прохода. Защо ни убиваш?

В този момент пламъците погълнаха главата.

Извърнах се, почистих меча си и го прибрах в ножницата. Вдигнах носилката без да обръщам внимание на измъчващите ме въпроси и продължих.

В мен започна да се прокрадва известна увереност за това какво представляваше създанието и какво бе имало предвид.

Понякога все още виждам в сънищата си онази горяща котешка глава, после се събуждам, изпотен и треперещ, а нощта ми изглежда по-тъмна и изпълнена с форми, които не мога да определя.

Крепостта на Ганелон беше обградена с ров, над който падаше подвижен мост, сега вдигнат. Във всеки от четирите ъгъла, където високите стени се срещаха, имаше по една кула. От вътрешната им страна се издигаха още кули, някои дори по-високи, и гъделичкаха коремите на ниските, мрачни облаци, затулили ранните звезди и проснали тъмните си сенки върху хълма, на който се намираше укреплението. В няколко от кулите вече се виждаше светлина, а вятърът носеше неясен шум от гласове.

Застанах пред подвижния мост, свалих товара си на земята, направих с шепите си фуния и извиках:

— Ехо! Ганелон! Двама пътници замръкнаха в нощта!

Чух издрънчаване на метал по камък. Почувствах, че някъде отгоре ме изучават. Примижах в тази посока, но очите ми още бяха далече от обичайната си форма.

— Кой е там? — долетя гласът, силен и гръмлив.

— Ланс, който е ранен и аз, Кори от Кабра, който го донесох тук.

Изчаках тази информация да бъде изкрещяна на друг часовой и чух как съобщението се подема от нови гласове по редицата.

След пауза от няколко минути, по същия начин долетя отговорът.

Накрая стражът извика към мен:

— Отдръпнете се! Ще спуснем подвижния мост! Можете да влезете!

Скърцането започна още докато говореше и след малко краят на моста се стовари върху земята от нашата страна на рова. Вдигнах отново товара си и влязох.

Така отнесох сър Ланселот дьо Лак до крепостта на Ганелон, на когото вярвах като на брат. Което означаваше, че не му вярвах изобщо.

Тълпа от хора се втурна към нас и бяхме обградени от въоръжени мъже. Ала те не показваха никаква враждебност, само загриженост. Намирах се в голям, покрит с калдъръм двор, осветен с факли и пълен с войнишки сламеници. Миришеше на пот, пушек, коне и готвено. Тук явно се бе разположила на бивак цяла малка армия.

Голяма част от мъжете ни бяха заобиколили, гледаха ни и си говореха, но тогава се приближиха двама, облечени в пълно снаряжение като за битка, и единият от тях ме докосна по рамото.

— Елате с мен — каза той.

Тръгнах и те застанаха от двете ми страни. Кръгът от хора се разтвори, за да ни пропусне. Подвижният мост вече се издигаше със скърцане. Запътихме се към главните постройки, изградени от черен камък.

Вътре преминахме през някакъв коридор и се озовахме в нещо, което приличаше на приемна. В дъното имаше стълба. Мъжът от дясната ми страна подкани с жест да се кача по нея. На втория етаж спряхме пред тежка дървена врата и стражът почука.

— Влез — извика отвътре един глас, който за съжаление ми звучеше много познато.

Влязохме.

Той седеше до голяма дървена маса, разположена край широк прозорец, който гледаше към двора. Носеше кафяво кожено яке върху черна риза и панталоните му също бяха черни. Крачолите им покриваха горната част на черните му ботуши. На кръста му имаше широк колан, от който висеше кинжал с дръжка във формата на копито. Върху масата пред него лежеше къс меч. Косата и брадата му бяха рижи, прошарени с бяло. Очите му бяха тъмни като абанос.

Погледна ме, след това насочи вниманието си към двамата стражи, които внесоха носилката.

— Сложете го върху леглото ми — нареди, после добави без да се обръща: — Родерик, погрижи се за него.

Лекарят му, Родерик, беше възрастен мъж, който ми се видя разумен човек. Реших, че няма да причини особена вреда и леко се отпуснах. Не бях носил Ланс цели двайсет километра, за да гледам как му пускат кръв.

Ганелон отново погледна към мен.

— Къде го намерихте? — попита той.

— На двайсет километра южно оттук.

— Кой сте вие?

— Наричат ме Кори.

Той се зае да ме изучава прекалено внимателно и подобните му на червеи устни се извиха в зачатък на усмивка под мустаците.

— Каква е вашата роля в тази история?

— Не разбирам какво имате предвид — отвърнах аз.

Стоях леко изгърбен, с отпуснати рамене. Говорех бавно, тихо, с малко запъване. Брадата ми беше по-дълга от неговата, посивяла от прах. Предполагах, че изглеждам доста стар. По моя преценка отношението му към мен показваше, че и той ме вижда така.

— Питам ви защо му помогнахте? — поясни Ганелон.

— Проява на човещина и така нататък.

— Чужденец ли сте? — Кимнах. — Е, тук сте добре дошъл за колкото време пожелаете да останете.

— Благодаря. Вероятно утре ще продължа пътя си.

— Направете ми сега компания на чаша вино и ми разкажете за обстоятелствата, при които го намерихте.

Съгласих се.

Ганелон ме остави да говоря без да ме прекъсва и през цялото време не откъсваше проницателния си поглед от мен. Макар че винаги бях смятал израза „пронизващи очи“ за пресилен, тази вечер не бях толкова убеден. Той направо ме пробождаше с тях като с кинжали. Започнах да се питам какво знае и доколко догадките му са свързани с мен.

Изведнъж усетих как умората ме поваля. Нервното напрежение, виното, топлата стая — всичко това взето заедно ми въздействаше и по едно време се почувствах като че ли стоя в ъгъла и наблюдавам сам себе си отстрани. Осъзнах, че все още не съм в състояние да издържам на продължително изтощение, въпреки справянето ми с кратките моменти на голямо напрежение. Забелязах, че и ръката ми трепери.

— Съжалявам — чух се да казвам. — Умората от деня започва да ме надвива…

— Разбира се — възкликна Ганелон. — Ще си поговорим пак сутринта. Сега се наспете. Наспете се добре.

После извика единия от стражите и му нареди да ме настани в някоя стая. Трябва да съм залитал по пътя, защото си спомням подкрепящата ръка на стража над лакътя си.

Тази нощ спах като убит, без сънища. Събудих се чак след четиринайсет часа.

На сутринта всичко ме болеше.

Хубавичко се измих. Върху шкафчето имаше леген с вода, а до него някой предвидливо бе оставил сапун и кърпа. Чувствах гърлото си натъпкано с прах, а очите — пълни с пясък.

Седнах и се замислих.

Едно време бях способен да пренеса Ланс на такова разстояние без да се чувствам след това като развалина. Едно време си бях проправил пътя с бой по склона на Колвир до сърцето на самия Амбър.

Това време беше отминало. Изведнъж се усетих така съсипан, както сигурно и изглеждах.

Налагаше се да направя нещо.

Твърде бавно възвръщах теглото и силата си. Този процес трябваше да бъде ускорен.

Реших, че седмица, две здравословен живот и усилени упражнения могат много да помогнат. Ганелон на практика с нищо не бе показал, че ме е познал. Чудесно. Тогава щях да се възползвам от предложеното ми гостоприемство.

Като взех това решение, аз се разрових из кухнята и си приготвих обилна закуска. Е, всъщност наближаваше обяд, но нека наричаме нещата с истинските им имена. Страшно ми се пушеше и изпитах някакво злорадо задоволство от факта, че не разполагах с тютюн. Съдбата се грижеше да остана верен на решението си.

Излязох на двора в прохладния, ясен ден. Останах там дълго, загледан в разквартируваните мъже, които провеждаха военното си учение.

В отсрещния край тренираха стрелци с лъкове и се целеха в мишени, закрепени върху купи сено. Забелязах, че използваха пръстени, надянати на палците им и опъваха тетивата по ориенталската техника, вместо с три пръста, както бях свикнал. Това ме накара да си задам някой и друг въпрос за тази Сянка. Въоръжените с мечове войници използваха и остриетата, и върховете на оръжията си и видях, че те бяха доста разнообразни, както и използваните за защита средства. По моя преценка в двора имаше около осемстотин души, а нямах представа колко още могат да се намират извън полезрението ми. Цветът на кожата, косата и очите им варираше от светло до съвсем тъмно. През дрънченето и свистенето долавях всякакви най-различни акценти, макар че повечето от тях говореха езика на Авалон, който е същия като в Амбър.

Докато ги наблюдавах, един от упражняващите се в бой с меч отпусна оръжието си, избърса чело и отстъпи назад. Противникът му не изглеждаше особено уморен. Реших, че това е моята възможност да потренирам както исках.

Приближих се до тях, усмихнах се и се представих:

— Аз съм Кори от Кабра. Наблюдавах ви — после се обърнах към едрия, мургав мъж, който се подхилваше при вида на почиващия си партньор. — Имате ли нещо против да се поупражнявам с вас, докато приятелят ви отдъхва?

Той продължи да се хили и ми посочи към устата и ухото си. Опитах още няколко езика, но никой не свърши работа. Затова взех да показвам с жестове меча, него и себе си, докато накрая схвана идеята. Противникът му изглежда също я одобри, защото ми предложи оръжието си.

Взех меча му. Той беше по-къс и доста по-тежък от Грейсуондир. (Това е името на моя меч, което знам, че не съм споменавал досега. С него е свързана цяла история и може да ви я разкажа, преди да научите какво ме доведе до този последен подстъп. А може и да я премълча. Но чуете ли ме да споменавам това име, ще знаете за какво става дума.)

Замахнах няколко пъти, за да свикна с оръжието, свалих плаща си, хвърлих го настрани и заех позиция.

Едрият мъж нападна. Отбих и преминах в настъпление. Той парира и отново се хвърли напред. Аз се справих с атаката му и пак настъпих към него. И така нататък. След пет минути знаех, че го бива. Ала знаех и че аз съм по-добър. Той ме спря на два пъти, за да му покажа маневрата, която бях използвал. И в двата случая я усвои много бързо. След петнайсет минути, обаче, усмивката му стана по-широка. Предположих, че това е моментът, когато побеждава повечето си противници благодарение на голямата си издръжливост, ако те изобщо успееха да устоят на атаките му дотогава. Той беше много издръжлив, трябваше да му го призная. След двайсетина минути на лицето му се появи озадачено изражение. Явно нямах вид, че мога да устоя толкова дълго. Но какво би могъл да знае един обикновен човек за силите, които се таят в потомъка на Амбър?

След двайсет и пет минути мъжът се обливаше в пот, ала продължаваше. Брат ми Рандъм изглежда — и понякога действа — като астматичен подрастващ хулиган, но веднъж се бихме в продължение на двайсет и шест часа, за да видим кой първи ще се откаже. (Ако ви интересува, това бях аз. За другия ден имах уговорена среща с момиче и исках да се явя на нея в прилична форма.) Можехме да продължаваме и още. И макар точно сега да не възнамерявах да изнасям подобни представления, знаех, че мога да издържа много повече от противника си. В края на краищата той беше само човек.

След около половин час мъжът дишаше тежко и все по-бавно отбиваше атаките ми. Още малко и щеше да разбере, че умишлено ги отслабвам, затова вдигнах ръка и отпуснах меча си, както бях видял да прави предишният му противник. Той също спря да се бие, после се втурна напред и ме прегърна. Макар да не разбирах какво казва, ясно ми бе, че е останал доволен от упражнението. Аз също бях доволен.

Ужасното беше, че се бях уморил. Усещах се леко замаян.

Но имах нужда от още. Обещах си този ден да се изтощя до смърт от тренировки, след което вечерта да се натъпча, да се наспя добре, да стана и пак да продължа.

Запътих се към стрелците. След малко взех назаем един лък и като използвах трипръстата си техника, пуснах стотина стрели. Справих се доста добре. После наблюдавах известно време конниците, с техните копия, щитове и боздугани. Продължих нататък. Загледах се и в тренировките по водене на бой без оръжие.

Накрая и сам се преборих с трима души поред. И тогава действително се почувствах капнал. Абсолютно. Напълно.

Седнах на сянка върху една пейка, изпотен, задъхан. Замислих се за Ланс, за Ганелон, за вечерята. След около десет минути се върнах в предоставената ми стая и пак се измих.

Вече изпитвах вълчи глад и се впуснах да търся вечеря и информация.

Още преди да съм се отдалечил от вратата, насреща ми се зададе единият от стражите, когото си спомнях от предишната вечер — онзи, който ме бе завел до стаята ми.

— Лорд Ганелон ви кани да се нахраните с него в покоите му, щом прозвучи гонгът за вечеря — рече той.

Благодарих му, уверих го, че ще отида, върнах се в стаята и се отпуснах на леглото, докато настъпи моментът. Тогава отново тръгнах.

Всички мускули започваха здравата да ме болят, а имах и няколко допълнителни контузии. Реших, че това е хубаво — щях да изглеждам по-стар. Потропах на вратата на Ганелон и едно момче ми отвори, а после забърза да помогне на друг младеж, който подреждаше масата близо до камината.

Ганелон беше облечен в зелени риза и панталон, носеше зелени ботуши и колан, и се бе разположил в стол с висока облегалка. Той се надигна, когато влязох и пристъпи напред да ме посрещне.

— Сър Кори, вече ми докладваха какво сте направили днес — каза той, докато ми стискаше ръката. — Сега ми е по-лесно да повярвам, че сам сте пренесли Ланс. Трябва да призная, че сте повече мъж, отколкото изглеждате — без да влагам никаква обида в това.

Усмихнах се.

— Не се обиждам.

Той ме отведе до един стол, подаде ми чаша светло вино, което беше малко прекалено сладко за моя вкус и рече:

— Като ви гледа човек, би си помислил, че може да ви събори с една ръка… А вие сте носили Ланс двайсет километра и по пътя сте убили две от онези проклетници, котките. Той ми разказа и за могилата, която сте издигнали, от големи камъни…

— Как се чувства Ланс днес? — прекъснах го аз.

— Наложи се да поставя охрана пред стаята му, за да съм сигурен, че ще си почива. Тази планина от мускули искаше да стане и да тръгне на разходка. Той ще остане в леглото цяла седмица, обаче, кълна се в Бога!

— Значи сигурно се чувства по-добре.

Ганелон кимна.

— Да пием за негово здраве.

— С удоволствие ще пия за това.

След като отпихме, той продължи:

— Ако разполагах с армия от мъже като вас, цялата история можеше да се развие другояче.

— Каква история?

— Кръга и неговите Пазители. Не сте ли чували за тях?

— Ланс само ги спомена. Това бе всичко.

Едното момче въртеше на шиш над слабия огън голямо парче месо. От време на време го поливаше с малко вино. Когато миризмата лъхнеше към мен, стомахът ми се свиваше, а Ганелон се усмихваше. Другото момче излезе от стаята и отиде да донесе от кухнята хляб.

Ганелон замълча задълго. Довърши си виното и отново напълни чашата. Аз отпивах бавно от моята.

— Чували ли сте някога за Авалон? — попита накрая той.

— Да — отвърнах. — Преди много време чух една балада от странстващ бард: „Отвъд Реката на благословените, край сенчестия бряг се спряхме — щом споменът за Авалон ни грабна, ний сълзи горестни проляхме. Мечовете се прекършиха в ръцете ни, щитовете окачихме на дъба. Сребърните кули бяха паднали, сред море от кръв. Колко мили са до Авалон? Нито една или безчет. Сребърните кули паднаха.“

— Авалон е паднал? — обади се той.

— Мисля, че бардът беше луд. Не знам да има никакъв Авалон. Думите му са останали в главата ми, обаче.

Ганелон извърна лице и помълча още няколко минути. Когато заговори, гласът му беше променен.

— Имаше — отрони той. — Имаше такова място. Аз живеех там, преди много години. Не знаех, че Авалон е паднал.

— Как сте дошли тук? — попитах го аз.

— Бях пратен в изгнание от владетеля-магьосник, Коруин от Амбър. Той ме отведе през мрак и лудост до тези земи, за да страдам и умра тук. И аз наистина страдах и много пъти бях на косъм от смъртта. Опитвал съм се да намеря обратния път, но никой не го знае. Говорил съм с магьосници и дори с взето в плен същество от Кръга, малко преди да го убием. Но никой не знае пътя към Авалон. Както се казва в баладата: „Николко или безброй“ — цитира погрешно той. — Спомняте ли си името на барда?

— Съжалявам, но съм го забравил.

— А къде се намира Кабра?

— Далече на изток, отвъд морето. Много далече. Кабра е островно кралство.

— Възможно ли е да се вербува там войска? Мога да осигуря добро заплащане.

Поклатих глава.

— Кабра е малка държава с малобройна войска, пък и пътят би отнел няколко месеца по вода и по суша. Войниците ни никога не са се били като наемници, а и народът ни не е никак войнствен.

— В такъв случай вие явно много се различавате от сънародниците си — отбеляза той, като пак ме погледна.

Отпих от виното си.

— Аз бях военен инструктор и обучавах Кралската гвардия.

— Тогава може би ще се съгласите да вършите същата работа тук и да ми помогнете в обучението на моите войници?

— Ще остана няколко седмици и ще се заема с това — отговорих.

Ганелон кимна и едва раздвижи устни в мимолетна усмивка.

— Новината, че прекрасният Авалон го няма ме натъжи. Но ако е така, това означава, че е много вероятно и онзи, който ме прати в изгнание да е мъртъв — той пресуши чашата си. — Значи дори и за демоните настъпва моментът, когато не могат да защитят владенията си. Тази мисъл ме насърчава. Може и ние да имаме шанс тук, срещу тези демони.

— Моля да ме извините — започнах аз, като реших че моментът е подходящ да вмъкна историята си, — но ако имате предвид онзи Коруин от Амбър, той не е загинал, когато — и ако — Авалон е паднал.

Чашата изхрущя в ръката му.

— Вие познавате Коруин? — попита Ганелон.

— Не, но съм чувал за него — отвърнах аз. — Преди няколко години срещнах един от братята му — човек на име Бранд. Той ми разказа за мястото, наречено Амбър и за голямата битка, когато Коруин и неговият брат Блийс повели войска срещу техния брат Ерик, който държал града. Блийс паднал от планината Колвир, а Коруин бил заловен. След коронацията на Ерик, Коруин бил ослепен и хвърлен в тъмниците под Амбър, където сигурно се намира и досега, ако междувременно не е умрял.

Лицето на Ганелон силно пребледня, докато говорех.

— Всички тези имена, които споменахте — Бранд, Блийс, Ерик, съм ги чувал от него през онези отдавна отминали дни. Преди колко време научихте това?

— Трябва да са минали четири години оттогава.

— Той заслужаваше по-добра съдба.

— След всичко, което ви е причинил?

— Ами, вижте — въздъхна той, — разполагах с много време да размисля над тези неща и не бих казал, че не съм му дал основание да постъпи така с мен. Той беше силен — по-силен от вас и дори от Ланс — и умен. Освен това умееше и да се весели. Ерик е трябвало да го убие бързо, а не да постъпва така с него. Аз не го обичам, но сега почти не изпитвам и омраза. Демонът заслужаваше по-добра съдба, това е всичко.

Второто момче се върна с кошница хляб. Онова, което се занимаваше с месото, го свали от шиша и го сложи на един поднос в средата на масата.

Ганелон кимна към него.

— Хайде да ядем.

Той стана и се премести до масата.

Аз го последвах. Почти не разговаряхме, докато се хранехме.

След като се натъпках така, че стомахът ми не можеше да поеме нито хапка повече и полях всичко с още една чаша прекалено сладко вино, започнах да се прозявам. На третия път, Ганелон избухна:

— Дявол да го вземе, Кори! Престанете! Заразително е! — Той с усилие възпря собствената си прозявка. — Хайде да подишаме малко чист въздух — предложи после и стана.

Тръгнахме да се разхождаме по крепостната стена, като се разминавахме с обикалящите часовои. Те се изпъваха и поздравяваха Ганелон, веднага щом видеха кой се приближава, той им отвръщаше и продължавахме нататък. Стигнахме до една бойница, където спряхме да си починем. Седнали върху камъка, вдишвахме вечерния въздух, хладен, влажен и пълен с горски аромати, и наблюдавахме появяването на звездите, една по една, върху потъмняващото небе. Камъкът под мен беше студен. Далече на хоризонта ми се струваше, че долавям проблясването на морето. Някъде под нас се чу крясък на нощна птица. Ганелон извади лула и отвърза торбичката с тютюн, която висеше на колана му. Той напълни лулата, натъпка я и драсна клечка кибрит. На светлината от пламъка лицето му би изглеждало сатанинско, ако устата му не беше така мрачно увиснала и веждите не бяха присвити над изпълнените с болка очи. За дявола е характерна злата усмивка, а не подобен печален израз.

С удоволствие вдишвах дима. След известно време, Ганелон заговори, отначало тихо и много бавно:

— Помня Авалон. Там се родих и израснах в най-обикновено семейство, но добродетелността никога не е била сред силните ми черти. Набързо профуках наследството си и тръгнах по пътищата, където започнах да ограбвам пътници. По-късно се присъединих към банда от мъже като мен. Когато открих, че съм най-силният и най-способният да ръководя, станах техен главатар. За главите на всички ни бяха обявени награди. Най-голямата беше за моята.

Той вече говореше по-бързо, гласът му стана по-ясен, а избираните думи звучаха като ехо от миналото му.

— Да, помня Авалон, с неговите сребърни кули и прохладни води, където звездите светеха като огньове през нощта, а дневната зеленина беше винаги пролетна. Младост, любов, красота… познах всичко това в Авалон. Горди жребци, лъскав метал, нежни устни, тъмна бира. Чест… — Ганелон поклати глава. — По-късно, когато в кралството започна война, владетелят предложи пълно помилване за всички разбойници, които тръгнат с него на бой срещу бунтовниците. Този владетел беше Коруин. Аз се присъединих към него и потеглих на война. Станах офицер, а по-късно и член на неговия щаб. Спечелихме сраженията и потушихме бунта. После Коруин продължи мирно да управлява, а аз останах в двора му. Това бяха хубавите години. От време на време имаше стълкновения по границите, но ние винаги излизахме победители. Той поверяваше тези неща на мен. После Коруин подари едно херцогство, заедно с титлата, на дребен благородник, за чиято дъщеря искаше да се ожени. Аз бях кандидат за това херцогство и той неведнъж бе намеквал, че един ден то може да стане мое. Изпаднах в ярост и когато бях изпратен на южната граница, където положението винаги беше напрегнато, извърших предателство. Много от хората ми загинаха, а нашествениците нахлуха в кралството. Поради неуспеха в опитите да бъдат разгромени, наложи се самият Коруин отново да грабне оръжието. Нашествениците прииждаха с огромна численост и аз си мислех, че ще успеят да завладеят страната. Надявах се да го направят. Но Коруин, с лисичата си хитрост, надделя. Побягнах, но бях пленен и отведен при него за наказание. Проклех го и го заплюх. Не пожелах да му се поклоня. Мразех земята, по която стъпваше, пък и обреченият няма причини да не покаже храброст, да си отиде като мъж. Коруин заяви, че ще прояви милост към мен, заради предишните ми заслуги. Казах му да си задържи милостта и тогава разбрах, че той издевателства над мен. Нареди да ме развържат и се приближи. Знаех, че може да ме убие с голи ръце. Опитах се да окажа съпротива, но безуспешно. Коруин ме удари веднъж и аз паднах. Когато се свестих, бях здраво завързан върху задницата на коня му. Той яздеше напред и от време на време се обръщаше към мен. Не му отговарях изобщо, но пътят ни минаваше през чудни земи, някои от тях излезли сякаш от кошмар и тогава разбрах, че притежава магьосническа власт — тъй като никой пътешественик, който бях срещал преди, не бе минавал през местата, видени този ден. После Коруин произнесе присъдата ми за изгнание, освободи ме на това място, обърна се и пришпори коня си обратно.

Ганелон спря да говори и разпали лулата си, която бе започнала да изгасва. Той пафка известно време и продължи:

— Много наранявания, удари, ухапвания и бой получих тук, от зверове и хора, и често едва успявах да запазя живота си. Коруин ме бе оставил в най-ужасната част на страната. Но един ден нещата се обърнаха. Въоръжен рицар в доспехи ми заповяда да се махна от пътя му, за да мине. Тогава на мен ми беше все едно дали ще живея или ще умра, затова го нарекох сипаничаво копеле и му казах да върви по дяволите. Той се втурна срещу мен, аз сграбчих копието му и го наведох към земята, като по този начин свалих рицаря от коня. Направих му една широка усмивка под брадата със собствения му кинжал и се сдобих с жребец и оръжие. Тогава сериозно се заех да отмъщавам на всички онези, които се бяха отнесли зле с мен. Хванах се пак със стария си занаят, разбойничеството и отново събрах около себе си шайка главорези. Броят ни непрекъснато нарастваше. Когато станахме няколкостотин души, нуждите ни вече бяха значителни. Ние нахлувахме в някое малко градче и го превземахме. Местните сили на реда се страхуваха от нас. Животът беше хубав, макар и не чак така прекрасен, както в Авалон, който никога вече няма да видя. Всички из крайпътните страноприемници се разтреперваха при звука от копитата на конете ни, а пътниците си подмокряха гащите, щом ни чуеха да се приближаваме. Ха! Това продължи няколко години. По следите ни изпращаха големи въоръжени отряди, за да ни унищожат, но ние винаги успявахме или да ги избегнем, или да ги победим. Ала един ден се появи Черния кръг и никой така и не разбра защо. — Той засмука по-ожесточено лулата си, загледан в далечината. — Казвали са ми, че е възникнал като малък пръстен от отровни гъби, някъде на запад. В центъра му било открито мъртво момиченце, а мъжът, който го намерил — баща му — няколко дни по-късно умрял в страшни конвулсии. Веднага плъзнаха слухове, че мястото е прокълнато. През последвалите месеци петното бързо се разрасна, докато стана два километра в диаметър. Във вътрешността му тревата потъмня и заблестя като метална, но не увяхна. Дърветата се изкривиха и листата им почерняха. Те се полюляваха и когато нямаше никакъв вятър, а между клоните им прелитаха и танцуваха прилепи. По здрач хората забелязваха да се движат странни форми — винаги вътре в Кръга, забележете, — а нощем се появяваха светлини, като от малки огньове. Кръгът продължаваше да расте и онези, които живееха покрай него избягаха — повечето от тях. Неколцина останаха. Говори се, че тези, които останаха, са сключили някаква сделка със зловещите същества. А Кръгът продължаваше да се разширява, разливаше се като вълничките от хвърлен в езеро камък. Все повече хора оставаха да живеят в него. Аз съм разговарял с тези хора, бил съм се с тях, убивал съм ги. Във всички им сякаш има нещо мъртво. Гласовете им са лишени от интонация, лицата им не изразяват нищо и наподобяват маски. Те започнаха да изскачат от Кръга на банди и да мародерстват наоколо. Извършваха безмилостни убийства. Безчинстваха и оскверняваха храмове. Опожаряваха всичко зад гърба си. Никога не крадяха предмети от сребро. А след няколко месеца, започнаха да се появяват и други същества — със странни форми, като дяволските котки, които вие сте убили. После Кръгът започна да расте по-бавно и накрая почти спря, като че ли бе достигнал някаква граница. Но сега от него излизат всякакви твари — някой път дори посред бял ден — и вилнеят из земите около периметъра му. Щом унищожат напълно околността, Кръгът се разширява и поглъща новите райони. Така растежът му продължава, все по този начин. Старият крал, Утър, който дълго време ме преследваше, изцяло забрави за мен и съсредоточи всичките си сили да охранява този проклет Кръг. Това започна да ме тревожи, тъй като не ми допадаше възможността, както си спя да ме докопа някой пръкнал се в ада кръвопиец. Затова събрах петдесет и пет души от своите хора — всички, които се съгласиха доброволно, защото не исках да водя със себе си страхливци — и един следобед се втурнахме с конете си в Кръга. Попаднахме на групичка от хората с мъртвите лица, които горяха жив козел върху каменен олтар. Избихме ги почти до крак. Един от тях хванахме жив и го привързахме към собствения му олтар, където го разпитахме. Той ни каза, че Кръгът ще продължи да расте, докато не покрие цялата земя, от океан до океан. Един ден краищата му ще се срещнат от другата страна на света. За нас било най-добре да се присъединим към тях, ако искаме да си спасим кожите. Тогава един от моите хора го прониза и той умря. Наистина умря, аз умея да различавам кога някой е мъртъв. Достатъчно често съм убивал сам. Но когато кръвта му покапа върху камъка, устата му се отвори и от нея изригна най-силният смях, който съм чувал през живота си. Той заеча като гръмотевица навсякъде около нас. После мъжът седна, бездиханен, и започна да гори. Докато пламъците го поглъщаха там, върху олтара, формата му се промени и той заприлича на горящ козел — само че по-едър. И от създанието долетя глас, който каза: „Бягайте, смъртни! Но вие никога няма да напуснете този Кръг!“ Е, можете да ми вярвате, че побягнахме! Небето почерня от прилепи и други… неща. Чухме и шум от копита. Пришпорихме конете си навън, с извадени мечове в ръка и убивахме всичко, което се приближеше към нас. Имаше котки, като онези, които сте убили вие, змии, разни подскачащи същества и Бог знае още какво. Като наближихме края на Кръга, един от патрулите на крал Утър ни видя и ни се притече на помощ. Шестнайсет от петдесет и петимата мъже, които бяха дошли с мен, успяха да се измъкнат. А и от самия патрул загинаха поне трийсет души. Когато разбраха кой съм аз, отведоха ме при краля. Тук. По-рано това беше дворецът на Утър. Разказах му какво съм направил и какво съм чул и видял. Той постъпи по същия начин като Коруин. Предложи пълно помилване за мен и хората ми, ако му помогна в борбата срещу Пазителите на Кръга. След онова, което бях преживял, аз осъзнах, че това нещо трябва да бъде спряно. Така че се съгласих. После се разболях и ми казаха, че съм бил в делириум три дни. Когато се възстанових, бях слаб като дете и научих, че всички, влезли с мен в Кръга, са минали през същото. Трима бяха умрели. Тогава се върнах при своите хора, разказах им какво бе станало и те до един дойдоха с мен. Охраната около Кръга стана по-силна. Ала не можехме да го удържим. През годините, които последваха, Кръгът продължи да расте. Водихме много битки. Аз често получавах повишения, докато не станах дясната ръка на Утър, както се бе случило и преди с Коруин. После битките се превърнаха в сражения. Все по-големи групи изскачаха от тази дупка към ада. Няколко пъти загубихме. Те завладяха някои от предните ни постове. И тогава една нощ от Кръга се изля армия — орда — от хора и всякакви същества, които се биеха с тях. Тази нощ се срещнахме с най-голямата виждана до този момент войска. Самият крал Утър се включи в битката, въпреки моите съвети — тъй като годините му не бяха малко — и през същата нощ той загина, като остави кралството без владетел. Исках мястото му да бъде заето от моя капитан, Ланселот, защото знаех, че е много по-достоен от мен… Странно… В Авалон познавах един Ланселот също като него — но този човек не ме позна, когато се срещнахме за първи път. Много странно… Все едно, той отказа и отговорността падна върху мен. Не исках да съм владетел, но ето ме тук. Вече три години отстоявам на нашествениците от Кръга. Всичките ми инстинкти крещят да бягам. С какво съм му длъжен на този проклет народ? Какво ме интересува дали отвратителният им Кръг ще се разшири? Мога да пресека морето до някоя земя, където той няма да стигне, докато съм жив и да забравя цялата история. По дяволите! Не съм искал тази отговорност! Обаче сега тя е моя!

— Защо? — попитах го аз и гласът ми прозвуча необичайно и за мен самия.

Настъпи мълчание.

Ганелон изтръска лулата си. Напълни я пак. Отново я запали. Замислено взе да пуши.

Мълчанието се проточи.

— Не знам — каза той накрая. — Бях готов да забия нож в гърба на човек за едни обувки, ако се окажеше, че са ми необходими, за да не ми замръзнат краката. Веднъж съм го правил, затова знам. Но… в случая е различно. Това чудо вреди на всички, а аз съм единственият, който може да направи нещо. Дявол да го вземе! Знам, че един ден ще ме погребат тук, заедно с всички останали. Но не мога да ги оставя. Трябва да удържам тези изчадия, докато имам сили за това.

Нощният въздух бе прояснил главата ми и вече не ми се спеше, макар че здравата бях замръзнал.

— Не би ли могъл Ланс да те замести? — попитах аз.

— Мисля, че да. Той е добър човек. Но има и нещо друго. Струва ми се, че онова същество-козел, каквото и да беше то, там на олтара, малко се страхува от мен. Бях влязъл вътре и то ми бе предрекло, че никога вече няма да се измъкна, а аз го направих. Оцелях и от болестта, която последва. То знае, че през цялото време аз водя битките срещу него. Ние спечелихме онова страшно, кърваво сражение в нощта, когато Утър загина и тогава срещнах съществото под друга форма, ала то ме позна. Може би донякъде и това го възпира засега.

— Каква форма беше приело?

— Нещо, наподобяващо човек, но с рога на козел и червени очи. То яздеше петнист жребец. Известно време се бихме, но после вълната на сражението ни раздели. Което бе добре дошло за мен, защото съществото щеше да ме надвие. Щом кръстосахме мечове, то отново заговори и аз веднага познах този ечащ в главата ми глас. Създанието ме нарече глупак и ми каза, че нямам никакви шансове да успея. Но когато настъпи сутринта, бойното поле беше наше и ние ги изтикахме обратно в Кръга, като ги избивахме, докато бягаха. Ездачът на петнистия жребец ни се изплъзна. Оттогава сме водили и други битки, но никоя не е била като онази. Ако аз напусна тези места, друга такава армия — която сигурно се подготвя и в този момент — ще нападне. Онова нещо по някакъв начин ще разбере, че съм се махнал — точно както е знаело, че Ланс ми носи нов доклад за разположението на войските вътре в Кръга и е изпратило Пазителите да го убият на връщане. То вече знае за вас и сигурно се пита как ли ще се развият събитията. Вероятно се чуди кой сте, при вашата огромна сила. Ще трябва да остана тук и да се бия, докато падна в битката. Не ме питайте защо. Надявам се само преди да настъпи този ден, поне да разбера как се е появило това чудо — защо този Кръг се намира там.

В този момент покрай главата ми нещо прошумоля. Бързо се наведох, за да го избягна, каквото и да беше то. Оказа се, обаче, че не е необходимо. Беше само птица. Бяла птица. Тя кацна на лявото ми рамо и остана там, като издаваше тихи звуци. Вдигнах ръка и птицата скочи на китката ми. За крачето й беше завързана бележка. Отвързах я, прочетох я и я смачках в шепа. После се заех да изучавам невидимите гледки в далечината.

— Какво има, сър Кори? — попита Ганелон.

Бележката, която бях изпратил към своята цел, написана от собствената ми ръка, изпратена по птицата на моето желание, можеше да стигне само дотам, където се окажеше следващата ми спирка. А тя не бе непременно мястото, което имах предвид. Както и да е, бях прочел собствените си вещания.

— Какво е това? — настоя той. — Какво държите в ръка? Някакво съобщение ли?

Кимнах. И му го подадох. Нямаше как да го изхвърля, след като ме бе видял да го получавам.

Бележката гласеше: „Идвам“ и носеше моя подпис.

Ганелон разпали лулата си и я прочете на светлината й.

— Той е жив? И идва тук?

— Така изглежда.

— Много странно. Изобщо не мога да разбера.

— Звучи като обещание за подкрепа — казах аз и освободих птицата, която изкряска два пъти, направи кръг над нас и отлетя.

Ганелон поклати глава.

— Нищо не разбирам.

— Защо да гледаме зъбите на кон, който получавате даром? Засега сте успели само да задържите този Кръг да не се разраства.

— Така е — потвърди той. — А Коруин може и да е способен да го унищожи.

— Нищо чудно да е просто шега — допълних аз. — И то жестока.

Ганелон пак поклати глава.

— Не. Не е в неговия стил. Питам се, какво ли цели?

— Най-добре първо да се наспим.

— И без това не мога да направя нищо друго точно сега — подтисна една прозявка той.

Изправихме се и тръгнахме обратно по стената. В края й си пожелахме лека нощ и аз се заклатушках към бездната на съня, където се хвърлих с главата надолу.

II

Ден. Нови болки. Още схващания.

Някой ми бе оставил нов плащ, кафяв на цвят, което реших, че е добре. Особено ако понапълнеех и Ганелон помнеше моите цветове. Не си обръснах брадата, защото той ме бе познавал в по-малко обрасъл вид. Правех всичко възможно да променям гласа си, когато беше наоколо. Скрих Грейсуондир под леглото си.

През цялата последвала седмица се натоварвах безмилостно. Работех, потях се и тренирах, докато болките намаляха и мускулите ми отново придобиха твърдост. Вероятно за тази седмица качих седем, осем килограма. Бавно, съвсем бавно, започвах да възвръщам старата си форма.

Страната се наричаше Лорейн, както се казваше и тя. Ако бях в настроение да съчинявам лъжи, щях да кажа, че сме се срещнали на ливадата зад замъка, където девойката е беряла цветя, а аз съм се разхождал на чист въздух. Глупости.

Предполагам, че учтивият израз за такива като нея е приятелка на войниците. Срещнах я в края на усилен работен ден, прекаран главно с меч и копие в ръка. Когато я зърнах за първи път, тя стоеше встрани и чакаше поредния мъж, който й бе определил среща. Усмихна ми се и аз й се усмихнах в отговор, кимнах, намигнах и я отминах. На следващия ден пак я видях и този път й казах: „Здравей“, като минавах край нея. Това беше всичко.

И така продължих да се натъквам на нея. Към края на втората ми седмица в крепостта, когато болките ми бяха изчезнали и бях станал към деветдесет килограма, в мен започна да се събужда желание. Уредих да бъда с нея една вечер. Дотогава бях научил каква е и, що се отнасяше до мен, това ме устройваше. Но тази нощ ние не проведохме обичайните занимания. Не.

Вместо това разговаряхме и тогава се случи нещо друго.

Косата й беше ръждива на цвят, тук-там с бели косми. Предполагах, че няма и трийсет, обаче. Очите й, съвсем сини. Леко заострена брадичка. Чисти, равни зъби в уста, която често ми се усмихваше. Гласът й беше малко носов, косата — прекалено дълга, гримът й — положен прекалено щедро върху твърде силна умора, имаше прекалено много лунички и се обличаше в прекалено ярки и прилепнали дрехи. Но тя ми харесваше. Не смятам, че бях изпитвал точно такива чувства, когато я поканих да прекара с мен тази нощ, защото, както вече споменах, това което имах наум не беше да я харесвам.

Нямаше къде другаде да отидем, освен в моята стая, затова се озовахме там. Бях станал капитан и сега се възползвах от ранга си, като накарах да ни донесат вечерята там, както и да добавят бутилка вино.

— Войниците се страхуват от теб — каза тя. — Твърдят, че никога не се уморяваш.

— Уморявам се — възразих аз. — Повярвай ми.

— Разбира се — съгласи се Лорейн. — С всички ни е така.

— Права си — отвърнах.

— На колко си години?

— На колко години си ти?

— Галантният мъж никога не би задал този въпрос.

— Както и една дама.

— Когато се появи тук, мислеха, че си над петдесет.

— Е?

— А сега не знаят какво да мислят. Четирийсет и пет? Четирийсет?

— Не — поклатих глава.

— И аз така смятам. Но брадата ти заблуди всички.

— Често се случва с брадите.

— С всеки изминал ден изглеждаш по-добре. По-едър…

— Благодаря. И се чувствам по-добре, отколкото когато пристигнах.

— Сър Кори от Кабра — изрече замислено тя. — Къде се намира Кабра? Какво е Кабра? Ще ме отведеш ли с теб там, ако много мило те помоля?

— Бих могъл да ти обещая, но ще те излъжа.

— Знам. Но ще ми е приятно да го чуя.

— Добре. Ще те отведа със себе си там. Кабра е отвратително място.

— Наистина ли си толкова добър, колкото разправят?

— Опасявам се, че не. А ти?

— Сигурно не. Искаш ли вече да си лягаме?

— Не. Предпочитам да си говорим. Изпий чаша вино.

— Благодаря… За твое здраве.

— И за твое.

— Как си се научил да се биеш толкова хубаво?

— Дарба и добри учители.

— … А си пренесъл и Ланс на цялото това разстояние. Убил си и онези зверове…

— Слуховете преувеличават.

— Но аз те наблюдавах. Ти наистина си по-добър от останалите. Затова и Ганелон сключи това споразумение с теб. Той знае как да различава хубавите неща. Имала съм много приятели, които умеят да се бият с меч и съм ги гледала да се упражняват. Ти можеш да ги насечеш на малки парченца. Войниците говорят, че си добър учител. Харесват те, макар че ги плашиш.

— Защо се страхуват от мен? Защото съм силен ли? По света има много силни мъже. Или заради моята издръжливост в тренировките?

— Смятат, че в теб има нещо свръхестествено.

Разсмях се.

— Не, аз съм просто вторият по сръчност в света. Извинявай… може би, третият. Но се старая да напредна.

— Кой е по-добър от теб?

— Ерик от Амбър, вероятно.

— Кой е той?

— Свръхестествено същество.

— Той най-добрият ли е?

— Не.

— А кой е?

— Бенедикт от Амбър.

— И той ли е свръхестествен?

— Ако е още жив, да.

— И ти си много странен. Защо? Кажи ми, ти свръхестествено същество ли си?

— Хайде да пийнем по още една чаша вино.

— Ще ме хване.

— Чудесно.

Напълних чашите.

— Всички ще умрем — заяви Лорейн.

— Някой ден.

— Искам да кажа тук и то скоро, в битката с това нещо.

— Защо смяташ така?

— То е прекалено силно.

— Тогава защо стоиш тук?

— Няма къде другаде да отида. Затова и те разпитвах за Кабра.

— И затова дойде при мен тази вечер?

— Не. Исках да разбера що за човек си.

— Просто спортист, който дълго не е тренирал. В този край ли си родена?

— Да. Сред гората.

— Защо си се хванала с тези момчета?

— А защо не? По-добре е, отколкото да гния в мизерия.

— Никога ли не си имала свой мъж? Постоянен, искам да кажа?

— Имах. Мъртъв е. Той беше човекът, който намери… Омагьосания кръг.

— Съжалявам.

— А аз не. Джарл имаше навика да се напива винаги, когато успееше да вземе назаем или открадне достатъчно, за да си го позволи. А после се прибираше вкъщи и ме биеше. Радвам се, че срещнах Ганелон.

— Значи смяташ, че онова нещо е страшно силно и няма да можем да го победим?

— Да.

— Нищо чудно и да си права. Но аз мисля, че грешиш.

Лорейн вдигна рамене.

— Ще се биеш ли заедно с нас?

— Страхувам се, че да.

— Никой не го знаеше със сигурност или поне не искаше да го каже. Може да стане интересно. Бих искала да те видя как се биеш с човека-козел.

— Защо?

— Изглежда той им е тарторът. Ако го убиеш, ще имаме по-голям шанс. А ти може и да успееш.

— Трябва да го направя — рекох аз.

— Някаква специална причина ли имаш?

— Да.

— Твоя лична?

— Да.

— Пожелавам ти успех.

— Благодаря.

Тя си довърши виното и пак й напълних чашата.

— Знам, че той е свръхестествено същество.

— Хайде да сменим темата.

— Добре. Но ще направиш ли нещо за мен?

— Кажи.

— Облечи си утре доспехи, вземи едно копие, намери си кон и натрий носа на онзи здравеняк, офицера от кавалерията Харалд.

— Защо?

— Миналата седмица ме наби, също като Джарл едно време. Ще можеш ли?

— Да.

— А ще го направиш ли?

— Защо не? Смятай, че вече съм му го натрил.

Лорейн се наведе и се притисна към мен.

— Обичам те — каза тя.

— Глупости.

— Добре. Какво ще кажеш тогава за: „Харесвам те“?

— Става. Аз…

И в този момент по гърба ми полази усещане за студ. Вцепених се и се приготвих да устоя на това, което предстоеше, като оставих съзнанието си съвършено празно.

Някой ме търсеше. Несъмнено беше човек от моето семейство и явно използваше Фигурата ми или нещо много подобно на нея. Усещането не можеше да се сбърка. Ако беше Ерик, значи бе по-смел, отколкото го мислех, тъй като последния път, когато имахме контакт, едва не му бях изгорил мозъка. Не можеше да е Рандъм, освен ако бе излязъл от затвора, в което се съмнявах. Ако бяха Джулиан или Кейн, и двамата можеха да вървят по дяволите. Блийс вероятно беше мъртъв. А сигурно и Бенедикт. Оставаха Жерар, Бранд и сестрите ни. От всички им, само Жерар би могъл да ми мисли доброто. Затова отказах да се разкрия, успешно. Отне ми около пет минути и когато всичко свърши, бях потен и разтреперан, а Лорейн ме наблюдаваше със странен поглед.

— Какво стана? — попита тя. — Ти още не си пиян, както и аз.

— Просто получавам такива пристъпи от време на време — отговорих аз. — Болест, която хванах на островите.

— Видях едно лице — промълви Лорейн. — Като че ли беше на пода, а може да е било и в главата ми. На възрастен човек. Яката на дрехата му беше зелена и много приличаше на теб, само дето брадата му бе сива.

Тогава я зашлевих.

— Лъжеш! Не е възможно да…

— Само ти казвам какво видях! Не ме удряй! Не знам какво означава това! Кой беше той?

— Мисля, че е бил баща ми. Господи, странно…

— Какво стана? — настоя тя.

— Пристъп — повторих аз. — Получавам ги понякога и хората мислят, че са видели баща ми върху стената или пода. Не се безпокой. Не е заразно.

— Глупости — рече Лорейн. — Нарочно ме лъжеш.

— Така е. Но, моля те, забрави цялата история.

— Защо да го правя?

— Защото ме харесваш, забрави ли? И защото утре ще натрия носа на Харалд заради теб.

— Вярно — съгласи се тя, а аз пак започнах да треперя. Лорейн ми донесе одеало от леглото и го уви около раменете ми.

После ми подаде виното и аз го изпих. Лорейн седна до мен и положи глава на рамото ми. Прегърнах я. Отвън завилня дяволски вятър, а към неговия вой се прибави и бързото трополене на дъждовни капки. За миг ми се стори, че нещо блъска по капаците. Лорейн тихо изхлипа.

— Не ми харесва какво става тази нощ.

— И на мен. Иди да залостиш вратата. Сега е само заключена.

Докато тя се занимаваше с това, аз преместих столовете ни така, че да гледат към единствения прозорец. Измъкнах Грейсуондир изпод леглото и го извадих от ножницата. После изгасих всички светлини в стаята, освен една свещ на масата вдясно от мен.

Седнах отново и сложих меча върху коленете си.

— Какво ще правим? — попита Лорейн, като дойде и се настани от лявата ми страна.

— Ще чакаме — казах аз.

— Какво?

— Не съм сигурен, но тази нощ определено е много подходяща.

Тя потрепера и се притисна към мен.

— Знаеш ли, може би е по-добре да си отидеш — предложих аз.

— Знам. Но ме е страх да изляза. Ако остана тук, ще можеш да ме защитиш, нали?

Поклатих глава.

— Не зная дали ще успея да защитя дори себе си.

Тя докосна Грейсуондир.

— Какъв красив меч! Никога не съм виждала друг като него.

— Няма друг като него — отвърнах и всеки път като го помръднех, светлината падаше по-различен начин върху острието, така че в един момент то изглеждаше сякаш е покрито с нечовешка кръв в оранжев оттенък, а в следващия лежеше студено и бяло като сняг или женски гърди, потрепвайки в ръката ми, когато ме пронижеше студ.

Зачудих се как Лорейн бе успяла да види нещо, което аз не видях по време на опита за контакт. Не би могла просто да си го е въобразила, защото описанието й беше много точно.

— Има нещо странно в теб — рекох аз.

Тя помълча, докато свещта трепна четири, пет пъти, а после каза:

— Притежавам слаба ясновидска дарба. Майка ми я имаше в по-силна степен. Хората разправят, че баба ми е била магьосница. Аз, обаче, нищо не разбирам от тези работи. Е, поне не много. Не съм имала видение от години. А и винаги се оказва, че губя повече, отколкото печеля.

След това Лорейн пак замълча и аз я попитах:

— Какво искаш да кажеш?

— Използвах магия, за да спечеля първия си мъж и виждаш какво излезе. Ако не го бях направила, щях да съм къде по-добре. Исках и хубава дъщеря, затова се постарах да я имам…

Тя рязко спря и изведнъж осъзнах, че плаче.

— Какво има? Не разбирам…

— Мислех, че знаеш.

— Не, страхувам се, че не знам.

— Тя беше малкото момиченце в Омагьосания кръг. Мислех, че знаеш…

— Съжалявам.

— По-добре да нямах тази дарба. Никога вече няма да я използвам. Но тя не ме оставя на мира. Непрекъснато сънувам разни неща и поличби и те са все такива, дето нищо не може да се направи. Така ми се иска тези способности да ме напуснат и да идат да тормозят някой друг!

— Желанието ти няма да може да се изпълни, Лорейн. Опасявам се, че отърваване няма.

— Откъде знаеш?

— Срещал съм и други като теб преди, това е всичко.

— И ти самият имаш подобна дарба, нали?

— Да.

— Значи усещаш, че сега отвън има нещо, нали?

— Да.

— И аз. Знаеш ли какво прави?

— Търси ме.

— Да, и аз имам такова чувство. Защо?

— Вероятно, за да изпита силата ми. То знае, че съм тук. Ако аз съм нов съюзник на Ганелон, сигурно се пита какво представлявам, кой съм…

— Дали е самото същество с рогата?

— Не знам. Но предполагам, че не е.

— Защо?

— Ако аз наистина съм този, който ще го унищожи, би било глупаво да ме търси тук, в крепостта на своя враг, когато съм обграден от сила. По-скоро бих казал, че то е пратило някой от своите приближени. Може би затова духът на баща ми… не знам. Ако този слуга успее да ме намери и да разбере кой съм, съществото ще знае какви предпазни мерки да вземе. Ако пък като ме намери, вземе и да ме унищожи, тогава проблемът ще е разрешен. В случай, че аз унищожа слугата, то ще знае много повече за силата, която притежавам. Каквото и да стане, онова с рогата ще спечели. Защо тогава да рискува собствената си бодлива глава в този етап на играта?

Зачакахме сред потъналата в сенки стая, докато свещта изгаряше минутите.

Лорейн ме попита:

— Какво имаше предвид, когато каза, ако те намери и разбере кой си? Кой може да разбере, че си?

— Този, който за малко нямаше да дойде тук.

— Смяташ, че то те познава отнякъде, по някакъв начин?

— Не е изключено.

Тогава тя се отдръпна от мен.

— Не се страхувай — успокоих я аз. — Няма да ти навредя.

— Страхувам се и ти ще ми навредиш! Знам това! Но искам да бъда с теб. Защо го искам?

— Не знам.

— Там отвън сега има нещо! — извика Лорейн, малко истерично. — Близо е! Съвсем близо! Слушай! Чуй го!

— Млъкни! — креснах аз, когато някакво студено, предизвикващо иглички чувство полази по гърба ми и се нави около гърлото ми. — Иди в отсрещния край на стаята и се скрий зад леглото!

— Страх ме е от тъмното.

— Направи го или ще те зашеметя и ще те отнеса там. Тук ще ми се пречкаш на пътя.

През шума от бурята долових тежко биене на криле и драскане на нокти по каменната стена на крепостта, докато Лорейн отиваше да изпълни нарежданията ми.

А после се озовах срещу две пламтящи червени очи, втренчени в моите. Бързо сведох поглед. Съществото стоеше отвън, върху корниза на прозореца и ме наблюдаваше.

То надхвърляше два метра, а от челото му излизаха големи, разклонени рога. Кожата му беше гола и имаше равномерен пепелявосив цвят. Изглеждаше безполово, от гърба му далеч назад стърчаха сиви, покрити с кожа крила, които се сливаха с нощта. В дясната си ръка държеше къс тежък меч от тъмен метал и по цялото му острие бяха гравирани рунически символи. Лявата му ръка беше вкопчена в рамката на прозореца.

— Влез на собствена отговорност — високо му казах аз и насочих върха на Грейсуондир към гърдите му.

То се закикоти. Просто стоеше там, гледаше ме и се кикотеше. Още веднъж се опита да срещне погледа ми, но аз не му позволих. Ако се вгледаше в очите ми задълго, щеше да ме познае, както бе станало с дяволската котка.

Когато заговори, звучеше като фагот, който произнася думи.

— Не си онзи човек — каза то. — Ти си по-дребен и по-стар. И все пак… този меч… може и да е негов. Кой си ти?

— А ти кой си? — попитах аз.

— Моето име е Стриголдуир. Не си прави шеги с него, за да не ти изям сърцето и черния дроб.

— Да си правя шеги с него ли? Та аз не мога дори да го произнеса, а пък и от моята цироза ще получиш стомашно разстройство. Махай се.

— Кой си ти? — повтори то.

— Мисъли, гами градил, Стриголдуир — изговорих аз и то подскочи, като че ли някой го беше ритнал.

— Искаш да ме предизвикаш с такова просто заклинание? — присмя се, когато отново се успокои. — Аз не съм някое от низшите същества.

— Но изглежда те накара да изпиташ известно неудобство.

— Кой си ти?

— Не е твоя работа, Чарли. Птиченце, птиченце, отлитай у дома…

— Четири пъти трябва да ти задам този въпрос и четири пъти да не получа отговор, преди да вляза и да те убия. Кой си ти?

— Не — изправих се аз. — Ела тук да изгориш!

Тогава то изтръгна рамката на прозореца и вятърът, който нахлу заедно с него в стаята, изгаси свещта.

Хвърлих се напред и между нас се разхвърчаха искри, когато Грейсуондир се сблъска с тъмния рунически меч. Разменихме няколко удара и аз отскочих назад. Очите ми се бяха приспособили към полумрака, така че загубата на светлината не ме ослепи. Съществото също виждаше достатъчно добре. То беше по-силно от човек, но това важеше и за мен. Въртяхме се в кръг из стаята. Около нас вееше вледеняващ вятър, а когато отново минахме покрай прозореца, студени капки опръскаха лицето ми. Първия път, щом нанесох рана на съществото — дълъг разрез през гърдите — то остана безмълвно, макар че по ръбовете на раната му затанцуваха малки пламъчета. При второто нараняване — високо в горната част на ръката — изкрещя и започна да сипе заплахи.

— Тази нощ ще изсмуча мозъка от костите ти! После ще ги изсуша и ще измайсторя от тях музикален инструмент! Като свиря на него, душата ти ще се мята в безтелесна агония.

— Хубаво гориш — отбелязах аз.

Движенията му се забавиха само за част от секундата и аз веднага се възползвах от възможността.

Отбих черния меч и нападнах безпогрешно. Имах за цел центъра на гърдите му. Пронизах ги от край до край.

Тогава то извика, ала не падна. Грейсуондир бе изтръгнат от ръката ми и около раната лумнаха пламъци. Съществото започна да ги гаси. Направи крачка към мен, а аз вдигнах едно столче и го задържах между нас.

— Моето сърце не е там, където е при хората — заяви Стриголдуир.

После се втурна напред, но аз отбих меча със стола и засегнах дясното му око с единия крак. Тогава захвърлих стола настрани, приближих се, сграбчих дясната китка на съществото и я извих. С ръба на дланта си го ударих по лакътя с колкото сила имах и чух остро изхрущяване. Руническия меч издрънча на пода. То ме удари с лявата си ръка по главата и аз паднах.

Хвърлих се към меча си, вкопчих се в глезена на демона и дръпнах.

Той падна на пода. Скочих върху него и го сграбчих за гърлото. Скрих глава в свивката на рамото си, притиснал брада към гърдите, а съществото задраска с нокти към лицето ми с лявата си ръка.

Докато хватката ми се стягаше, то търсеше погледа ми с очите си и този път не ги избягнах. В дълбините на съзнанието си усетих шока му, когато ме позна и видя, че съм разбрал това.

— Ти! — успя да изхъхри то, преди да съм стегнал силно пръсти и животът да напусне тези червени, червени очи.

Станах, затиснах с крак гръдния му кош и дръпнах Грейсуондир.

Демонът избухна в пламъци, когато измъкнах меча и скоро от него не остана нищо друго, освен обгоряло петно върху пода.

Тогава Лорейн се приближи, прегърнах я и тя ме помоли да я отведа до стаята й, за да си легне. Послушах я, но не правихме нищо — само лежахме един до друг, докато тя се наплака и заспа.

Така срещнах Лорейн.

Ланс, Ганелон и аз спряхме конете си на върха на високия хълм, почти обедното слънце печеше в гърбовете ни, а ние загледахме Кръга в ниското. Неговият вид потвърди опасенията ми.

Пострадалата гора изглеждаше точно като онази в долината на юг от Амбър.

О, татко мой! Какво съм направил? — извиках в сърцето си, но единственият отговор беше Черния кръг, който лежеше пред мен и се простираше, докъдето поглед стигаше.

През забралото на шлема си наблюдавах гледката — овъглена на вид, запустяла, миришеща на разложение местност. Напоследък изобщо не свалях шлема си. Околните приемаха това за превземка, но рангът ми позволяваше да се държа ексцентрично. Вече го носех повече от две седмици, откакто бях убил Стриголдуир. Сложил си го бях на другата сутрин, преди да се заема с Харалд, за да изпълня обещанието си към Лорейн и тогава бях решил, че след като стабилно си възвръщах формата, нямаше да е зле да държа лицето си скрито.

Тежах около деветдесет килограма и се чувствах отново както едно време. Ако можех да помогна в разчистването на тази бъркотия в страната, наречена Лорейн, знаех, че ще получа възможност поне да опитам онова, което най-силно желаех. И може би щях да успея.

— Значи това е то — обадих се аз. — Не виждам да се събират никакви войски.

— Предполагам, че трябва да отидем на север — каза Ланс, — а и сигурно ще можем да ги видим чак като се стъмни.

— Колко далече на север?

— Петнайсет, двайсет километра. Те се местят по малко.

Два дни бяхме яздили, за да стигнем до Кръга. Тази сутрин ни бе срещнал патрул, от който научихме, че войските продължават да се събират всяка нощ. Занимават се с различни упражнения и после изчезват — някъде по-дълбоко навътре — с настъпването на утрото. Както разбрах, над Кръга постоянно висели буреносни облаци, макар че буря никога не се развихряла.

— Какво ще кажете да хапнем тук, а после да продължим на север? — попитах аз.

— Защо не? — съгласи се Ганелон. — Умирам от глад, пък и имаме време.

Така че слязохме от конете, нахранихме се със сушено месо и се напихме от манерките си.

— Все още не мога да разбера онази бележка — рече Ганелон, след като се оригна, потупа се по корема и си запали лулата. — Дали ще застане на наша страна в последната битка или не? И къде е сега, ако смята да помогне? Денят на сблъсъка идва все по-близо.

— Престани да мислиш за него — посъветвах го аз. — Това сигурно беше шега.

— Не мога, дявол да го вземе! — възкликна той. — В цялата работа има нещо извънредно странно!

— За какво става дума? — попита Ланс и аз за първи път осъзнах, че Ганелон не му е казал нищо.

— Моят предишен крал, Коруин, по една птица-куриер изпрати странно съобщение, в което твърдеше, че идва. Смятах го за мъртъв, но той прати тази бележка — обясни Ганелон. — И все още не знам как да я разбирам.

— Коруин ли? — попита Ланс и аз затаих дъх. — Коруин от Амбър?

— Да, от Амбър и Авалон.

— Забрави за неговата бележка.

— Защо?

— Той е човек без чувство за чест и обещанието му нищо не означава.

— Познаваш ли го?

— Чувал съм за него. Много отдавна е бил владетел на тези земи. Спомняш ли си легендите за краля-демон. Точно за него се отнасят. Това е бил Коруин, по времето, когато още не съм бил роден. Най-хубавото, което е направил, е било, че е абдикирал и избягал, когато съпротивата срещу него е станала твърде силна.

Нищо подобно!

Или грешах?

Амбър хвърля безкраен брой сенки, а и моят Авалон бе хвърлил много свои сенки, поради присъствието ми там. Аз може да съм известен на много места, където кракът ми никога не е стъпвал, защото мои сенки са живели там, имитирайки несъвършено делата и мислите ми.

— Не — възпротиви се Ганелон. — Никога не вярвам на легенди. Чудя се дали може да е бил същия човек, който е управлявал тук. Това е интересно.

— Много — съгласих се аз. — Но ако е бил крал толкова отдавна, досега със сигурност трябва да е умрял или да е грохнал старец.

— Той е бил магьосник — заяви Ланс.

— Този, когото аз познавам, несъмнено беше магьосник, защото ме прогони от страна, която сега не може да бъде открита по никакъв начин.

— Никога преди не си споменавал за това — учуди се Ланс. — Какво е станало?

— Не е твоя работа — сопна се Ганелон и Ланс отново потъна в мълчание.

Измъкнах собствената си лула — бях се сдобил с нея преди ден, два — и Ланс направи същото. Лулите бяха глинени и добре поддържаха огъня. Запалихме и тримата само седяхме и пушехме.

— Е, постъпил е разумно — обади се накрая Ганелон. — Хайде вече да забравим за него.

Никой от нас не го направи, разбира се. Но след това всички избягвахме тази тема.

Ако не беше тъмната местност зад нас, щеше да бъде много приятно просто да си седим там, отпуснати. Изведнъж ги почувствах и двамата много близки. Исках да им кажа нещо, но не можах да измисля какво.

Ганелон разреши проблема като отново повдигна въпроса за настоящия ход на събитията.

— Значи искаш да ги нападнем, преди те да са го направили?

— Точно така — отвърнах аз. — Да проведем битката на тяхна територия.

— Трудността е, че това наистина е тяхна територия. Те я познават по-добре от нас, а и кой знае какви сили могат да призоват там?

— Ако убием онзи с рогата, ще ги победим.

— Вероятно. А може и да не успеем. Сигурно ти би се справил с него — погледна ме Ганелон. — За себе си не знам дали ще мога, ако не извадя късмет. Той е прекалено коварен, за да бъде убит току-така. Макар да си мисля, че ме бива не по-малко, отколкото преди няколко години, нищо чудно и да се заблуждавам. Възможно е да съм станал по-слаб. Никога не съм я искал тази проклета работа, която ме кара да стоя все затворен в замъка!

— Знам — успокоих го аз.

— Знам — потвърди и Ланс.

— Ланс — обърна се към него Ганелон, — дали да не послушаме нашия приятел? Да нападнем ли?

Той можеше да вдигне рамене и да се измъкне. Но не го направи.

— Да — рече Ланс. — Те едва не ни довършиха последния път. Бяхме на косъм от поражението в нощта, когато загина крал Утър. Ако не ги нападнем, имам чувството, че следващия път ще ни надвият. О, няма да им е лесно и ние ще им причиним големи загуби. Но смятам, че ще са способни да ни победят. Нека огледаме сега всичко, което успеем да видим, а после да се оттеглим, за да планираме нападението си.

— Добре — съгласи се Ганелон. — И на мен ми дойде до гуша да чакам. Ако не си промените мнението, докато се върнем, смятайте, че съм съгласен.

Този следобед яздихме на север, после се скрихме сред хълмовете и загледахме надолу към Кръга. Вътре те се молиха, по своя си начин, а после проведоха военно учение. По моя преценка имаше около четири хиляди войници. Ние разполагахме с близо две хиляди и петстотин. Сред тях забелязахме и странни летящи, скачащи и пълзящи същества, които издаваха разни звуци в нощта. А в нас биеха храбри сърца. Да.

Трябваха ми само няколко минути с техния предводител и всичко щеше да бъде решено, по един или по друг начин. Всичко. Не можех да кажа това на придружителите си, но беше точно така.

Нали разбирате, аз бях този, който бе отговорен за цялата паплач там долу. Аз я бях създал и аз трябваше да я унищожа, ако можех.

Опасявах се, че няма да мога.

В изблик на чувства, смесица от ярост, ужас и болка, бях освободил това нещо и то се бе отразило навсякъде, по всички съществуващи земи. Такова е кръвното проклятие на един принц на Амбър.

Наблюдавахме ги цяла нощ, Пазителите на Кръга, а на сутринта си тръгнахме.

Решението беше взето: нападаме!

Така че изминахме обратния път без никой да ни последва и щом стигнахме крепостта на Ганелон, се заехме да правим планове. Войниците ни бяха готови — преготови, може би — и постигнахме съгласие да атакуваме до две седмици.

Докато лежах с Лорейн, разказах й за тези неща. Защото чувствах, че тя трябва да знае. Разполагах с възможността да я скрия далеч сред Сенките — още същата нощ, ако се съгласеше. Но тя не пожела.

— Ще остана с теб.

— Добре.

Не й казах за увереността си, че всичко е в моите ръце, ала имах чувството, че тя го знае и по някаква причина ми вярва. Аз не бих го направил, но това си беше нейна работа.

— Знаеш как могат да се развият събитията — предупредих.

— Знам — отвърна тя и разбрах, че наистина знае.

Вниманието ни бе отвлечено от други занимания, а после заспахме.

Тя бе сънувала нещо.

На сутринта се обърна към мен:

— Сънувах нещо.

— Какво? — попитах аз.

— Предстоящата битка — каза ми тя. — Видях те да се биеш на живот и смърт с онзи, рогатия.

— Кой победи?

— Не знам. Но докато ти спеше, направих нещо, което може да ти помогне.

— Бих предпочел да не го беше правила. Мога и сам да се грижа за себе си.

— После сънувах собствената си смърт, по същото време.

— Позволи ми да те отведа на едно място, което знам.

— Не, моето място е тук — заяви Лорейн.

— Не предявявам никакви права над теб, но бих могъл да те спася от това, което си сънувала. Съвсем по силите ми е да го направя, повярвай ми.

— Вярвам ти, но няма да отида.

— Ти си една проклета глупачка.

— Позволи ми да остана.

— Както искаш… Слушай, мога да те изпратя дори в Кабра…

— Не.

— Проклета глупачка.

— Знам. Обичам те.

— … и забравяш, при това. Думата е „харесвам“. Запомни ли?

— Ти използвай тази дума.

— Върви по дяволите.

После тя тихо се разплака и аз пак се заех да я утешавам.

Това представляваше Лорейн.

III

Една сутрин се върнах в спомените си към всичко, случило се досега. Замислих се за моите братя и сестри и си ги представих като карти за игра, което знаех, че не е редно. Спомних си частната болница, в която се бях свестил, битката за Амбър, минаването през Лабиринта в Ребма и времето, прекарано с Мойри, която вече можеше и да е с Ерик. Помислих си за Блийс и Рандъм, Дирдри, Кейн, Жерар и Ерик, в тази сутрин. Това беше сутринта на битката, разбира се, и ние се бяхме разположили на лагер сред хълмовете близо до Кръга. По пътя за насам отблъснахме няколко нападения на малки, пръснати отряди. Избивахме нападателите и продължавахме. Когато стигнахме до определената за целта местност, разположихме лагера си, поставихме часовои и легнахме да спим. Никой не наруши съня ни. Събудих се, като се питах, дали братята и сестрите ми също мислеха за мен, както аз за тях. Това беше много тъжна мисъл.

Сред уединението на малка групичка дървета напълних шлема си със сапунена вода и се обръснах. После се облякох, бавно и старателно, с моите собствени разпарцаливени дрехи в черно и сребърно. Чувствах се отново твърд като камък, силен като ураган и коварен като дявол. Днес беше денят. Облякох доспехите си, спуснах забралото, стегнах колана и окачих Грейсуондир на хълбока си. После закопчах плаща на врата си с една сребърна роза и точно в този момент бях открит от тръгналия да ме търси пратеник, който ми съобщи, че всичко е почти готово.

Целунах Лорейн, която бе настояла да дойде с мен. После се метнах на коня си, дорест жребец на име Звездин, и потеглих към бойното поле.

Там се срещнах с Ганелон и Ланс.

— Ние сме готови — казаха те.

Събрах офицерите си и дадох последни разпореждания. Те отдадоха чест, обърнаха се и тръгнаха да заемат местата си.

— Настъпи моментът — отбеляза Ланс и си запали лулата.

— Как ти е ръката?

— Вече е добре — отвърна той, — особено след вчерашната тренировка с теб. Чувствам я идеално.

Вдигнах забралото си и също си запалих лулата.

— Обръснал си брадата си — погледна ме Ланс. — Не мога да те възприема без нея.

— Така шлемът ми приляга по-добре — поясних аз.

— Пожелавам успех на всички ни — тържествено произнесе Ганелон. — Не вярвам в никакви богове, но ако някой реши да си направи труда да ни подкрепи, нека заповяда.

— Има само един Бог — заяви Ланс. — Моля се Той да бъде с нас.

— Амин — каза Ганелон и си запали лулата. — За днес.

— Победата ще бъде наша — рече Ланс.

— Да — подкрепих го аз, като погледнах към изгряващото на изток слънце и се вслушах в песните на ранобудните птици. — Имам същото чувство.

Изпразнихме лулите си, когато ги допушихме и ги прибрахме в коланите си. После за последен път притегнахме ремъците и закопчалките на доспехите си и Ганелон провъзгласи:

— Време е.

Офицерите ми се върнаха да рапортуват. Моите части бяха готови.

Започнахме да се спускаме по хълма и се строихме пред Кръга. Вътре не се забелязваше никакво движение и не се виждаха никакви войски.

— Все още мисля за Коруин — сподели Ганелон.

— Той е с нас — отвърнах аз и Ганелон ме изгледа някак странно, после сякаш за първи път забеляза сребърната роза и кимна отсечено.

— Ланс — рече той, когато всички се събрахме. — Дай команда.

Ланс извади меча си.

— Напред! — извика той и ехото пое призива му.

Бяхме навлезли на километър в Кръга, преди да се случи нещо. Авангардът ни се състоеше от петстотин души, всичките на коне. Пред нас изникна черна кавалерия и ние я пресрещнахме. След пет минути те се разбягаха и продължихме нататък.

Тогава чухме гръмотевицата.

Появиха се светкавици и започна да вали.

Бурята най-после се разрази.

Пътят ни беше преграден от тънка ивица пехотинци, най-вече копиеносци, които стоически чакаха. Може би всички надушихме клопката, но въпреки това се нахвърлихме върху тях.

Тогава кавалерията удари фланговете ни.

Извъртяхме се и започна истинската битка.

Така минаха около двайсет минути…

Удържахме натиска им, като очаквахме да пристигнат основните сили.

После близо двеста души от нас продължиха да яздят напред…

Хора. Тези, които убивахме, а те убиваха нас, бяха хора — със сиви лица и механични движения. Аз исках нещо друго. Едно същество…

Техният брой трябва да беше полу-метафизичен въпрос на изчисление. Колко можеха да минат през отворения от мен Проход? Не бях сигурен. Скоро щеше да се разбере…

Преодоляхме една височина и далече пред нас в ниското видяхме черна цитадела.

Вдигнах меча си.

Докато се спускахме, те нападнаха.

Носеше се съскане, крякане и плющене на крила. Според мен това означаваше, че хората му бяха на изчерпване. Грейсуондир се превърна в пламък, в гръмотевица, в преносим електрически стол. Съсичах ги в мига, в който се появяваха и те изгаряха, като умираха. Видях от дясната ми страна Ланс да предизвиква същия вид хаос и го чух да си мърмори под нос. Несъмнено четеше молитви за мъртвите. Отляво Ганелон вършееше около себе си и след опашката на коня му оставаше дълга диря от пламъци. Под блясъка на светкавиците, цитаделата ставаше все по-голяма.

Около стотина души се втурнахме напред, като избивахме отвратителните твари по пътя си.

Когато стигнахме до портата, насреща ни излезе пехота от хора и зверове. Нахвърлихме се върху тях.

Те ни превъзхождаха по численост, но нямахме никакъв избор. Вероятно прекалено много се бяхме откъснали от нашата пехота. Но аз не съжалявах. Сега най-важното, според мен, беше да спечелим време.

— Трябва да премина! — изкрещях аз. — Той е вътре!

— Той е мой! — викна Ланс.

— Можете да си го поделите! — каза Ганелон, като не спираше да сече около себе си. — Минете веднага, щом стане възможно! Аз съм с вас!

Продължихме да убиваме, да убиваме и да убиваме, но те постепенно вземаха надмощие. Все повече ни притискаха, тези грозни същества, които бяха нещо малко повече или по-малко от хора, смесени с човешката войска. Бяхме принудени плътно да се скупчим на едно място, защитавайки се от всички страни, когато окаляната ни пехота пристигна и се втурна на помощ. Ние отново атакувахме портата и този път успяхме да минем, поне петдесетина човека.

Тогава се заехме да избиваме войниците вътре в двора.

Онези дванайсетина от нас, които успяха да стигнат до вратата на черната цитадела, трябваше да преодолеят и нейните пазачи.

— Влизай! — изкрещя Ганелон, когато скочихме от конете си и се нахвърлихме върху тях.

— Влизай! — извика Ланс и аз реших, че или и двамата имат предвид мен, или се подканят един друг.

Приех, че се обръщат към мен, измъкнах се от мелето и се втурнах към стълбите.

Той трябваше да е там, в най-високата кула, сигурен бях; а аз трябваше да се бия с него и да го победя. Не знаех дали ще мога, но бях длъжен да опитам, защото само аз имах представа как се е появил — и аз бях този, който го бе създал.

В края на стълбите стигнах до тежка, дървена врата. Опитах се да я отворя, но тя беше залостена от вътрешната страна. Затова с всички сили я изритах.

Тя се стовари с трясък.

Видях го застанал до прозореца, тяло с човешка форма, облечено в лека броня и глава на козел върху широките рамене.

Прекрачих прага и спрях.

Той се бе обърнал при падането на вратата и сега търсеше очите ми през стоманата.

— Смъртни човече, ти си стигнал прекалено далече — рече той. — Всъщност, наистина ли си смъртен? — и в ръката му се появи меч.

— Питай Стриголдуир — отвърнах аз.

— Значи ти го уби — заключи съществото. — Той позна ли те?

— Може би.

По стълбите зад мен се чуха стъпки. Дръпнах се вляво от вратата.

Ганелон нахлу в стаята, извиках му: „Стой!“ и той ме послуша.

После се обърна към мен.

— Това е създанието. Знаеш ли какво е?

— Моят грях към нещо, което обичах — рекох. — Стой настрани. То е мое.

— Можеш да си го вземеш.

Ганелон се отдръпна и застана неподвижен.

— Действително ли е така? — попита съществото.

— Провери сам — скочих напред аз.

Но то не понечи да се бие с мен. Вместо това направи нещо, което всеки човек би сметнал за глупаво.

Хвърли меча си към мен, с острието напред, подобно на мълния. И шумът при летенето му прозвуча също като гръмотевица. Стихиите отвън влязоха в синхрон и отговориха оглушително.

Отбих летящия меч с Грейсуондир, все едно отблъсквах обикновено замахване. Острието му се заби в пода и оръжието избухна в пламъци. Отвън му отвърнаха светкавици.

За миг светлината беше ослепителна като магнезиев пламък и в този момент съществото се озова върху мен.

То притисна лактите ми към тялото и блъсна с рога забралото ми, веднъж, два пъти…

Тогава напрегнах мускули и скоро хватката на ръцете му започна да отслабва.

Пуснах Грейсуондир и с едно последно усилие се освободих от прегръдката му.

Ала в този момент очите ни се срещнаха.

И двамата замръзнахме, а след това отстъпихме назад.

— Повелителю на Амбър, защо се биеш с мен? — попита съществото. — Нали ти ни осигури този проход, този път…

— Съжалявам за необмислената си постъпка и търся начин да я поправя.

— Вече е прекалено късно… а и тук не е най-подходящото място да започнеш.

То нападна отново, при това така светкавично, че не успях да се защитя. Озовах се притиснат до стената. Бързината му беше смъртоносна.

Тогава вдигна ръка и направи някакъв знак. Изведнъж видях Царството на хаоса и от тази гледка косите ми настръхнаха, а през сърцето ми повя смразяващ вятър, като разбрах какво съм направил.

— … Виждаш ли? — говореше създанието. — Ти ни даде тази Врата. Помогни ни сега и ние ще ти възстановим всичко, което е твое.

За миг се поколебах. Сигурно можеше да направи точно това, което ми предлагаше, ако им помогнех.

Ала завинаги след това щях да бъда под заплаха. Съюзници за кратко, щяхме да се вкопчим в гърлата си веднага, щом всеки от нас получеше онова, което бе искал — а тогава тези тъмни сили щяха да бъдат много по-силни. И все пак, ако градът станеше мой…

— Ще се споразумеем ли? — долетя острият, почти изблеян въпрос.

Помислих си за Сенките и за местата отвъд тях…

Бавно се пресегнах и разкопчах шлема си…

После го захвърлих, точно когато съществото изглежда си отдъхна. Мисля, че Ганелон вече бе тръгнал напред.

Скочих през стаята и притиснах рогатото създание с гръб към стената.

— Не! — изкрещях.

Наподобяващите му на човешки ръце се вкопчиха в гърлото ми горе-долу в същия миг, в който моите се обвиха около неговото.

Стисках с всичка сила и извивах. Предполагам, че и то правеше същото.

Чух нещо да изпращява като суха пръчка. Запитах се чий ли врат се счупи. Моят определено ме болеше.

Отворих очи и видях над себе си небе. Лежах по гръб върху постлано на земята одеало.

— Страхувам се, че ще остане жив — заяви Ганелон и аз бавно обърнах глава по посока на гласа му.

Той седеше в края на одеалото, с отпуснат върху бедрата му меч. До него беше Лорейн.

— Как върви? — попитах.

— Победихме — каза ми той. — Ти се оказа прав. Когато уби онова нещо, всичко приключи. Хората паднаха безчувствени, а тварите избухнаха в пламъци.

— Чудесно.

— Седях тук и се питах, защо вече не те мразя.

— Стигна ли до някакво заключение?

— Не, всъщност не. Може би причината е, че доста си приличаме. Не знам.

Усмихнах се на Лорейн.

— Радвам се, че хич не те бива като опре до предсказания. Битката свърши, а ти си още жива.

— Смъртта вече е в ход — не отговори на усмивката ми тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Все още се разказва историята как крал Коруин е екзекутирал дядо ми — публично изтезаван и насечен на четири части — за това, че е предвождал един от ранните бунтове срещу него.

— Това не съм бил аз, а някоя от моите сенки.

Но тя поклати глава, изрече тържествено:

— Коруин от Амбър, аз съм това, което съм — а после стана и си тръгна.

— Какво представляваше то? — попита Ганелон, без да обръща внимание на нейното оттегляне. — Какво беше онова нещо в кулата?

— Едно от създанията, които са изскочили на свобода, когато проклех Амбър. Тогава аз отворих Врата за влизане в реалния свят на онези, които се намират отвъд Сенките. Те следват пътищата с най-малко съпротивление, през Сенките към Амбър. Тук техният път е Кръга. На други места може да е нещо различно. Аз вече затворих излаза им към тази страна. Можете спокойно да си отдъхнете.

— Затова ли дойде тук?

— Не — отвърнах аз. — Всъщност, не. Търсех пътя към Авалон, когато попаднах на Ланс. Не можех да го оставя да лежи там, а след като го пренесох при теб се включих в оправянето на кашата, която сам бях забъркал.

— Авалон? Значи ме излъга, когато каза, че е бил разрушен?

Поклатих отрицателно глава.

— Не е така. Нашият Авалон падна, но е възможно още веднъж да открия в Сенките негово подобие.

— Вземи ме със себе си.

— Да не си полудял?

— Не, просто искам пак да видя земята, където съм роден, каквото и да ми струва това.

— Аз не отивам там да живея, а да се въоръжа за битка. Бижутерите в Авалон използват един розов прашец. Веднъж успях да възпламеня малко от него в Амбър. Сега отивам там само за да се сдобия с него и да направя огнестрелни оръжия, с които да обсадя Амбър и да завладея трона, който е мой.

— Ами онези същества отвъд Сенките, за които спомена?

— С тях ще се оправям след това. Ако и този път загубя, проблемът остава за Ерик.

— Ти каза, че той те е ослепил и те е хвърлил в тъмниците.

— Вярно е. Израснаха ми нови очи. И избягах.

— Ти наистина си демон.

— Често са ми го казвали. Вече не го отричам.

— Ще ме вземеш ли със себе си?

— Ако действително желаеш да дойдеш. Само че той ще се различава от онзи Авалон, който ти познаваш.

— Заведи ме в Амбър!

— Ти наистина си луд!

— Не. От много отдавна копнея да видя този легендарен град. След като зърна още веднъж Авалон, бих искал да се заема с нещо ново. Нали бях добър генерал?

— Да.

— Тогава ще ме научиш да боравя с тези неща, които наричаш огнестрелни оръжия и аз ще ти помогна в голямата битка. Хубавите години пред мен не са кой знае колко, знам. Вземи ме със себе си.

— Може да оставиш костите си да белеят на слънцето в подножието на Колвир, редом с моите.

— На коя битка изходът е бил известен предварително? Ще поема този риск.

— Както искаш. Можеш да дойдеш.

— Благодаря ти, господарю.

Тази нощ останахме там на лагер, а на сутринта поехме обратно към крепостта. Веднага тръгнах да търся Лорейн. Научих, че е избягала с един от предишните си любовници, офицер на име Мелкин. Макар да знаех в какво състояние е, не ми хареса факта, че не ми даде възможност да й обясня нещо, за което бе чувала само слухове. Реших да ги догоня.

Яхнах Звездин, обърнах схванатия си врат към посоката, в която се предполагаше, че са избягали и се втурнах след тях. Всъщност, не можех да я виня. В крепостта съвсем не ме посрещнаха така радушно като победител над съществото с рогата, както биха ликували, ако го бе направил който и да е друг. В паметта им още бяха свежи разказите за техния Коруин и те смятаха и мен за демон. Мъжете, с които бях тренирал, а после и се бихме рамо до рамо, сега ми хвърляха погледи пълни с нещо повече от страх — само погледи, защото веднага свеждаха очи или се зазяпваха другаде. Сигурно се страхуваха, че ще остана да ги управлявам. Може би всички са изпитали облекчение, с изключение на Ганелон, когато поех по следата. Ганелон, мисля, се страхуваше, че няма да се върна да го взема, както бях обещал. Вероятно затова предложи да дойде с мен. Но аз трябваше да свърша тази работа сам.

С изненада открих, че Лорейн бе започнала да означава нещо за мен и нейната постъпка дълбоко ме бе наранила. Смятах, че бе длъжна поне да ме изслуша, преди да продължи пътя си. След това, ако все още предпочиташе своя смъртен капитан, те щяха да получат благословията ми. Ако ли не, осъзнах че желая да я задържа при мен. Прекрасният Авалон щеше да почака, докато доведа тази история до край или продължение.

Яздех по следата, а птиците пееха по заобикалящите ме дървета. Денят беше слънчев, с яркосиньо небе и спокойно зеленееща гора, защото проклятието се бе вдигнало от тези земи. В сърцето ми се зараждаше нещо като частица радост, че успях да поправя поне малко от злото, което бях причинил. Зло ли? Дявол да го вземе, та аз бях направил повече лоши неща от почти всички други хора, ала някъде по пътя си се бях сдобил и със съвест и сега я оставих да се радва на един от редките моменти на удовлетворение. Само да превзема Амбър и ще й дам възможност да тържествува на воля. Ха!

Насочвах се на север и теренът ми беше чужд. Следвах съвсем ясната следа, която показваше скорошното преминаване на двама ездачи. Не спрях целия ден, чак докато здрачът се превърна във вечер, само слизах от време на време от коня да разгледам по-отблизо пътя. Накрая очите започнаха да ми играят твърде много номера, затова се отправих към една долчинка на стотина метра вляво от следата и се разположих там за през нощта. Сигурно болките във врата ме накараха да сънувам съществото с рогата и да възпроизведа отново нашия двубой. „Помогни ни сега и ние ще ти възстановим всичко, което е твое“, предложи то. В този момент рязко се събудих, с готово проклятие на устните.

Когато утринното слънце просветли небето, яхнах отново коня си и продължих нататък. Нощта беше студена, а денят все още имаше дъха на северните краища. По тревата проблясваше лека слана и плащът ми беше подгизнал, след като го бях използвал за постеля.

По обяд част от топлината се завърна в този свят и следата взе да става по-прясна. Вече ги настигах.

Когато я намерих, скочих от коня си и се затичах към мястото, на което лежеше — под един див розов храст без цветове, чиито тръни бяха издрали бузата и рамото й. Беше мъртва от съвсем скоро, защото кръвта по гърдите й там, където острието бе влязло, все още не бе засъхнала, а тялото й беше още топло.

Наоколо нямаше скали, от които да й изградя могила, затова с Грейсуондир изрових гроб и я положих да почива в него. Той бе взел гривните, пръстените и украсените й със скъпоценни камъни гребени, които бяха цялото й богатство. Трябваше да затворя очите й, преди да я покрия с плаща си и тогава ръката ми трепна и погледът ми се замъгли. Това ми отне доста време.

Метнах се на коня и препуснах напред. Не след дълго го настигнах. Той яздеше като че ли го гонеше самият дявол, както и беше. Не му казах нито дума, когато го свалих от седлото, нито пък после и не използвах меча си, макар че той извади своя. Захвърлих изпотрошеното му тяло на върха на голям дъб и когато после погледнах назад, то беше покрито с птици.

Поставих отново на мястото им нейните гривни, пръстени и гребени, преди да зария гроба и това беше Лорейн. Всичко, което някога е била и е искала да бъде, бе стигнало дотук и това е цялата история за нашата среща и нашата раздяла в страната наречена Лорейн и такъв е целият ми живот, предполагам, защото един принц на Амбър е част и участник във всички неправди по света, затова и когато говоря за моята съвест, нещо друго в мен възкликва: „Ха!“ В огледалата на многото възмездия ръцете ми са с цвета на кръвта. Аз съм част от злото, което съществува в света и Сенките. Понякога смятам, че съм точно това зло, което е необходимо, за да се опълчи срещу другите злини. Унищожавам всеки Мелкин, щом го открия и в онзи Велик ден, за който пророците говорят, ала в който на практика не вярват, денят, когато целият свят ще бъде напълно освободен от злото, тогава аз, също, ще потъна в мрака, преглъщайки проклятия. Възможно е това да стане дори по-скоро, отколкото си мисля. Но все едно… Дотогава няма да измивам ръцете си, нито ще ги оставя да бездействат.

Като се обърнах, препуснах към крепостта на Ганелон, който знаеше, но никога нямаше да разбере.

IV

Яздехме все напред и напред, през дивите и странни пътища, които водеха към Авалон, спускахме се с Ганелон по алеи от сънища и кошмари, под безмилостните лъчи на слънцето и жарките, бели острови на нощта, докато се превърнаха в златни и диамантени късчета, а луната заплува като лебед. Денят донесе със себе си зеления дъх на пролетта, ние пресякохме голяма река и планините пред нас бяха замразени от нощта. В полунощ пуснах стрелата на моето желание, тя пламна над главите ни и като метеор се насочи на север. Единственият дракон, който срещнахме, беше куц и с клатушкане се втурна да се скрие, пърлейки маргаритките, докато пъхтеше и се задъхваше. Ята ярки птици образуваха стрели, които сякаш ни показваха пътя, а кристалните гласове на езерата повтаряха думите ни, когато минавахме край тях. Аз пеех, докато яздех и скоро Ганелон взе да ми приглася. Вече пътувахме повече от седмица и всичко — земята, небето и ветровете — подсказваше, че сме близо до Авалон.

Разположихме се на лагер край едно тихо, горско езеро, когато слънцето залезе зад планината и денят угасна. Аз се отправих към брега да се изкъпя, а Ганелон остана да разопакова провизиите. Водата беше студена и освежаваща. Дълго се плисках и не ми се излизаше.

По едно време ми се стори че чух някой да вика, но не бях сигурен. Гората беше доста необичайна и не горях от желание да я разглеждам. Все пак се облякох набързо и тръгнах към лагера.

Докато вървях, отново долових нещо: хленчене, молба. Щом се приближих още, разбрах че се води разговор.

Тогава стигнах до малката полянка, която бяхме избрали. Багажът ни беше пръснат наоколо и се виждаха наченки на лагерен огън.

Ганелон клечеше под един дъб. Мъжът висеше от клоните му.

Той беше млад, с руса коса и светла кожа. Трудно бе да се каже нещо повече от един поглед. Както установих, не бе никак лесно да добиеш ясна представа за човек, когато виси с главата надолу на около метър над земята.

Ръцете му бяха вързани зад гърба и той висеше на прехвърлено над един по-нисък клон въже, чийто край беше стегнат около десния му глезен.

Младежът говореше — кратки, забързани фрази в отговор на въпросите на Ганелон — и лицето му бе мокро от слюнка и пот. Не висеше отпуснато, а се полюляваше напред-назад. Върху бузата му имаше следа от удар, а по предницата на ризата му се забелязваха няколко капки кръв.

Спрях и за момент се въздържах от намеса, за да погледам. Ганелон не би го поставил в това положение без някаква причина, затова не бях завладян мигновено от съчувствие към човека. Каквото и да бе накарало Ганелон да го разпитва по този начин, знаех, че информацията щеше да е интересна и за мен. Любопитно ми бе и какво щяха да ми разкрият тези действия за Ганелон, който ми беше нещо съюзник. А и няколко минути повече с главата надолу нямаше да предизвикат кой знае каква допълнителна вреда…

Когато люлеенето на окаченото тяло се забави, Ганелон го мушна леко в корема с върха на меча си и отново силно го залюля. Върху ризата се появи още едно червено петънце. Момчето изкрещя. Сега можех да забележа, че е юноша. Ганелон вдигна меча си и задържа върха му малко по-далече от мястото, където щеше да се озове гърлото на момчето при обратното залюляване. В последния момент го свали и се засмя, щом хлапето се извърна с вик: „Моля ви!“

— Продължавай — нареди Ганелон. — Кажи ми всичко.

— Това е всичко! — проплака момчето. — Нищо повече не знам!

— Защо?

— В този момент те профучаха покрай мен! Не можех да виждам!

— Защо не ги последва?

— Те бяха на коне.

— Защо не ги последва пеша тогава?

— Бях зашеметен.

— Зашеметен ли? Уплашил си се! Избягал си!

— Не съм!

Ганелон пак вдигна меча си и го дръпна в последния момент.

— Не! — изкрещя момчето.

Ганелон направи ново заплашително движение.

— Да! — изпищя хлапето. — Изплаших се!

— И тогава побягна?

— Да! И продължих да тичам! Оттогава все бягам…

— И нямаш представа как са се развили нещата след това?

— Нямам.

— Лъжеш!

Той отново вдигна меча.

— Недейте! — захленчи момчето. — Моля ви…

В този момент пристъпих напред.

— Ганелон…

Той ме погледна, ухили се и свали оръжието. Момчето затърси с поглед очите ми.

— Кой е този? — попитах.

— Ха! — плясна Ганелон бедрото на момчето така, че то извика. — Крадец, дезертьор… с интересна история за разказване.

— Свали го тогава и нека да я чуем.

Ганелон се обърна и с един замах сряза въжето. Хлапето се стовари на земята и започна да хлипа.

— Хванах го като се опитваше да открадне провизиите ни и реших да го поразпитам за околността — поясни Ганелон. — Дошъл е от Авалон… и то бързичко.

— Какво искаш да кажеш?

— Бил пехотинец и участвал в битката, която се разразила тук преди два дни. По време на боя го хванало шубето и дезертирал.

Младежът отвори уста да възрази и Ганелон го ритна.

— Ти да мълчиш! Аз разказвам сега… това, което ти сам призна.

Момчето заотстъпва странично като рак и ме погледна с разширени, умоляващи очи.

— Битка ли? Кой се е бил? — попитах.

Ганелон мрачно се усмихна.

— Звучи ми някак познато — каза той. — Войските на Авалон влезли в сражение, което изглежда било най-голямото — и може би последното — след дълга серия сблъсъци с не съвсем естествени същества.

— Оо!

Взех да изучавам момчето и то сведе поглед, но преди да го направи успях да видя страха в очите му.

— … Жени — продължи Ганелон. — Някакви бледни фурии, излезли сякаш от ада, прекрасни и студени. Въоръжени и бронирани. С дълги, светли коси. С очи като лед. Яхнали бели, огнедишащи жребци, които се хранели с човешка плът. Нападали нощем, като излизали от многобройни пещери в планините, образували се преди няколко години по време на едно земетресение. Нахлували, отвличали младите мъже и убивали всички останали. Много от тях били виждани по-късно като лишени от душа пешаци, които следвали отредите им. Всичко това много ми напомня за хората от Кръга.

— Но голяма част от тях оживяха, когато ги освободихме — забелязах аз. — И тогава не изглеждаха лишени от душа, а само някак като мен — с амнезия. Вижда ми се странно — продължих, — че не са запушили всички тези пещери през деня, щом ездачките излизали само нощем…

— Дезертьорът ми каза, че се опитвали — обади се Ганелон, — и всеки път след това пак изскачали, по-силни от преди.

Момчето бе посивяло от страх, ала кимна утвърдително, когато срещна питащия ми поглед.

— Техният генерал, когото той нарича Покровителя, ги разгромявал много пъти — рече Ганелон. — Дори прекарал почти цяла нощ с предводителката им, бледнокожа кучка на име Линтра… дали в ухажване или в преговори, не мога да бъда сигурен. Но от това нищо не излязло. Нападенията продължили и нейните войски ставали все по-силни. Накрая Покровителя решил да атакува с всичките си сили, като се надявал да ги унищожи напълно. По време на тази битка нашият човек избягал — допълни той, като посочи с меча си младежа — и затова не знаем как е завършила историята.

— Така ли е? — попитах го аз.

Момчето извърна поглед от върха на оръжието, срещна очите ми за момент и накрая бавно потвърди с кимване.

— Интересно — обърнах се към Ганелон. — Много. Имам чувството, че техният проблем е свързан с онзи, който неотдавна разрешихме. Иска ми се да разбера как е завършила битката им.

Ганелон кимна и стисна дръжката на меча си.

— Е, ако вече сме приключили с него… — започна той.

— Почакай. Доколкото разбрах, опитвал се е да открадне нещо за ядене.

— Да.

— Развържи му ръцете. Ще го нахраним.

— Но той се опита да ни окраде!

— Не ми ли каза, че веднъж си убил човек заради чифт обувки?

— Да, но тогава беше друго.

— Защо?

— Успях да избягам с тях.

Разсмях се. Не можах нито да се удържа, нито да спра. Ганелон ме погледна ядосано, после изненадано. Накрая и той започна да се смее.

Младежът ни гледаше, като че ли бяхме напълно откачени.

— Добре — овладя се по едно време Ганелон, — добре. — Той се наведе, със замах обърна момчето по корем и преряза въжето, което свързваше китките му. — Хайде, момко, ще ти донеса нещо за хапване — тръгна към багажа ни и отвори няколко от пакетите с храна.

Момчето стана и бавно закуцука след него. То сграбчи храната, която му бе предложена и започна бързо и шумно да яде, без да отмества очи от Ганелон. Неговата информация, ако беше вярна, ме поставяше пред няколко усложнения, най-важното от които бе, че сигурно щеше да е по-трудно да се сдобия с желания прах в опустошена от война страна. Освен това подхранваше страховете ми за характера и разпространението на разрушителните сили.

Помогнах на Ганелон да запали малък огън.

— Как се отразява това на нашите планове? — попита той.

На практика не виждах никаква възможност за избор. Всички сенки близо до мястото, към което се стремях, щяха да са в подобно положение. Можех да се насоча към някоя без такива проблеми, но щом я стигнех, щях да се озова не там, където ми бе необходимо да бъда. Онова, което ми трябваше, нямаше да се намира изобщо. Ако набезите от Хаоса винаги се изпречваха на моя път-желание през Сенките, то значи бяха свързани с природата на желанието и рано или късно, по един или по друг начин, щеше да ми се наложи да се справя с тях. Нямаше начин да ги избягна. Играта беше такава и аз не биваше да се оплаквам, защото сам бях определил правилата.

— Продължаваме — заявих. — Това е мястото на моето желание.

Младежът издаде кратък вик и после — може би от някакво чувство за неизплатен дълг, задето бях попречил на Ганелон да пробива дупки в него — предупреди:

— Не отивайте в Авалон, сър! Там няма нищо, което бихте могли да желаете! Те ще ви убият!

Усмихнах се и му благодарих. Ганелон се ухили и рече:

— Хайде да го отведем с нас и да го предадем на военния съд.

При тези думи младежът скочи на крака и хукна да бяга.

Все още ухилен, Ганелон измъкна кинжала си и замахна да го хвърли. Аз го ударих по ръката и оръжието отлетя далече от целта си. Момчето изчезна сред дърветата, а Ганелон се разсмя с глас.

Той си прибра кинжала от мястото, на което беше паднал и каза:

— Трябваше да ме оставиш да го убия.

— Аз реших, че не трябва.

Ганелон вдигна рамене.

— Ако тази вечер се върне да ни пререже гърлата, докато спим, може и да си промениш мнението.

— Сигурно. Но няма да го направи, както сам знаеш.

Той пак вдигна рамене, отряза си голямо парче месо и започна да го грее на огъня.

— Е, войната го е научила добре да си плюе на петите — призна Ганелон. — Може пък действително да се събудим сутринта.

Отхапа парче месо и започна да го дъвче. Това ми се видя добра идея и аз също си отрязах малко.

Много по-късно се събудих от неспокоен сън и се вгледах в звездите през покрова от листа. Някаква част от съзнанието ми се бе вкопчила в идеята, че срещата ни с младежа е била лошо предзнаменование. Минаха дълги часове, преди да успея отново да заспя.

На сутринта покрихме пепелта от огъня с малко пръст и продължихме нататък. Стигнахме до планините още този следобед, а на другия ден ги прекосихме. От време на време забелязвахме по някой знак за скорошно преминаване по следата, която ни водеше, но не срещнахме никого.

През следващия ден минахме покрай няколко ферми и къщи, без да спираме при някоя от тях. Не исках бързо да изменям Сенките, както бях направил при изпращането на Ганелон в изгнание. Макар и по-бърз, знаех, че за него този начин щеше да бъде ужасно объркващ. Имах нужда от време да помисля, затова предпочетох да минем по заобиколен маршрут. Сега, обаче, наближаваше краят на дългия ни път. Следобеда се озовахме под небето на Амбър и аз му се възхищавах в мълчание. Чувствах се почти като че ли яздехме през Гората на Ардън, макар че сега не се чуваха ловни рогове, нито ни преследваха Моргенщерн, Джулиан и неговите хрътки, както бе станало, когато минавах за последен път оттам. Откъм дебелостволите дървета долитаха само птичи песни, оплаквания на катеричка, излайване на лисица, ромолене на ручей и просветването на белите, сини и розови цветя сред тревата.

Следобедният ветрец беше лек и прохладен. Той съвсем ме бе разнежил и когато взехме следващия завой, редицата пресни гробове край пътя ме свари неподготвен. Наблизо се виждаше изпотъпкана долчинка. Повъртяхме се малко из нея, но не научихме нищо повече от онова, което бе станало очевидно още в първия момент.

Малко по-нататък минахме покрай още едно такова място и видяхме няколко овъглени групички дървета. Следата вече беше добре утъпкана и храстите край нея бяха изпочупени, като от минаването на много хора и животни. От време на време из въздуха се долавяше мирис на пепелище и ние забързано подминахме полуизядения труп на кон, който лежеше с изсипани вътрешности край пътя.

Небето на Амбър вече не ме радваше, макар че пейзажът се оказа чист на доста голямо разстояние напред.

Денят клонеше към вечер и гората бе станала видимо по-рядка, когато Ганелон забеляза пушек от огньове на югоизток. Свихме по първата странична пътечка, която имаше вид да води в тази посока, макар че се отклоняваше от Авалон. Трудно беше да се прецени разстоянието, но бе явно, че няма да стигнем там преди да се е смрачило.

— Тяхната армия… все още разположена на лагер? — зачуди се Ганелон.

— Или победилите я сили.

Той поклати глава и опипа дръжката на меча си.

На здрачаване се отклоних от следата, за да последвам звука на течаща вода до източника му. Оказа се един много чист ручей, който се спускаше от планината и все още пазеше част от нейния хлад в себе си. Изкъпах се, обръснах наболата си брада и почистих праха от дрехите си. Тъй като наближавахме края на това пътешествие, исках да пристигна с цялото великолепие, което можех да постигна, колкото и да бе малко. Оценявайки постъпката ми, Ганелон се реши да си наплиска лицето и шумно си издуха носа.

Застанал на брега, премигващ с изплакнатите си очи към небето, видях луната да се откроява ярка и отчетлива, без обичайното замъгляване по краищата й. Това ми се случваше за първи път. Дъхът ми секна и аз продължих да се взирам в нея. После обходих с поглед небето, в търсене на ранни звезди, проследих внимателно ръбовете на облаците, далечните планини, върховете на дърветата. Пак погледнах към луната и тя продължаваше да е ясна и неподвижна. Зрението ми се бе нормализирало.

Ганелон се сепна от звука на смеха ми, но не попита каква е причината за него.

Като подтиснах импулса да запея, яхнах отново коня и се запътих обратно към следата. Сенките ставаха все по-дълбоки, докато напредвахме, а рояци звезди грееха между клоните над нас. Поех с пълни гърди вечерния въздух, задържах го за момент и издишах. Чувствах се отново като самия себе си и усещането беше прекрасно.

Ганелон ме настигна и каза с приглушен глас:

— Несъмнено имат часовои.

— Да — съгласих се аз.

— В такъв случай не е ли по-добре да се махнем от просеката?

— Не. Предпочитам да не събуждаме излишни подозрения. За мен няма значение дали ще пристигнем с охрана. Ние сме просто двама пътешественици.

— Може да се поинтересуват за целта на пътешествието ни.

— Тогава нека да бъдем наемни войници, които са чули за конфликтите в района и са дошли да търсят работа.

— Добре. И без това приличаме. Дано само го забележат, преди да са ни изпратили на оня свят.

— Ако дотолкова не могат да ни видят, значи няма да бъдем и лесни мишени.

— Така е, но тази мисъл не ме утешава особено.

Долових шум от конски копита. Пътят не беше прав. Той криволичеше, извиваше и се загубваше на места, после тръгваше стръмно нагоре. Докато се изкачвахме по височината, дърветата станаха още по-редки.

Стигнахме до върха на хълма и до сравнително открито пространство. След още няколко крачки пред очите ни внезапно се разкри гледка, която покриваше няколко километра. Дръпнахме юздите в началото на стръмно нанадолнище, преминаващо след десетина, петнайсет метра в по-лек наклон и разливащо се надолу в голяма равнина на около километър и половина разстояние, а после хълмистата, покрита с редки дървета местност продължаваше. Равнината бе осеяна с лагерни огньове и горе-долу в средата й се забелязваха няколко палатки. Наблизо пасяха голямо стадо коне и аз предположих, че край огньовете и из лагера около тях трябва да има към няколкостотин души.

Ганелон въздъхна.

— Поне изглеждат като нормални хора — отбеляза той.

— Да.

— … А ако те са нормални войници, по всяка вероятност точно в този момент сме наблюдавани. Подходът оттук е прекалено удобен, за да се остави без часовои.

— Да.

Зад нас се чу шум. Започнахме да се обръщаме, когато от съвсем близо някакъв глас нареди:

— Не мърдайте!

Продължих да извъртам глава и видях четирима мъже. Двама стояха с насочени към нас арбалети, а другите двама държаха мечове в ръце. Единият от тях направи две крачки напред.

— Слезте от конете! — заповяда той. — От тази страна! Бавно!

Смъкнахме се от седлата и застанахме срещу него, като държахме ръце по-далече от оръжията си.

— Кои сте вие? Откъде сте? — попита мъжът.

— Ние сме наемни войници — отвърнах аз. — От Лорейн. Чухме, че тук се води битка и идваме да си предложим услугите. Тръгнали сме към онзи лагер в ниското. Вие сте от него, надявам се?

— Ами ако кажа не, ние сме патрул на войската, която се готви да нападне този лагер?

Вдигнах рамене.

— В такъв случай ще попитам дали вашата войска се интересува от наемането на двама души.

Той се изплю.

— Покровителя няма нужда от такива като вас. — После попита: — От коя посока идвате?

— От изток.

— Срещнахте ли някакви… трудности… напоследък?

— Не — отвърнах аз. — Трябваше ли?

— Трудно е да се каже — реши войникът. — Дайте си оръжията. Възнамерявам да ви изпратя долу в лагера. Те ще искат да ви разпитат за всичко, което може да сте видели на изток — всичко по-необичайно.

— Не видяхме нищо необичайно — възразих аз.

— Както и да е, сигурно поне ще ви нахранят. Макар да се съмнявам, че ще ви наемат. Идвате малко късничко за битката. Оставете си сега оръжията.

Докато си разкопчавахме портупеите, той извика още двама души от гората. Даде им нареждане да ни заведат долу, пеша. Трябваше да водим конете си за юздите. Войниците взеха оръжията ни и тъкмо се обръщахме да тръгнем, когато досегашния ни събеседник извика:

— Почакайте!

Погледнах назад към него.

— Ти. Как се казваш? — попита той.

— Кори — отвърнах.

— Стой малко.

Мъжът се приближи и ме заоглежда съвсем отблизо. Това продължи около десет секунди.

— Какво има? — поинтересувах се аз.

Вместо да ми отговори, той откачи една кесия от колана си. Извади шепа монети от нея и ги приближи към очите си.

— Дявол да го вземе, прекалено тъмно е! — ядоса се мъжът. — И няма как да си светнем.

— За какво ни е?

— Е, все едно, не е толкова важно — каза ми той. — Ти ми се видя познат и се опитвах да разбера защо. Приличаш на образа върху някои от старите ни монети. Тук-там все още се намират от тях. — После се обърна към по-близкия войник с арбалет. — Не е ли същия?

Човекът свали оръжието си и тръгна към нас. От няколко крачки разстояние примижа и ме заоглежда.

— Да — потвърди той. — Има нещо.

— Какъв беше… този, за който си мислим?

— Някой от едно време. Когато не съм бил роден. Не помня.

— И аз — рече нашият събеседник. — Е… няма значение. Върви, Кори. Отговаряй честно на въпросите им и няма да ти се случи нищо лошо.

Обърнах се и го оставих да се взира след мен в здрача, почесвайки се по главата.

Мъжете, които ни съпровождаха, не бяха от приказливите. Което беше добре.

По целия път надолу по хълма си мислех за историята на момчето и за развръзката от конфликта, който то бе описало, защото бях постигнал физически аналог на света на моето желание и сега трябваше да действам според съществуващото положение.

Над лагера се носеха приятните миризми от хора и животни, горящи дърва, печено месо, кожа и мас, всичко това добавено към светлината от огньовете, край които мъжете разговаряха, лъскаха оръжията си, почистваха дрехите си, ядяха, играеха хазарт, спяха, пиеха и ни наблюдаваха, докато превеждахме конете си между тях, съпровождани по посока на трите опърпани палатки почти в центъра на лагера. Около нас се спускаше сфера на мълчание, когато преминавахме.

Наредиха ни да спрем пред втората по големина палатка и единият от пазачите ни заговори с мъжа, който се разхождаше отвън. Той няколко пъти поклати глава и посочи с ръка към най-голямата палатка. Разговорът продължи няколко минути, после нашият човек се върна и заприказва с другия пазач, който стоеше от лявата ни страна. Най-накрая кимна и тръгна към мен, докато другият викаше един мъж, седнал край най-близкия лагерен огън.

— Всички офицери са на съвещание в палатката на Покровителя — обясни той. — Ще спънем конете ви и ще ги пуснем да пасат. Свалете си нещата и ги оставете тук. Ще трябва да почакате, за да се видите с капитана.

Кимнах и се заехме да разтоварваме багажа си, след което разтрихме конете. Потупах Звездин по врата и загледах как едно дребно човече с гърбица го отвежда заедно с жребеца на Ганелон, Огнедишащ змей, при останалите коне. Седнахме на вещите си и зачакахме. Единият от пазачите ни донесе горещ чай и прие да си напълни лулата с моя тютюн. После се оттегли някъде зад гърбовете ни.

Наблюдавах голямата палатка, отпивах от чая си и мислех за Амбър и за един малък нощен клуб на улица Шар в Брюксел на сянката Земя, където толкова дълго бях живял. Сдобиех ли се веднъж с бижутерския прах, който исках да взема оттук, щях да се запътя към Брюксел, за да сключа отново сделка с търговците на оръжие. Поръчката ми щеше да бъде сложна и скъпа, съзнавах аз, защото някой производител на муниции ще трябва да бъде убеден да създаде специална поточна линия. На тази Земя познавах и други търговци, освен „Интерармко“, благодарение на богатия ми военен опит там и по моя оценка за подготовка на цялото оборудване щяха да са ми необходими най-много няколко месеца. Започнах да обмислям детайлите и времето течеше бързо и приятно.

След около час и половина, вероятно, сенките в голямата палатка се размърдаха. Няколко минути по-късно платнището пред отвора й се отметна и мъжете започнаха да се изнизват навън, като поспираха, разговаряха помежду си и хвърляха по някой поглед назад. Последните двама се задържаха на прага и продължиха да разговарят с човека вътре. Останалите се разотидоха по другите палатки.

Двамата на входа тръгнаха ребром навън, все още обърнали глави към вътрешността. Можех да чуя звука на гласовете им, макар и да не долавях какво казваха. Докато те постепенно се измъкваха от палатката, мъжът, с когото разговаряха, също се премести и успях да го зърна за миг. Светлината идваше иззад гърба му и двамата офицери закриваха по-голямата част от гледката, ала все пак забелязах, че е слаб и много висок.

Нашите пазачи още не се бяха размърдали, което ми подсказваше, че единият от двамата офицери трябва да е споменатия по-рано капитан. Продължих да наблюдавам, като мислено ги карах да се отместят и да ми дадат възможност да хвърля по-обстоен поглед на техния началник.

След малко те го направиха и няколко мига по-късно той пристъпи крачка напред.

Отначало не можех да кажа със сигурност дали не бе само някаква игра на светлините и сенките… Но не! Той пак помръдна и за момент го видях по-добре. Дясната му ръка липсваше, от лакътя надолу. Тя беше много дебело превързана и предположих, че загубата трябва да е била претърпяна съвсем наскоро.

После дългата му лява ръка направи помитащ жест надолу и увисна на известно разстояние от тялото му. В този момент ранената потрепна и същото се случи някъде дълбоко в съзнанието ми. Косата му беше дълга, права и кестенява и като видях начина, по който стисна челюсти…

Той излезе навън, вятърът подхвана плаща, с който беше наметнат и го развя. Мярнах жълтата му риза и кафявите панталони. Самият плащ бе в подобно на пламък оранжево и мъжът подхвана края му с неестествено бързо движение на лявата си ръка и го придърпа така, че да покрие раната.

Рязко се изправих и главата му светкавично се завъртя в моята посока.

Погледите ни се срещнаха и в продължение на няколко мига и двамата замряхме.

Двамата офицери се обърнаха и зяпнаха. Той ги блъсна встрани и се запъти към мен. Чух как Ганелон изсумтя и бързо скочи на крака. Пазачите ни също замръзнаха изумени.

Мъжът спря на няколко крачки и погледът на лешниковите му очи се плъзна по мен. Той рядко се усмихваше, но този път успя леко да повдигне ъгълчетата на устата си.

— Елате с мен — нареди и се обърна отново към палатката си.

Ние го последвахме, като оставихме багажа, където си беше.

Той освободи двамата офицери с поглед, спря пред входа на палатката и ни покани с жест да влезем. Тогава ни последва и пусна покривалото да се затвори зад него. Забелязах вътре матрак, малка масичка, пейки, оръжия, походно сандъче. Върху масата имаше газена лампа, както и книги, карти, бутилка и няколко чаши. Още една лампа мъждукаше на сандъчето.

Мъжът сграбчи ръката ми и пак се усмихна.

— Коруин — каза той. — При това още жив.

— Бенедикт — рекох аз. — И все още диша. От дяволски дълго време не сме се виждали.

— Действително. Кой е твоят приятел?

— Името му е Ганелон.

— Ганелон — повтори той и му кимна, но не протегна ръка.

После Бенедикт се приближи към масата и напълни три чаши с вино. Едната подаде на мен, другата на Ганелон, а третата вдигна сам.

— За твое здраве, братко — рече той.

— И за твое.

Пихме.

— Заповядайте, седнете — покани ни с жест към най-близката пейка и сам седна до масата. — Добре дошли в Авалон.

— Благодаря… Покровителю.

Бенедикт направи гримаса.

— Прозвището съм си го заслужил — равно произнесе той, като продължаваше да изучава лицето ми. — Но се питам дали предишният им покровител би могъл да каже същото?

— Това на практика е друга страна — казах аз — но съм убеден, че и той би могъл да го каже.

— Разбира се — вдигна рамене Бенедикт. — Достатъчно сме говорили за това. Кажи къде беше? Какво прави? Защо си дошъл тук? Разкажи ми за себе си. Толкова време мина.

Кимнах. За жалост семейният етикет, както и равновесието на силите, изискваха първо аз да отговоря на въпросите му, преди да задам своите. Той беше по-голям от мен, пък и се бях намесил — макар и несъзнателно — в неговата сфера на влияние. Не че му завиждах за позицията. Той беше един от малкото сред моите роднини, които уважавах и дори харесвах. Просто ме сърбеше езикът да го разпитам първи. Както бе казал, минало бе много време.

А и каква част от цялата история можех да му разкажа сега? Нямах представа на чия страна са симпатиите му. Не желаех да откривам причините за самоналоженото му изгнание от Амбър, като спомена нещо не на място. Трябваше да започна сравнително неутрално и да следя реакциите му, докато напредвам с разказа.

— Все някъде всичко има начало — подкани ме той. — Безразлично ми е в какъв вид ще ми го поднесеш.

— Началото не е само едно — отвърнах аз. — Трудно ми е… Предполагам, че ще се наложи да се върна много назад и да тръгна оттам.

Отпих нова глътка от чашата си.

— Да — реших. — Така изглежда най-просто… макар че едва неотдавна си спомних голяма част от случилото се. Бяха минали няколко години от победата над лунните ездачи от Генеш и твоето заминаване — започнах, — когато Ерик и аз взехме здравата да се караме. Да, разправиите бяха все за приемствеността при наследяването на престола. Татко пак подхвърляше разни приказки за абдикиране и все още отказваше да назове наследник. Естествено, старите кавги за това чия кандидатура е най-законна се възобновиха. Всички знаем, че ти и Ерик сте по-големи от мен, но докато Файела, майка на нас двамата с Ерик, се е омъжила за татко след смъртта на Климнея, те…

— Достатъчно! — извика Бенедикт, като така силно удари по масата, че тя изпука.

Лампата подскочи, но по някакво чудо не се обърна. Веднага през входа надникна разтревожен стражник. Бенедикт го изгледа и той се отдръпна.

— Не желая да участвам в нашите забележителни разследвания кой е копеле и кой не — тихо изрече Бенедикт. — Цялата тази гадост стана донякъде причина едно време да се махна от Амбър. Моля те, продължи историята си без отклонения към родословното дърво.

— Ами, добре — прокашлях се аз. — Та, както казвах, няколко пъти се изпокарахме здравата за всички тези неща. Докато една вечер не се ограничихме само с думи. Започнахме да се бием.

— На дуел ли?

— Съвсем не така формално. По̀ би подхождало да го нарека спонтанно решение да се убием един друг. Във всеки случай, бихме се дълго и накрая Ерик започна да взима надмощие, като не спираше да ме притиска. С риск да изпреваря събитията, трябва да добавя, че всичко това си го спомних преди около пет години.

Бенедикт кимна, като че ли му беше ясно.

— Мога само да предполагам какво е станало, след като съм паднал в безсъзнание — продължих. — Но Ерик се е въздържал да ме убие лично. Когато се свестих, намирах се на сянката Земя, в един град на име Лондон. По това време там върлуваше чума и аз се бях заразил. Оздравях, без да си спомням нищо, случило се преди Лондон. Живях на този свят сянка векове, като търсех някаква следа за самоличността си. Пропътувах го нашир и надлъж, често като участник в някой военен поход. Завърших много университети, разговарях с мнозина от най-мъдрите мъже, консултирах се с най-известните лекари. Но никъде не успях да открия ключа за моето минало. За мен бе очевидно, че не съм като другите хора и ми струваше много усилия да скривам този факт. Кипях от ярост, защото можех да имам всичко, освен онова, което желаех най-много — моята собствена самоличност, моите спомени. Годините минаваха, но не и този гняв и този копнеж. Чак след една автомобилна катастрофа, причинила ми счупване на черепа, започнаха промените, които доведоха до връщане на първите ми спомени. Това беше горе-долу преди пет години и по ирония на съдбата Ерик е бил отговорен за катастрофата, както имам всички основания да вярвам. Флора очевидно също бе прекарала цялото това време на сянката Земя, за да ме държи под око.

Отново в сферата на догадките, в последния момент Ерик трябва да е задържал ръката си — желаел е смъртта ми, но не е искал следите да водят към него. Затова ме е пренесъл през Сенките до място, където да ме порази внезапна, почти сигурна смърт — несъмнено, за да се върне и да заяви, че сме се скарали и аз съм препуснал напред ядосан, мърморейки нещо от рода, че отново се махам. Този ден бяхме излезли на лов в Гората на Ардън — само ние двамата, заедно.

— Странно ми се вижда — прекъсна ме Бенедикт — двама съперници като вас да предпочетат да ловуват заедно при подобни обстоятелства.

Отпих от виното си и се усмихнах.

— Може би всичко беше малко по-преднамерено, отколкото го изразих. Може би и двамата търсехме възможността да ловуваме заедно… съвсем сами.

— Разбирам — кимна той. — Значи не беше изключено и местата ви да са разменени?

— Ами — поколебах се, — трудно е да се прецени. Не вярвам, че аз щях да стигна толкова далече. Говоря от сегашната си гледна точка, разбира се. Хората се променят, както знаеш. Тогава…? Да, може би щях да постъпя по същия начин с него. Не мога да го кажа със сигурност, но е възможно.

Бенедикт пак кимна и долових как избликът му на гняв преминава в развеселеност.

— За щастие не ми се налага да доказвам собствените си мотиви за каквото и да било — рекох. — Та да продължа с догадките си. Убеден съм, че след това Ерик ме е наглеждал, без съмнение разочарован в началото, че бях оцелял, ала все пак доволен от моята безвредност. Така че уредил Флора да ме държи под око и за известно време всичко вървяло мирно и тихо. После, вероятно, татко абдикирал и изчезнал без да изясни въпроса със своя наследник…

— Дявол да го вземе! — избухна Бенедикт. — Изобщо не е абдикирал. Той направо изчезнал. Една сутрин просто вече не бил в покоите си. Леглото му не било използвано. Нямало никакви обяснения или нареждания. Предишната вечер го видели да влиза в спалнята си, а след това никой не го видял да излиза. И дълго дори това не го сметнали за странно. Отначало само си мислели, че пак се е запилял из Сенките, вероятно да си търси нова жена. Минало много време преди някой да дръзне да го заподозре в нечестна игра или в решение да използва това като нова форма на абдикация.

— Не знаех тези неща — казах аз. — Твоите източници на информация изглежда са били по-близо до източника от моите.

Той само кимна и в мен се надигна вълна от тревожни подозрения по отношение на връзките, които поддържаше с Амбър. Нищо чудно да се окажеше, че в момента е на страната на Ерик.

— Кога за последен път си се връщал там? — опипах почвата аз.

— Преди малко повече от двайсет години — отвърна той, — но поддържам връзка.

Явно с човек, който не бе пожелал да спомене този факт пред мен! Бенедикт сигурно знаеше това, когато ми отговори, така че дали искаше да приема думите му като предупреждение… или като заплаха? Започнах трескаво да разсъждавам. Той, разбира се, притежаваше комплект Фигури. Разтворих ги мислено във ветрило и ги заразглеждах като луд. Рандъм бе заявил, че не знае къде е Бенедикт. Бранд липсваше от дълго време. Аз имах сведения, че е още жив, затворен на някакво неприятно място и не беше в състояние да докладва за събитията в Амбър. Флора не би могла да е неговата връзка, тъй като тя самата до неотдавна беше в доброволно изгнание в Сенките. Луела живееше в Ребма. Дирдри също беше в Ребма и когато я видях за последен път, бе изпаднала в немилост в Амбър. Файона? Джулиан ми каза, че тя е „някъде на юг“, без да е сигурен точно къде. Кой оставаше тогава?

Самият Ерик, Джулиан, Жерар или Кейн, според моите сметки. Изключих Ерик. Той не би описвал детайлите от не-абдикирането на татко по начин, който би позволил фактите да се възприемат така, както го бе направил Бенедикт. Джулиан подкрепяше Ерик, но не му липсваха и лични амбиции за престола. Той би разпространил всяка информация, която би могла да му донесе някакви облаги. Същото важеше и за Кейн. Жерар, от друга страна, винаги ми бе изглеждал по-загрижен за добруването на самия Амбър, отколкото за това кой седи на трона. Той, обаче, не преливаше от привързаност към Ерик и веднъж бе показал желание да подкрепи мен или Блийс срещу него. Предполагам, че би възприел държането на Бенедикт в течение на нещата като някакъв вид осигуровка за кралството. Да, почти със сигурност беше някой от тях тримата. Джулиан ме ненавиждаше. Кейн нито ме обичаше, нито ме мразеше, а Жерар и аз имахме много хубави общи спомени, които стигаха чак до детските ни години. Щеше да ми се наложи бързо да разбера кой от тях е, а Бенедикт, разбира се, още не беше готов да ми каже, след като не знаеше нищо за настоящите ми мотиви. Чрез връзката си с Амбър той можеше или бързо да ме уязви, или да ми помогне, в зависимост от желанието му и от човека в другия край. Следователно, тя му служеше за меч и щит едновременно и на мен ми стана малко болно, че така скоро бе решил да изтъкне пред мен бойното си снаряжение. Предпочетох да си мисля, че неотдавнашното му нараняване го бе накарало да стане извънредно предпазлив, защото определено никога не му бях давал поводи за недоволство. И все пак това ме накара и аз да бъда изключително внимателен, което беше тъжно при първа среща с брат след толкова дълга раздяла.

— Интересно — взех да въртя виното в чашата си аз. — В тази светлина тогава изглежда, че всички са действали прибързано.

— Не всички — поправи ме той.

Усетих, че се изчервявам.

— Извинявай.

Бенедикт рязко кимна.

— Хайде, разказвай по-нататък.

— Е, да продължа с веригата си от предположения. Когато Ерик решил, че тронът е стоял празен достатъчно дълго и е дошло време да предприеме своя ход, сигурно е сметнал и че амнезията ми не е достатъчно надеждна защита и ще е по-добре изцяло да сложи край на моите претенции. Тогава той се погрижил да катастрофирам на онази сянка Земята — злополука, която трябвало да доведе до фатален резултат, но не успяла.

— Каква част от всичко това знаеш? И доколко са само предположения?

— Флора почти си призна — включително и собственото си участие в цялата история, — когато по-късно я разпитах за тези неща.

— Много интересно. Продължавай.

— Ударът по главата направи това, което преди не успя дори Зигмунд Фройд — казах аз. — Паметта ми започна малко по малко да се възвръща, особено след като се срещнах с Флора и видях там най-различни неща, които събуждаха спомени. Дори ми се удаде да я убедя, че паметта ми се е възстановила напълно, така че тя говореше открито за всичко. После се появи Рандъм, който бягаше от нещо…

— Бягаше ли? От какво? Защо?

— От някакви странни същества, излезли от Сенките. Така и не разбрах защо.

— Интересно — пак рече той и аз трябваше да се съглася. Често си бях мислил за това, там в моята килия, като се питах защо Рандъм бе нахлул така драматично, преследван от фурии. От момента, в който се срещнахме, до мига, когато се разделихме, постоянно се намирахме под угрозата на някаква опасност; аз бях прекалено зает със собствените си грижи, а той сам не бе дал никакви обяснения за внезапното си появяване. По време на пристигането му, естествено, си бях задавал доста въпроси, но тъй като тогава не бях сигурен дали не става дума за неща, които би трябвало да знам, оставих всичко така. Последвалите събития изместиха това от съзнанието ми чак до по-късно, в килията ми, и досега, в настоящия момент. Интересно? Наистина. Освен това, обезпокоително.

— Успях да заблудя Рандъм за състоянието си — продължих разказа си. — Той беше убеден, че се стремя към престола, когато всичко, към което аз съзнателно се стремях беше връщането на паметта ми. Той се съгласи да ми помогне да се върнем в Амбър и успя да ме заведе дотам. Е, почти успя — поправих се аз. — Стигнахме до Ребма. Дотогава бях казал на Рандъм какво е истинското ми състояние и той предложи отново да мина през Лабиринта, за да си възвърна паметта напълно. Веднага, щом се появи тази възможност, аз се възползвах от нея. Опитът се оказа сполучлив и чрез силата на Лабиринта се прехвърлих в Амбър.

Бенедикт се усмихна.

— А в същото време Рандъм сигурно е бил много нещастен.

— Не може да се каже, че пееше от радост — съгласих се аз. — Той прие да изтърпи присъдата на Мойри, да вземе за съпруга жена по неин избор — едно сляпо момиче на име Вайъли — и да остане там с нея най-малко година. Оставих го в Ребма и по-късно научих, че го е направил. Дирдри също беше там. Бяхме я срещнали по пътя да бяга от Амбър и тримата влязохме в Ребма заедно. И тя остана там.

Допих си виното и Бенедикт кимна към шишето. То беше почти празно, обаче, затова той извади ново от сандъчето си и всички си напълнихме чашите. Поех дълга глътка. Това вино беше по-хубаво от предишното. Сигурно бе от личния му запас.

— В двореца — продължих нататък — се промъкнах до библиотеката, където се сдобих с колода карти. Главно с тази цел бях отишъл там. Ерик ме изненада, преди да съм направил нещо повече и започнахме да се бием, там, в библиотеката. Успях да го раня и предполагам, че щях и да го убия, ако не бяха пристигнали подкрепления и не ми се бе наложило да бягам. Тогава влязох във връзка с Блийс, който ме издърпа при него в някаква Сянка. Останалото сигурно си го научил от твоите източници. Как с Блийс се съюзихме, нападнахме Амбър и загубихме. Той падна от върха на Колвир. Аз му хвърлих моите карти и Блийс ги хвана. Разбрах, че тялото му не е било открито. Но пътят додолу е дълъг — макар да мисля, че тогава приливът вече беше започнал. Не знам дали Блийс е загинал в онзи ден или не.

— И аз не знам — рече Бенедикт.

— Мен ме заловиха и Ерик бе коронясан. Принудиха ме да помагам на коронацията, въпреки известната въздържаност от моя страна. Все пак успях да сложа короната на собствената си глава, преди това копеле — говоря в генеалогично отношение — да си я вземе и да я сложи на своята. После той нареди да бъда ослепен и хвърлен в тъмница.

Бенедикт се наведе напред и заразглежда лицето ми.

— Да — каза той. — Чух за това. Как го направиха?

— С нажежено желязо — отговорих, като неволно потръпнах и подтиснах импулса да докосна очите си. — Загубих съзнание по време на мъчението.

— Очните ябълки бяха ли изгорени?

— Да. Така мисля.

— И колко време ти отне регенерацията?

— Минаха почти четири години, докато започна да виждам, а едва сега зрението ми взе да става нормално. Така че… около пет години общо, бих казал.

Той се облегна назад, въздъхна и слабо се усмихна.

— Добре. Ти ми даваш известна малка надежда. И други от нас са губили части от анатомията си и също са успявали да ги регенерират, разбира се, но аз никога не съм бил лишаван от нещо толкова съществено… досега.

— О, да — съгласих се аз. — Списъкът е много впечатляващ. С години редовно съм го преглеждал. Цяла колекция от отхапани и отсечени парченца, много от които смятам, че са дори забравени, освен от извършителите и от мен: крайчета на пръсти от ръцете и краката, ушни раковини. Убеден съм, че има надежда за ръката ти. Ще й трябва много време, разбира се. — После добавих: — Чудесно е, че умееш да си служиш еднакво добре и с двете.

Бенедикт отново леко се усмихна и отпи една глътка от виното си. Не, той не беше готов да ми каже какво се бе случило с него.

Пийнах малко вино и аз. Не исках да споменавам за Дуоркин. Смятах да си го задържа като таен коз. Никой от нас не знаеше какви са пълните възможности на този човек, а той очевидно беше луд. Но Дуоркин можеше да бъде манипулиран. Дори татко явно бе започнал да се страхува от него в един момент и го бе затворил. Какво ми каза той, там, в моята килия? Че татко е ограничил свободата му след като заявил, че е открил начин да унищожи целия Амбър. Ако това не бяха само бълнувания на болен мозък, а истинската причина за пребиваването му там, където беше, то татко се бе показал много по-великодушен, отколкото бих бил аз. Този човек беше прекалено опасен, за да бъде оставен да живее. От друга страна, обаче, татко се бе опитвал да го излекува. Дуоркин спомена за някакви лекари, които той или изплашил, или унищожил като насочил силите си към тях. Повечето от моите спомени за него го представяха като мъдър и мил старец, силно привързан към татко и останалите членове на семейството. Трябва да е много трудно с лека ръка да убиеш подобен човек, ако все още има някаква надежда. Той беше затворен в жилище, от което би трябвало да е невъзможно да се избяга. И все пак, когато един ден му бе доскучало, той просто си бе излязъл. Никой не може да използва Сенките в Амбър, самото отсъствие на Сянка, затова Дуоркин бе направил нещо, което не разбирах, нещо, в което бяха замесени принципите за действие на Фигурите, и бе напуснал затвора си. Преди да се върне там, с ласкателства го убедих да създаде подобен изход и от моята килия, посредством който се пренесох до фара на Кабра, където малко се възстанових и се впуснах в пътуването, отвело ме до Лорейн. Най-вероятно Дуоркин още не беше открит. Както аз разбирах нещата, нашето семейство винаги бе притежавало изключителни способности, но благодарение на него те бяха анализирани и заставени да действат с помощта на Лабиринта и Фигурите. Той често се бе опитвал да разисква тези въпроси, но те бяха изглеждали ужасно абстрактни и скучни за повечето от нас. Ние сме едно много прагматично семейство, дявол да го вземе! Бранд беше единственият, който сякаш проявяваше някакъв интерес. И Файона. Почти бях забравил. Понякога Файона се заслушваше. И татко. Татко знаеше страхотно много неща, които никога не обсъждаше. Той все нямаше време за нас и около него ставаха толкова работи, за които ние нищо не знаехме. Татко сигурно бе не по-малко компетентен от Дуоркин по отношение на заложените принципи. Основната разлика между тях беше начинът, по който ги прилагаха. Дуоркин беше художник. А какъв беше татко всъщност не зная. Той никога не ни поощряваше да се сближим с него, макар да не беше лош баща. Когато се случеше да ни забележи, ставаше много щедър с подаръците и развлеченията. Но иначе поверяваше отглеждането ни на различни хора сред придворните си. Струва ми, че просто ни търпеше като неизбежни последствия от неговите страсти. Всъщност, аз съм дори изненадан, че семейството ни не е много по-голямо. Ние тринайсетимата, плюс двамата ни братя и сестрата, за които знаех, че сега са мъртви, представлявахме продукцията на родителя ни за близо хиляда и петстотин години. Имало е и още няколко деца, както бях чувал, много преди нас, които не оцелели. Не беше особено голяма цифра за един толкова похотлив монарх, но и никой от нас не се бе оказал кой знае колко плодовит. Веднага, щом станехме способни да се грижим сами за себе си и да пътуваме из Сенките, татко ни окуражаваше да си намерим място, където да се чувстваме щастливи и да се установим там. Такава беше и моята връзка с Авалон, нищо повече. Доколкото знаех, произходът на татко бе известен единствено на него. Никога не бях срещал човек, чиито спомени да се простират до такъв момент в миналото, когато Оберон да не е съществувал. Странно? Човек да не знае къде се е родил баща му, след като е разполагал с векове, в които да задоволи любопитството си? Да, така е. Но той беше потаен, властен, хитър — качества, които всеки от нас притежаваше в известна степен. Искаше да сме добре устроени и задоволени… но не и така надарени, че да представляваме опасност за управлението му. Предполагам, че изпитваше известна тревога и с оправдана предпазливост се стараеше да не научим твърде много за него и за някои отдавна отминали времена. Не вярвам някога действително да се е опасявал, че ще настъпи време, когато той няма да управлява в Амбър. От време на време говореше, на шега или изпълнен с недоволство, за абдикация. Но аз винаги го подозирах, че просто опипва почвата и проверява каква ще бъде реакцията. Трябва да е осъзнавал състоянието на нещата, до което неговата смърт би могла да доведе, но отказваше да повярва, че такова нещо изобщо някога ще се случи. А всъщност никой от нас не знаеше какви са неговите задължения и отговорности, или пък тайните му споразумения. Колкото и да ми е неприятно трябва да призная, че никой от нас на практика не беше годен да заеме трона. Бих желал да обвиня татко за тази наша неспособност, но за жалост прекалено дълго бях общувал с Фройд, за да не се чувствам лично отговорен за подобно положение. Освен това вече започвах да се питам, доколко нашите претенции бяха законни. Ако не е имало абдикация и той наистина беше още жив, тогава най-доброто, на което можех да се надявам, бе да стана регент. Не бих искал да си представям — особено от позицията на трона — как той се връща и намира нещата в някакъв друг вид. Честно казано аз се страхувах от него и то не без основание. Само глупакът може да не се бои от реална сила, която не разбира. Но независимо дали претендирах за титлата крал или регент, моите права бяха по-големи от тези на Ерик и не се бях отказал от идеята да си ги отстоявам. Ако някоя сила от тъмното минало на татко, която никой от нас всъщност не разбираше, можеше да ми послужи за тази цел, и ако Дуоркин действително беше олицетворение на такава сила, то съществуването му трябваше да остане скрито, докато получех възможност да го използвам в свой интерес.

Дори, запитах се аз, ако силата на която е олицетворение, е в състояние да унищожи самия Амбър и по този начин да заличи всички светове сенки и целият съществуващ живот?

Особено тогава, отговорих си сам. Защото на кой друг можеше да бъде поверена такава сила?

Ние наистина сме много прагматично семейство.

Още малко вино, после се заех с лулата си — почистих я, пак я напълних.

— Това, в общи линии, е моята история — завърших аз, като огледах резултата от труда си, станах и си запалих от лампата. — След като си върнах зрението, успях да избягам, напуснах Амбър, прекарах известно време в една страна на име Лорейн, където се срещнах с Ганелон и после дойдох тук.

— Защо?

Седнах си на мястото и отново го погледнах.

— Защото е подобие на онзи Авалон, в който някога живеех.

Нарочно пропуснах да спомена, че познавах Ганелон от по-рано и се надявах и той да си направи съответните изводи. Тази сянка достатъчно точно приличаше на нашия Авалон, за да е запознат Ганелон с нейната топография и повечето от обичаите й. Колкото и малка да беше стойността на тази информация, струваше ми се разумно да я запазя в тайна от Бенедикт.

Той отмина въпроса, както и си бях мислил, че ще направи и задълба там, където за него беше много по-интересно.

— Как успя да избягаш? — попита.

— Помогнаха ми, разбира се — признах аз, — за измъкването от килията. А излязох ли веднъж… Е, все още се намират тайни проходи, за които Ерик не знае.

— Разбирам — кимна Бенедикт… като се надяваше, естествено, че аз ще продължа и ще спомена имената на помагачите си, но сам той нищо не попита.

Взех да пафкам с лулата си и усмихнат се облегнах назад.

— Хубаво е човек да има приятели — заяви Бенедикт, сякаш се съгласяваше с някаква неизречена моя мисъл.

— Предполагам, че на всеки от нас му се намират по няколко в Амбър.

— Бих искал да мисля, че е така — рече той и добави: — Разбрах, че си оставил отчасти издълбаната врата на килията заключена зад себе си, подпалил си сламеника и си надраскал някакви рисунки по стените.

— Да. Продължителният затвор влияе по някакъв начин на човешката психика. Или поне така стана с мен. Знам, че имаше дълги периоди, в които се чувствах много особено.

— Не ти завиждам за преживяното, братко. Никак. Какви са плановете ти сега?

— Все още неустановени.

— Смяташ ли, че би пожелал да останеш тук?

— Не зная — отговорих. — Какво е положението в Авалон?

— Страната е под мое управление — каза той. Просто съобщаваше факт, не се хвалеше. — Вярвам, че тъкмо съм успял да унищожа единствената сериозна заплаха. Ако съм прав, то предстои умерено спокоен период. Цената беше висока — Бенедикт погледна към остатъка от ръката си, — но се надявам, че си е струвало… което ще се разбере не след дълго, когато нещата се нормализират.

После се зае да ми описва в общи линии същата ситуация, за която вече ни бе разказал младежът и продължи с историята как са спечелили битката. Щом предводителката им паднала, ездачките се пръснали и побягнали. Повечето от тях също били убити, а пещерите отново били зазидани. Бенедикт бе решил да остави малък отряд на бойното поле да разчисти, докато патрулите му обходят местността в търсене на оцелели.

Изобщо не спомена за срещата между него и тяхната предводителка Линтра.

— Кой уби предводителката им? — попитах.

— Аз успях да го направя — рязко махна с отсечената си ръка той, — но се поколебах за миг при първия удар.

Извърнах очи и Ганелон постъпи по същия начин. Когато пак го погледнах, лицето му си бе възвърнало обичайния израз и той бе отпуснал ръка.

— Ние те търсихме. Знаеше ли това, Коруин? Бранд претърси безброй сенки за теб, както и Жерар. Правилно си предположил какво е казал Ерик след изчезването ти в онзи ден. Никой не беше склонен да му повярва, обаче. Многократно опитвахме да те намерим с Фигурата ти, но без резултат. Изглежда увреденият мозък блокира връзката. Това е интересно. Когато се убедихме, че не отговаряш, започнахме да те смятаме за мъртъв. Тогава Джулиан, Кейн и Рандъм се включиха в издирването.

— Така ли? Наистина? Направо съм смаян. — Бенедикт се усмихна. — О — възкликнах тогава аз и също се усмихнах.

Тяхното включване в издирването на този етап означаваше, че не са били загрижени за моето благополучие, а са искали да открият доказателство, че Ерик е извършил братоубийство, за да могат да го елиминират или да го изнудват.

— Аз те търсих в Авалон — продължи той — и мястото ме очарова. Тогава страната беше в жалко състояние и в продължение на няколко поколения работих да възвърна предишното й величие. Докато правех това в твоя памет, обикнах тази земя и хората й. Те започнаха да гледат на мен като на свой покровител и аз взех да се възприемам по същия начин.

Това изявление ме трогна и разтревожи. Дали намекваше, че аз бях объркал ужасно всичко и той бе останал тук, за да сложи ред — както бе почиствал след малкото си братче едно време? Или искаше да каже, че е разбрал колко съм обичал тази страна — по-точно мястото съвсем като нея — и се е постарал да помогне за благоденствието й, като нещо, което аз бих желал да се направи? Изглежда бях станал прекалено чувствителен.

— Радвам се да чуя, че сте ме търсили — казах аз — и много се радвам да науча, че ти си защитникът на тази земя. Иска ми се да видя твоя Авалон, защото той ми напомня за другия, който познавах. Имаш ли някакви възражения, ако ти погостувам?

— Това ли е всичко, което искаш? Да ми гостуваш?

— Нямам нищо друго предвид.

— Не е лошо да знаеш тогава, че спомените за твоята сянка, управлявала някога тази страна, не са от най-добрите. Тук хората не кръщават децата си Коруин, нито аз имам брат с такова име.

— Разбирам — рекох. — На мен ми викат Кори. Можем ли да бъдем стари приятели?

Бенедикт кимна.

— Моите стари приятели са винаги добре дошли на гости тук.

Усмихнах се, макар да ми стана обидно от неговия намек, че е моя вината за плачевното състояние на тази сянка на сянката: аз, който бях почувствал — наистина за секунда — хладния огън от короната на Амбър върху челото си.

Запитах се какво ли щеше да бъде отношението му, ако знаеше за моята роля — принципно погледнато — в предизвикването на нападенията. В този смисъл, предполагам, бях виновен и за загубата на ръката му. Предпочитах, обаче, да върна нещата още една крачка назад и да държа Ерик отговорен за всичко. В края на краищата неговите действия ме подтикнаха да изрека проклятието си.

Все пак се надявах Бенедикт никога да не разбере.

Ужасно ми се искаше да знам каква беше позицията му по отношение на Ерик. Дали ще го подкрепи, дали ще застане на моя страна, или просто ще се дръпне от пътя ми, когато предприема хода си? Сигурен бях, че докато разговаряхме, той се чудеше дали амбициите ми са мъртви или още пушат… и ако е последното, какви са плановете ми за разпалването им. Така че…

Кой ли щеше да повдигне въпроса?

Дръпнах здраво няколко пъти от лулата, довърших си виното, сипах още малко, отново почнах да пафкам. Заслушах се в звуците от лагера, вятъра, стомаха ми…

Бенедикт отпи глътка вино.

— Какви са по-дългосрочните ти планове — попита той с почти небрежен тон.

Можех да отговоря, че още не съм решил, само се наслаждавам на усещането, че съм свободен, жив и виждам… можех да му кажа, че това ми стига, засега, че нямам никакви конкретни планове…

И на него щеше да му е ясно, че разправям лъжи. Защото много добре ме познаваше.

Затова казах:

— Знаеш какви са плановете ми.

— Ако се каниш да искаш подкрепата ми, ще ти откажа. Амбър е в достатъчно тежко положение и без ново насилническо посегателство.

— Ерик е узурпатор.

— Предпочитам да гледам на него само като на регент. В този момент, който и от нас да претендира за трона, ще носи вина за узурпаторство.

— Значи вярваш, че татко е още жив?

— Да. Жив и в опасност. Той направи няколко опита да влезе във връзка с мен.

Успях да запазя лицето си безизразно. Значи излизаше, че не бях единственият. Но ако сега разкажех своята история, тя щеше да прозвучи лицемерно — като противопоставяне или чиста лъжа, — защото при нашия контакт преди пет години, той ме бе поощрил да взема трона. Разбира се, тогава може да е имал предвид регентство…

— Ти не предложи подкрепата си на Ерик, когато той завладя трона. Ще му я дадеш ли сега, когато вече го заема, ако се направи опит да бъде свален оттам?

— Както ти казах, гледам на него като на регент. Не твърдя, че одобрявам това, но не желая да има повече конфликти в Амбър.

— Значи действително ще го подкрепиш?

— Вече казах всичко, което имах да кажа по този въпрос. Ти си добре дошъл на гости в Авалон, но не за да го използваш като място за подготовка на ново нападение над Амбър. Това изяснява ли нещата по отношение на твоите намерения, каквито и да са те?

— Напълно — отговорих аз.

— В такъв случай, още ли искаш да ми гостуваш?

— Не знам. Твоето желание да няма повече конфликти в Амбър важи ли и при противоположни обстоятелства?

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че ако бъда върнат в Амбър пряко волята ми, ще се постарая да възникнат колкото може повече конфликти, за да не допусна повтаряне на предишното ми положение.

Лицето му се изопна и той бавно наведе очи.

— Нямах предвид, че ще те предам. Мислиш ли, че съм изцяло лишен от чувства, Коруин? Няма да допусна отново да бъдеш затворен, ослепен… или дори по-лошото. Винаги си добре дошъл тук и можеш да оставиш страховете си, редом с амбициите, на границата.

— Тогава все още бих искал да ти гостувам. Не разполагам с армия, нито съм дошъл тук да я събирам.

— При това положение от все сърце те каня да останеш.

— Благодаря ти, Бенедикт. Макар че не очаквах да те намеря тук, радвам се, че стана така.

Той поруменя леко и се усмихна.

— И на мен ми е приятно — рече. — Аз първият ли съм, когото виждаш… след като избяга?

Кимнах.

— Да, и съм любопитен да науча как се оправят останалите. Някакви големи събития?

— Никой не е умрял — отвърна той.

И двамата се засмяхме, а аз разбрах, че ще трябва сам да открия новите семейни клюки. Струваше си да опитам, обаче.

— Смятам да остана още известно време на бойното поле — подхвърли Бенедикт — и да пообикалям с патрулите, докато се убедя, че никой от нашествениците не е останал. Може да мине и една седмица, преди да се оттеглим.

— Така ли? Значи това не беше пълна победа?

— Надявам се да е била пълна, но никога не поемам ненужни рискове. Струва си да остана още малко, за да съм сигурен.

— Разумно — кимнах аз.

— … освен ако не желаеш много силно да останеш в лагера, не виждам никаква причина да не продължиш към града, където да се запознаеш по-отблизо с нещата. Държа няколко резиденции около Авалон. Мисля, че малкото имение, което имам предвид за теб, ще ти хареса. Не е далеч от града.

— Вече копнея да го видя.

— Утре сутрин ще ти дам карта и писмо до иконома ми.

— Благодаря ти, Бенедикт.

— Аз ще дойда веднага, щом свърша тук — обеща той, — а междувременно по този път всеки ден ще минават куриери. Чрез тях ще поддържам връзка с теб.

— Чудесно.

— Е, намери си тогава някъде на земята удобно местенце. Сигурен съм, че няма да пропуснеш сигнала за закуска.

— Рядко ми се случва — рекох. — Можем ли да пренощуваме там, където си оставихме багажа?

— Разбира се — каза той и всички си допихме виното.

Като излизахме от палатката му, аз вдигнах доста високо покривалото пред входа и успях да го навия няколко сантиметра, докато го държах пред себе си. Бенедикт ни пожела лека нощ и се обърна, като остави покривалото да падне зад гърба му, без да забележи пролуката направена от мен в единия му край.

Постлах си одеалото доста далече вдясно от вещите ни, така че да съм обърнат с лице към палатката на Бенедикт, отидох при багажа и започнах да се ровя в него. Ганелон ме изгледа с любопитство, но аз само му кимнах и направих знак с очи към палатката. Той погледна натам, също ми кимна и се зае да постила собственото си одеало още по-надясно.

Прецених разстоянието с поглед, отидох при него и казах:

— Знаеш ли, това място тук повече ми харесва. Имаш ли нещо против да се сменим? — и за по-голяма яснота, смигнах.

— Все ми е едно — вдигна рамене той.

Лагерните огньове бяха угаснали или вече гаснеха и повечето от войниците си бяха легнали. Часовоите не ни обръщаха внимание. В лагера беше съвсем тихо и по небето нямаше никакви облаци, които да замъглят светлината от звездите. Бях уморен и миризмите от пушека и влажната земя приятно гъделичкаха ноздрите ми, като ми напомняха за други места и моменти подобни на тези.

Ала вместо да затворя очи, аз си нагласих по-удобно багажа, облегнах гърба си на него, напълних си пак лулата и я запалих.

На два пъти се донамествах, докато той се разхождаше из палатката си. Веднъж изчезна от полезрението ми и остана скрит за няколко мига. После по-отдалечената светлина се премести и разбрах, че е отворил сандъчето си. След това отново се появи пред погледа ми, разчисти масичката, дръпна се пак назад за миг, върна се и седна в предишното си положение. Придвижих се така, че да виждам добре лявата му ръка.

Бенедикт прелистваше някаква малка книга или преглеждаше нещо с горе-долу такива размери.

Може би, карти?

Естествено.

Бих дал много, за да зърна Фигурата, която най-после избра и задържа пред себе си. Бих дал много, за да разполагам с Грейсуондир до себе си, в случай, че внезапно в палатката се появеше друг човек, използвайки не този вход, през който шпионирах. Дланите и стъпалата ме засърбяха, готови за битка или за бягство.

Но Бенедикт остана сам.

Той поседя неподвижен около четвърт час и когато най-накрая се размърда, то беше само, за да върне картите някъде в сандъчето си и да намали осветлението.

Часовоите продължаваха монотонните си обиколки, а Ганелон започна да похърква.

Изсипах съдържанието на лулата и се обърнах настрани.

Утре, казах си аз. Ако утре се събудя тук, всичко ще бъде наред…

V

Дъвчех стръкче трева и гледах как се върти колелото на мелницата. Лежах по корем върху отсрещния бряг на потока, подпрял глава на ръцете си. Сред пръските над пенещата се вода се бе образувала малка дъга, а от време на време по някой капка успяваше да стигне чак до мен. Равномерният плясък и скърцането на колелото заглушаваха всички други звуци в гората. Днес край мелницата нямаше никой и аз я съзерцавах, защото не бях виждал подобна на нея от векове. Въртенето на колелото и шумът на водата ме караха не само да се отпусна. Те ми действаха почти хипнотично.

Това беше третият ни ден в имението на Бенедикт и Ганелон бе отишъл в града да търси развлечения. Предния ден бях ходил с него и бях научил каквото ме интересуваше за момента. Сега нямах време за разглеждане на забележителностите. Трябваше да мисля и действам бързо. В лагера не бяха възникнали трудности. Бенедикт се бе погрижил да ни нахранят, след което ни бе дал картата и писмото, както беше обещал. На сутринта бяхме потеглили и около обяд вече се намирахме в къщата. Бяха ни посрещнали добре и след като се настанихме в предоставените ни помещения, се отправихме към града, където прекарахме остатъка от деня.

Бенедикт възнамеряваше да остане още няколко дни в лагера. Трябваше да приключа със задачите, които си бях поставил, преди да се е върнал. Така че ми предстоеше пътуване през Сенките. Нямаше закога да се мотая по пътищата, нужно бе да си спомня точните сенки и не след дълго да потегля.

Щеше да е приятно да поостана в тази страна, толкова подобна на моя Авалон, ала желанието ми да постигна целта си вече бе започнало да се превръща в мания. Макар да осъзнавах състоянието си, това не значеше, че мога да го контролирам. Познатите гледки и шумове ме разсеяха само за кратко, после отново се върнах към моите планове.

Би трябвало всичко да мине гладко, както аз го виждах. Това единствено пътуване щеше да разреши наведнъж два проблема, ако успеех да го направя незабелязано. Щях да отсъствам цялата нощ, но го бях предвидил и вече бях инструктирал Ганелон да ме прикрива.

Колелото равномерно проскърцваше, а главата ми кимаше в такт. Изхвърлих всичко друго от съзнанието си и започнах да се съсредоточавам върху спомена за точната структура на пясъка, цвета му, температурата, ветровете, соления мирис на въздуха, облаците…

Тогава заспах и сънувах, но не мястото, което търсех.

Присъни ми се голяма рулетка и върху нейното колело бяхме всички — братята ми, сестрите ми, аз, както и други, които познавах или бях познавал — издигахме се и падахме, всеки в неговия строго определен сектор. До един крещяхме на рулетката да спре на нашия отрязък и ожесточено ръкомахахме, когато стигнехме до върха и отново тръгвахме надолу. Колелото бе започнало да забавя хода си и аз тъкмо се издигах. Пред мен висеше с главата надолу един светлокос младеж и крещеше молби и предупреждения, които потъваха в какофонията от гласове. Лицето му потъмня, сгърчи се, превърна се в нещо прекалено ужасно за гледане и аз отсякох въжето, което го държеше за глезена. Той падна и изчезна от погледа ми. Колелото се въртеше все по-бавно, докато се приближавах към върха и тогава видях Лорейн. Тя жестикулираше, отчаяно ми правеше знаци и ме викаше по име. Наведох се към нея и съвсем ясно я видях. Прииска ми се да съм с нея и да й помогна. Но колелото продължи да се върти и тя се скри от полезрението ми.

— Коруин!

Опитах се да не обръщам внимание на вика й, защото бях почти на върха. Той долетя отново, но аз се съсредоточих и се приготвих да скоча нагоре. Ако нещо не ми попречеше, смятах да направя опит да спра това проклето чудо, дори ако падането от него означаваше пълния ми крах. Напрегнах се за скока. Още едно изщракване…

— Коруин!

Рулетката стана неясна, пак се появи, избледня и аз отново се намерих загледан в мелничното колело, а викът кънтеше в ушите ми, като се смесваше, загубваше и потъваше в шума на потока.

Замигах и прокарах пръсти през косата си. Няколко глухарчета се посипаха по раменете ми, а някъде зад гърба ми се чу кикот.

Бързо се обърнах и зяпнах.

Тя стоеше на десетина крачки от мен — висока, стройна девойка с тъмни очи и ниско подстригана кестенява коса. Беше облечена с жакет за фехтовка, в дясната си ръка държеше рапира, а в лявата — маска. Гледаше към мен и се смееше. Зъбите й бяха бели, равни и мъничко по-дълги, отколкото трябваше. Малкото й носле и горната част на добре загорелите й бузи бяха покрити с лунички. От нея се излъчваше жизненост, която бе по-привлекателна от обикновената хубост. Особено, може би, когато се гледа през опита на много години.

Тя ме поздрави с рапирата си.

— En garde, Коруин!

— Коя си ти, дявол да го вземе? — попитах аз и чак тогава забелязах жакета, маската и рапирата на тревата до мен.

— Никакви въпроси, никакви отговори — отсече тя. — Не и преди да сме се фехтували.

Девойката нагласи маската върху главата си и зачака.

Станах и вдигнах жакета. Виждах, че ще е по-лесно да се съглася, отколкото да споря с нея. Фактът, че ми знаеше името ме безпокоеше, а и колкото повече мислех за това, толкова по-позната ми изглеждаше. Най-добре да й угодя, реших аз, като се напъхах в жакета и го закопчах.

Вдигнах рапирата и си сложих маската.

— Добре — рекох, направих кратък поздрав и пристъпих напред. — Добре.

Тогава тя се приближи и започнахме. Оставих я първа да нападне.

Атаката й беше много бърза. Отвърнах й с два пъти по-голяма скорост, но девойката успя да парира и продължи с равностойна бързина. Взех бавно да отстъпвам, като я увличах със себе си. Тя се засмя и се устреми напред с умели удари. Биеше се чудесно и си го знаеше. Искаше да покаже на какво е способна. На два пъти едва не проби защитата ми, все по един и същи начин — ниско отдолу, — което никак не ми хареса. Веднага, щом се отвори възможност след това, я спрях, като наведох рапирата й и тя тихо изруга, без да се ядосва, сякаш само да признае поражението и пак се хвърли към мен. Обикновено не обичам да се фехтувам с жени, независимо колко ги бива, но този път установих, че ми е приятно. Умението и грацията, с които провеждаше атаките си ми доставяха удоволствие и се улових, че разсъждавам за ума, който стоеше зад този стил. Първоначално възнамерявах бързо да я изтощя, да приключа двубоя и да я разпитам. Сега осъзнах, че желая битката да продължи.

Не можеше да се каже, че лесно се уморява. Нямаше нужда да проявявам загриженост в това отношение. Загубих представа за времето, докато нападахме и отстъпвахме по брега на потока, а рапирите ни равномерно звънтяха. Изглежда бе минало доста, обаче, преди тя да отстъпи назад и да вдигне оръжие във финален поздрав. После си свали маската и отново ми се усмихна.

— Благодаря! — каза задъхана.

Отвърнах на поздрава и махнах клетката за птици от лицето си. Извърнах се и започнах да се боря с копчетата на жакета, когато, без да я усетя, тя приближи до мен и ме целуна по бузата. Не й се налагаше да застава на пръсти при това. За миг се смутих, но се усмихнах. Преди да съм успял да кажа нещо, девойката ме бе хванала за ръката и ме теглеше към посоката, от която бяхме дошли.

— Донесла съм кошница за пикник — съобщи тя.

— Чудесно. Гладен съм. Освен това съм любопитен…

— Ще ти кажа всичко, което пожелаеш да чуеш — заяви момичето весело.

— Започни тогава с твоето име.

— Дара — отвърна тя. — Кръстена съм Дара, на баба ми.

При тези думи ме погледна, като че ли очакваше някаква реакция. Никак не ми се искаше да я разочаровам, но просто кимнах и повторих името, а после я попитах:

— Защо ме нарече Коруин?

— Защото така се казваш. Познах те.

— Как?

Девойката пусна ръката ми.

— Ето я — възкликна тя, като посегна зад близкото дърво и вдигна кошницата, оставена върху изскочилите му навън корени. — Надявам се мравките да не са я нападнали.

Запъти се към едно сенчесто местенце до потока и постла на земята покривка.

Закачих екипа за фехтовка на близкия храст.

— Като гледам, доста работи си понесла със себе си — отбелязах.

— Конят ми е ей там — посочи с глава тя по течението на потока.

После отново се зае да оправя покривката и да изпразва кошницата.

— Защо си го оставила там?

— За да се промъкна по-тихо до теб, разбира се. Ти веднага щеше да се събудиш, ако беше чул шум от конски копита.

— Вероятно си права — съгласих се аз.

Тя се престори на дълбоко замислена, но не издържа и се разкикоти.

— Ама първия път не ме усети. Още…

— Първия път ли? — попитах, като видях, че точно това иска.

— Да. Едва не те прегазих малко преди това. Така беше заспал. Когато видях кой си, върнах се за кошницата и екипите за фехтовка.

— Аха. Разбирам.

— Ела сега и седни — покани ме Дара. — Би ли отворил бутилката?

Тя постави една бутилка до моето място и се зае внимателно да разопакова два кристални бокала, които после сложи в средата на покривката.

Приближих се и седнах.

— Това са едни от най-хубавите кристални чаши на Бенедикт — забелязах аз и отворих бутилката.

— Да. Внимавай да не ги обърнеш, докато наливаш… и мисля, че не бива да се чукаме с тях.

— И аз така смятам — съгласих се и сипах от виното.

Дара вдигна своята чаша.

— За срещата между стари приятели.

— Какви стари приятели?

— Ние с теб.

— За първи път те виждам.

— Не бъди толкова прозаичен — рече тя и отпи.

Вдигнах рамене.

— За срещата между стари приятели.

След това Дара започна да се храни и аз последвах примера й. Тя така се наслаждаваше на атмосферата на тайнственост, която бе създала, че се стараех да я поддържам, просто за да й доставя удоволствие.

— Хм, къде ли може да съм те срещал? — започнах да гадая. — Дали не беше в някой пищен кралски двор? Или в нечий харем…

— Може би в Амбър? — подхвърли тя. — Ти беше…

— В Амбър ли? — прекъснах я аз, като навреме си спомних, че държа кристалния бокал на Бенедикт и ограничих емоционалния си изблик само в гласа. — Всъщност, коя си ти?

— … ти беше толкова красив, остроумен, обожаван от всички дами — продължи Дара, — а аз — едно свито мишле, което ти се възхищаваше отдалеч. Сиво, невзрачно грозно патенце — което, бързам да отбележа, се превърна в бял лебед, — влюбено до уши в теб…

Измърморих нещо средно вулгарно и тя се разсмя.

— Не беше ли така? — попита.

— Не — взех си аз още едно парче месо и малко хляб. — По-скоро беше в онзи публичен дом, където си натъртих гърба. Бях пиян онази нощ…

— Не си забравил! — извика Дара. — Там работех само вечер. През деня обяздвах коне.

— Предавам се — казах аз и си сипах още вино.

Най-дразнещото беше, че тя действително ми се виждаше дяволски позната. Но от външния й вид и от поведението й съдех, че не може да е на повече от седемнайсет. А това до голяма степен изключваше вероятността пътищата ни някога да са се пресичали.

— Бенедикт ли те научи да се фехтуваш? — попитах.

— Да.

— Какъв ти е той?

— Любовник, разбира се — отвърна тя. — Отрупва ме с кожи и бижута… и се фехтува с мен.

Дара пак се засмя.

Продължих да изучавам лицето й.

Да, възможно бе…

— Чувствам се засегнат — заявих накрая.

— Защо? — попита тя.

— Бенедикт не сподели с мен.

— Какво?

— Ти си негова дъщеря, нали?

Дара се изчерви, ала поклати глава.

— Не — отрече тя. — Но си близо до истината.

— Внучка?

— Ами… нещо такова.

— Опасявам се, че не разбирам.

— Той обича да му викам дядо. На практика, обаче, Бенедикт е баща на моята баба.

— Ясно. Има ли у вас и други като теб?

— Не, аз съм единствената.

— Ами майка ти и… баба ти?

— Те са мъртви, и двете.

— Как са умрели?

— Насилствена смърт. И двата пъти се е случило, докато той се е намирал в Амбър. Предполагам, че затова не се е връщал там вече от доста време. Не му се иска да ме оставя без закрила… макар да знае, че мога да се грижа сама за себе си. И ти видя, че мога, нали?

Кимнах. Това обясняваше някои неща, едно от които бе причината Бенедикт да стои тук като Покровител. Налагаше му се да я държи някъде, а естествено не искаше да я води в Амбър. Сигурно не желаеше и никой от нас да знае за съществуването й. Тя лесно можеше да бъде използвана като оръжие срещу него. Едва ли той би си позволил да ми я представи с такава готовност.

Следователно:

— Не вярвам Бенедикт да ти е разрешил да идваш тук и предполагам, че много ще се ядоса, ако разбере какво си направила.

— И ти си същия като него! Аз съм голям човек, дявол да го вземе!

— Да си ме чула да го отричам? Но ти наистина трябваше да си някъде другаде, нали?

Вместо да отговори, Дара пак започна да се храни. И аз се заех със същото. След няколко неудобни минути, прекарани в дъвчене, реших да подхвана нова тема.

— Как ме позна? — попитах.

Тя преглътна, пийна си малко вино, усмихна се.

— Виждала съм те на картинка, разбира се.

— Каква картинка?

— Върху едни карти — обясни тя. — Когато бях съвсем малка, често играехме с тях. Така опознах всичките си роднини. Ти и Ерик сте другите двама майстори на меча, така знам. Затова и…

— Ти имаш колода с Фигурите? — прекъснах я аз.

— Не — въздъхна Дара. — Той не иска да ми даде… а знам, че има няколко.

— Така ли? Къде ги държи?

Тя присви очи и ги прикова в моите. Проклятие! Не трябваше да проявявам чак толкова явен интерес.

— Почти винаги носи един комплект със себе си — рече тя — и нямам представа къде държи останалите. Защо? Не иска ли да ти ги покаже?

— Не съм го молил. Знаеш ли какво е предназначението им?

— Имаше определени неща, които не биваше да правя, когато играехме с тях. Предполагам, че могат да се използват по някакъв специален начин, но той никога не ми е казвал как. Те са много важни, нали?

— Да.

— Така си и мислех. Бенедикт винаги е много внимателен с тях. Ти имаш ли своя колода?

— Да, но в момента съм я дал назаем.

— Разбирам. А ти се иска да използваш картите за нещо много сложно и злокобно.

Вдигнах рамене.

— Искам да ги използвам, но за съвсем скучни и несложни цели.

— Какви, например?

Поклатих глава.

— Щом Бенедикт не желае все още да познаваш функциите им и аз няма да ти ги кажа.

Дара се нацупи.

— Ти се страхуваш от него.

— Изпитвам огромно уважение към Бенедикт, без да говорим за привързаността ми към него.

Тя се засмя.

— Той по-добре ли се бие от теб, по-умел ли е с меча?

Извърнах поглед. Сигурно се бе върнала от някое доста отдалечено място, където новината още не бе стигнала. Всички хора от града, които бях срещнал, вече знаеха за ръката на Бенедикт. Подобни вести се разпространяваха много бързо. Никак не ми се искаше да съм първият, който ще й я съобщи.

— Мисли си каквото искаш — казах й аз. — А ти къде беше?

— В селото. Горе, в планината. Дядо ме заведе там при едни негови приятели, семейство Тисайс. Познаваш ли Тисайсови?

— Не, не ги познавам.

— И преди съм ходила там — продължи тя. — Той винаги ме води при тях, когато тук има някакви неприятности. Тяхното населено място няма име. Аз му викам просто селото. То е много странно — и хората, и селището. Там сякаш… ни боготворят. Отнасят се с мен, като че ли съм нещо свято и никога не ми казват онова, което искам да науча. Не е далече, но планините са различни, небето е друго — всичко! — и изглежда няма път за връщане, озова ли се веднъж там. Опитвала съм да се върна сама и преди, ала единственото, което постигах, бе да се загубя. Дядо всеки път трябваше да идва да ме търси, а после пътят ставаше съвсем лесен. Тисайсови следват всички негови инструкции по отношение на мен. Те се държат с него все едно е някакъв бог.

— За тях той е точно такъв.

— Нали каза, че не ги познаваш.

— Не ми е и необходимо. Познавам Бенедикт.

— Как го прави той? Кажи ми?

Поклатих глава.

— Как го направи ти? — попитах я аз. — Как успя да се върнеш тук този път?

Дара си допи виното и ми протегна чашата. Напълних я и когато вдигнах очи, главата й бе наклонена към дясното рамо, веждите й бяха смръщени, а погледът й се рееше някъде в далечината.

— Всъщност, не знам — дръпна чашата си тя и машинално отпи от нея. — Не съм съвсем сигурна как подходих сега… — Лявата й ръка взе да си играе с ножа и накрая го вдигна. — Бях направо бясна, полудяла бях от яд, че отново ме отнесе там като багаж. Казах му, че искам да остана и да се бия, но той ме метна на коня си и след малко се озовахме в селото. Не знам как. Не яздихме дълго, а изведнъж пристигнахме. Познавам цялата тази околност. Тук съм родена и тук съм израснала. Яздила съм навсякъде по тия места, на стотици километри във всички посоки. Никога не съм успявала да открия селото, когато съм тръгвала да го търся. А докато яздехме, сякаш мина съвсем малко време и изведнъж пак се намерихме при Тисайсови. Но вече съм по-голяма с няколко години и по-добре се ориентирам в обстановката. Взех твърдо решение да се върна сама.

Тя започна да човърка земята до себе си с върха на ножа, като изглежда не забелязваше какво прави.

— Изчаках да се стъмни — продължи Дара — и се заех да изучавам звездите, за да определя посоката. Изпълни ме чувство за нереалност. Звездите бяха съвсем различни. Не познавах никое от съзвездията. Върнах се пак вътре и се замислих над това. Бях леко уплашена и не знаех какво да правя. Прекарах следващия ден в опити да измъкна повече информация от Тисайсови и другите хора в селото. Но всичко беше като в лош сън. Те или бяха глупави, или нарочно се стараеха да ме объркат. Не само че нямало никакъв начин да стигна оттам дотук, но те и представа си нямали къде е това „тук“, а не били особено сигурни и по отношение на понятието „там“. Същата вечер отново разгледах звездите, за да се убедя, че очите не са ме излъгали и вече почти бях готова да им повярвам.

Дара започна да движи ножа напред-назад, като подравняваше и заглаждаше разровената пръст. После взе да рисува по нея.

— Следващите няколко дни непрестанно опитвах да намеря обратния път — пак подхвана разказа си тя. — Смятах да тръгна по оставените от нас следи и да се върна по тях, но в един момент те просто изчезваха. Тогава направих единственото, което успях да измисля. Всяка сутрин потеглях в различна посока, яздех до обяд и се връщах обратно. Не попадах на нищо, което да ми изглежда познато. Това направо ме побъркваше. Всяка нощ заспивах все по-ядосана и разстроена от този обрат на събитията… и все по-твърдо решена да открия свой собствен път назад към Авалон. Трябваше да покажа на дядо, че вече не може да се отнася с мен като с дете и да очаква аз да мирувам послушно.

После, след около седмица, започнаха да ми се явяват сънища. Нещо като кошмари. Сънувал ли си някога как бягаш, бягаш и не отиваш никъде? Това беше нещо такова… тази горяща паяжина. Само дето изобщо не беше паяжина, нямаше никакъв паяк и освен това не гореше. Но аз бях хваната вътре и се въртях из нея. Ала в действителност не се движех. Описанието ми не е съвсем точно, но не знам как иначе да ти обясня. И трябваше непрекъснато да опитвам — всъщност, аз го исках — да мина през нея. Когато се събуждах, чувствах умора, като че ли наистина съм ходила до капване цяла нощ. Това продължи много време и всеки път ставаше все по-силно, по-дълго и по-реално.

Накрая, тази сутрин, се събудих и сънят още танцуваше в главата ми. Тогава разбрах, че ще успея да се върна вкъщи. Потеглих, все още полузаспала и този път не обръщах внимание на околността. Минах цялото разстояние без изобщо да спирам, като непрекъснато мислех за Авалон… а докато яздех всичко ми се виждаше все по-познато и близко. И се озовах отново тук. Едва тогава почувствах, че се събуждам напълно. Сега селото, Тисайсови, онова небе, онези звезди, горите, планините — те ми се струват като сън. Никак не съм сигурна, че бих могла да намеря пътя натам. Не е ли странно? Можеш ли да ми обясниш какво е станало?

Надигнах се и заобиколих останките от обяда ни. После седнах до нея.

— Спомняш ли си как изглеждаше горящата паяжина, която всъщност нито беше паяжина, нито гореше?

— Да… донякъде.

— Дай ми този нож — помолих я аз.

Тя ми го подаде.

С върха му започнах да допълвам драскулките й по земята, продължавах едни линии, изтривах други, добавях трети. През цялото време Дара не пророни нито дума, но наблюдаваше всяко мое движение. Щом свърших, оставих ножа и дълго и мълчаливо зачаках.

Накрая тя тихо промълви:

— Да, точно така изглеждаше. — Вдигна очи от рисунката и погледна към мен: — Откъде знаеш? Откъде знаеш какво съм сънувала?

— Ти си сънувала нещо, което е заложено в гените ти. Защо и как, не знам. Но това показва, че действително си дъщеря на Амбър. Ти си се движила през Сенките. Онова, което си сънувала е Великия лабиринт на Амбър. С неговата сила родените с кралска кръв властват над сенките. Разбираш ли за какво говоря?

— Не съм сигурна — поколеба се тя. — Мисля, че не. Чувала съм дядо да проклина сенките, но никога не съм проумявала какво има предвид.

— Значи не знаеш къде всъщност се намира Амбър?

— Не. Той все извърта. Разказвал ми е за Амбър и за семейството, но не знам дори посоката, в която е Амбър. Знам само, че е далече.

— Амбър е във всички посоки — казах аз — или в която посока човек избере. Трябва единствено…

— Да! — прекъсна ме Дара. — Бях забравила, пък и мислех, че той просто си играе на тайнственост или си прави шега с мен, но Бранд каза съвсем същото преди много време. Какво означава то, обаче?

— Бранд! Кога е идвал Бранд тук?

— Преди години — отвърна тя. — Когато бях малко момиченце. Идваше често. Аз много го обичах и безмилостно му досаждах. Той ми разказваше приказки, учеше ме на разни игри…

— Кога си го виждала за последен път?

— Ами… преди осем, девет години, според мен.

— Срещала ли си и някой от другите?

— Да. Неотдавна Джулиан и Жерар идваха тук. Само преди няколко месеца.

Изведнъж се почувствах много несигурен. Бенедикт определено бе премълчал доста неща. По-добре да ме беше измамил, отколкото да ме държи в пълно неведение за всичко това. Тогава щеше да е по-лесно да се разсърдя, когато открия истината. Проблемът с Бенедикт беше, че той бе прекалено честен, за да излъже. Предпочиташе да не каже нищо. Усещах, обаче, че ме грози опасност и разбрах, че не мога да отлагам повече, налагаше се да действам с най-голямата възможна бързина. Да, трябваше да се сдобия веднага с камъните. И все пак, имаше още какво да се научи тук, преди да се заема с тях. Времето не стигаше… по дяволите!

— За първи път ли ги виждаше? — попитах я аз.

— Да, и се почувствах много обидена. — Тя замълча и въздъхна. — Дядо не ми позволи да споменавам, че сме роднини. Той ме представи като негова повереница. И отказа да ми обясни защо. Проклятие!

— Сигурен съм, че е имал основателни причини.

— О, и аз така мисля. Но това не те кара да се чувстваш по-добре, когато цял живот си чакал да се запознаеш с роднините си. Ти знаеш ли защо се отнесе така с мен?

— За Амбър настъпиха тежки времена и нещата ще стават още по-лоши, преди да започнат да се оправят. Колкото по-малко хора знаят за твоето съществуване, толкова по-нищожна е вероятността да бъдеш замесена и да пострадаш. Направил го е само, за да ти спести неприятности.

Тя издаде презрителен звук.

— Нямам нужда от подобна закрила. Мога и сама да се грижа за себе си.

— Ти се фехтуваш добре — уверих я аз, — ала за жалост животът е по-сложен от обикновено дуелиране по правилата.

— Знам. Не съм дете. Но…

— Няма „но“! Той е направил това, което щях да направя и аз, ако беше моя. Освен това така предпазва и себе си. Изненадан съм, че е позволил на Бранд да научи за теб. Сигурен съм, че ще побеснее, ако разбере, че съм те видял.

Главата й рязко се вдигна и Дара ме погледна с разширени очи.

— Но ти не би направил нещо, с което да ни навредиш — възкликна тя. — Ние сме… роднини.

— Откъде знаеш, дявол да го вземе, защо съм дошъл тук и какво си мисля? Може току-що сама да си сложила въжето на вратовете и на двама ви!

— Не говориш сериозно, нали? — попита Дара, като бавно вдигна лявата си ръка и я задържа между нас.

— Не знам — отговорих й аз. — Едва ли щях да ти говоря всичко това, ако имах някакви лоши намерения, нали?

— Да… предполагам.

— Смятам да ти кажа нещо, което Бенедикт е трябвало да те научи много отдавна. Никога не вярвай на роднина. Това е много по-лошо, отколкото да се довериш на непознат. При непознатия има вероятност да не ти се случи нищо лошо.

— Наистина ли го мислиш?

— Да.

— Като включваш и себе си?

Усмихнах се.

— Разбира се, че това не се отнася за мен. Аз съм самата честност, доброта, милосърдие и благородство. Вярвай ми във всичко.

— Добре — кимна тя и аз се разсмях. — Ще ти вярвам — настоя Дара. — Ти няма да ни причиниш зло. Знам това.

— Разкажи ми за Жерар и Джулиан — помолих, като се чувствах неловко, както винаги, при такава проява на спонтанна вяра. — Какъв беше поводът за тяхното посещение?

Дара помълча малко, все още изучавайки ме, после заяви:

— Аз вече ти казах доста неща, нали? Прав си. Човек трябва да бъде по-предпазлив. Смятам, че е твой ред да говориш.

— Добре. Започваш да се учиш как трябва да се отнасяш с нас. Какво искаш да знаеш?

— Къде, всъщност, се намира селото? И Амбър. Те по нещо си приличат, нали? Какво имаше предвид, когато каза, че Амбър е във всички посоки или в която, човек избере? Какво са сенките?

Изправих се на крака и погледнах надолу към нея. Протегнах й ръка. Тя изглеждаше много млада и малко повече от леко изплашена в този момент, но пое ръката ми.

— Къде…? — попита, докато ставаше.

— Насам — поведох я към мястото, на което бях спал и откъдето бях наблюдавал водопада и воденичното колело.

Дара понечи да каже нещо, но аз я спрях.

— Гледай. Само гледай.

Постояхме загледани в шумящата, пенеща се вода и въртящото се колело, докато аз настройвах съзнанието си. После й рекох:

— Ела — хванах я за лакътя и я поведох към гората.

Тръгнахме между дърветата, а един облак скри слънцето и сенките станаха по-дълбоки. Крясъците на птиците добиха остра нотка, от земята започна да се надига влага. На всяко следващо дърво, покрай което минавахме, листата ставаха по-дълги и по-широки. Когато слънцето се появи отново, светлината му беше по-жълта, а зад един завой на пътеката попаднахме на увиснали пълзящи растения. Крясъците на птиците сега бяха по-дрезгави и по-многобройни. Пътеката започна да се изкачва и аз я преведох през оголения кремък до една височинка. Иззад нас сякаш се носеше далечен, едва доловим тътен. Синевата на небето беше някак различна, когато излязохме на открито и идването ни изплаши голям, кафяв гущер, който се припичаше на слънце върху една скала. Взехме още един завой покрай купчина камъни и Дара възкликна:

— Не знаех, че всичко това е тук. Никога преди не съм идвала насам.

Не казах нищо, защото бях зает с разместването на Сенките.

Отново се озовахме сред гората, но сега пътеката водеше нагоре през нея. Дърветата бяха тропически гиганти, между които растяха папрати и се долавяха нови звуци — излайване, съскане, жужене. Докато се изкачвахме, тътенът около нас стана по-силен, чак земята започна да потреперва от него. Дара стискаше силно ръката ми, без да говори, но поглъщаше всичко с очи. Там, където от клоните капеше влага, имаше локви и големи, плоски бледи цветя. Температурата се бе повишила значително и ние започвахме да се потим. Тътенът прерасна в мощен рев и когато след известно време отново излязохме от гората, звукът приличаше на грохот от гръмотевици. Поведох я към края на урвата и й посочих гледката долу.

Водопадът се спускаше най-малко от триста метра и блъскаше по реката като чук по наковалня. В подножието му се образуваха водовъртежи, изскачаха пръски, събираше се пяна. Срещу нас, на около километър разстояние, отчасти скрито зад дъга и мъгла от водни пръски, като остров, плеснат там от някой титан, бавно се въртеше огромно колело, масивно и блестящо. Високо над него из въздушните течения се рееха гигантски птици, подобни на летящи кръстове.

Останахме дълго на мястото си. Да се разговаря бе невъзможно, а и така беше по-добре. След време, когато тя се обърна да ме погледне, присвила въпросително очи, аз кимнах и посочих към гората. Отдръпнахме се от ръба и тръгнахме обратно в посоката, от която бяхме дошли.

Връщането ни представляваше същия процес обърнат наопаки и на мен ми беше доста по-лесно. Когато пак стана възможно да се разговаря, Дара продължи да мълчи, очевидно вече разбрала, че аз участвам в промените, които ставаха около нас.

Заговори едва щом стигнахме до нашия поток и видяхме пред нас да се върти малкото мелнично колело.

— Онова място като селото ли беше?

— Да. Сянка.

— И като Амбър?

— Не. Амбър хвърля Сенки. Те могат да бъдат оформени във всякакъв вид, ако знаеш как. Онова място е сянка, твоето село е сянка… и тази страна е сянка. Всяко място, което можеш да си представиш, съществува някъде сред Сенките.

— … А ти, дядо и останалите знаете как да стигате до тези сенки, като избирате онова, което желаете?

— Да.

— Значи и аз съм направила същото, за да се върна от селото?

— Да.

На лицето й се изписа постепенно проумяване. Почти черните й вежди се свиха, ноздрите й се разшириха от вълнение.

— Аз също мога да го правя… — промълви тя, после възкликна: — Мога да отида навсякъде, да направя всичко, което поискам!

— Умението е заложено в теб — уточних аз.

Тогава Дара ме целуна, внезапно и импулсивно, завъртя се в кръг, а косата й се развя над тънкото вратле, докато се опитваше да обхване всичко с поглед.

— Значи мога да направя всичко — заключи тя и спря да се върти.

— Има ограничения, опасности…

— Такъв е животът. Как да се науча да използвам това умение?

— Ключът е Великия лабиринт в Амбър. Трябва да минеш през него, за да овладееш способностите си. Той е очертан върху пода на една зала под двореца на Амбър. Много е голям. Тръгва се от външния край и се върви до центъра му без спиране. Усеща се значително съпротивление и напредването е сериозно изпитание. Ако спреш или се опиташ да напуснеш Лабиринта, преди да си го минала целия, той ще те убие. Ала стигнеш ли до центъра, ще получиш власт над Сенките и ще можеш съзнателно да ги управляваш.

Дара изтича към останките от пикника ни и заразглежда лабиринта, който бяхме нарисували на земята.

Последвах я по-бавно. Като се приближих, тя заяви:

— Трябва да отида в Амбър и да мина през него!

— Сигурен съм, че Бенедикт възнамерява да те заведе там някой ден.

— Някой ден ли? — възмути се тя. — Сега! Трябва да мина през него сега! Защо той никога не ми е говорил за тези неща?

— Защото още не можеш да го направиш. Условията в Амбър са такива, че ще бъде опасно и за двама ви, ако твоето съществуване стане известно там. Амбър е забранена зона за теб, засега.

— Не е честно! — изгледа ме ядосано Дара.

— Разбира се, че не е. Но в момента така стоят нещата. Недей обвинява мен.

Последните думи ме накараха да изпитам неудобство. Естествено, че част от вината беше моя.

— Май щеше да е по-добре, ако не ми бе разказвал всичко това, след като нищо не мога да направя.

— Положението не е чак толкова лошо. Обстановката в Амбър пак ще се нормализира… не след дълго.

— Как ще науча за това?

— Бенедикт ще знае. Тогава сам ще ти каже.

— Той не смята за нужно да ми казва нищо!

— А защо, мислиш, се държи така? Само, за да те дразни ли? Знаеш колко добър е бил с теб, колко е загрижен за теб. Когато моментът настъпи, той ще бъде на твоя страна.

— Ами ако не е? В такъв случай ще ми помогнеш ли ти?

— Ще направя каквото е по силите ми.

— А как да те намеря? За да ти кажа.

Усмихнах се. Бяхме стигнали дотук, без изобщо да насилвам разговора. Нямаше нужда да й обяснявам действително важните неща. Щях да й кажа само колкото можеше да ми е от полза по-късно…

— С картите, семейните Фигури. Те са нещо повече от порив на сантименталност. Чрез тях ние можем да общуваме. Вземи моята, вгледай се в нея, съсредоточи се, опитай се да прогониш всички други мисли от съзнанието си, представи си, че наистина съм пред теб и тогава започни да ми говориш. Ще видиш, че действително е така и аз ти отговарям.

— Точно тези неща дядо ми каза да не правя, когато играя с картите!

— Естествено.

— Как става това?

— Ще ти обясня друг път — обещах аз. — Услуга за услуга. Забрави ли? Аз ти разказах за Амбър и за Сенките, сега ти ми опиши посещението на Жерар и Джулиан.

— Добре — съгласи се тя. — Само че няма кой знае какво за казване. Една сутрин, преди пет или шест месеца, дядо просто спря по средата на работата си. Точно подрязваше дърветата в овощната градина — той обича да прави това сам — и аз му помагах. Беше се качил на стълба и се протягаше напред, когато изведнъж замря, отпусна ножиците и няколко минути остана неподвижен. Помислих, че просто си почива и продължих да събирам отрязаните клончета. Тогава го чух да говори — не да си мърмори под нос, а да приказва все едно водеше разговор с някого. Отначало помислих, че се обръща към мен и го попитах какво има. Той, обаче, не ми обърна внимание. Сега, като знам за Фигурите, разбирам, че сигурно е разговарял с някой от тях. Вероятно, с Джулиан. Все едно, после дядо доста бързо слезе от стълбата, каза ми, че трябва да замине за ден или два и тръгна към къщата. Но преди още да се е отдалечил кой знае колко, отново се върна. Тогава ми обясни, че ще идват Джулиан и Жерар и мен ще ме представи като своя повереница, осиротялата дъщеря на негов верен поданик. Скоро след това тръгна на път, като водеше със себе си два допълнителни коня. Бе препасал и меча си.

Върна се посред нощ и ги доведе и двамата със себе си. Жерар беше почти в безсъзнание. Левият му крак бе счупен, а цялата лява половина на тялото му беше зле натъртена. Джулиан също изглеждаше доста пострадал, но нямаше нищо счупено. Те останаха при нас почти месец и бързо се възстановиха. После взеха назаем два коня и си тръгнаха. Оттогава не съм ги виждала.

— Какво обяснение дадоха за нараняванията си?

— Казаха само, че са претърпели злополука. Не желаеха да разговарят с мен по този въпрос.

— А къде е станало това? Споменаха ли нещо?

— На черния път. Чух ги няколко пъти да говорят за него.

— Къде е този черен път?

— Не знам.

— Те какво разправяха за него?

— Често го проклинаха. Това беше всичко.

Като погледнах надолу, видях, че в бутилката е останало малко вино. Доразлях го в чашите и й подадох едната.

— За срещата между стари приятели — вдигнах наздравица и се усмихнах.

— … За срещата — съгласи се тя и отпихме.

Дара се зае да разчиства и аз й помогнах, като предишното чувство, че е необходимо да побързам, отново започна да ме завладява.

— Колко време трябва да чакам, преди да се опитам да вляза във връзка с теб? — попита тя.

— Три месеца. Дай ми три месеца.

— Къде ще бъдеш тогава?

— В Амбър, надявам се.

— Колко дълго ще останеш тук?

— Не много. Всъщност, точно сега трябва да предприема едно малко пътуване. Утре, обаче, ще се върна. След това ще остана само още няколко дни.

— Иска ми се да можеше да останеш по-дълго.

— И на мен ми се иска. Сега, след като те срещнах.

Дара се изчерви и се престори, че цялото й внимание е заето с подреждането на кошницата. Взех екипите за фехтовка.

— Сега в имението ли се връщаш? — попита тя.

— Отивам в конюшнята. И веднага тръгвам на път.

Девойката вдигна кошницата.

— Да вървим заедно тогава. Конят ми е натам.

Кимнах и я последвах по пътеката.

— Предполагам — рече тя, — че ще е най-добре да не споменавам пред никого за нашата среща, особено пред дядо?

— Това би било разумно.

Ромоленето и бълбукането на потока, който се спускаше към реката, тръгнала по своя път към морето, постепенно заглъхваше, докато се стопи съвсем и известно време се чуваше само проскърцването на прикованото към брега мелнично колело.

VI

Равномерният и непрекъснат ход е по-важен от бързината, през по-голямата част от времето. Докато има постоянно променящи се стимули, за които съзнанието да се закачи, може да се осигури успоредно на тях движение. Започне ли то веднъж, скоростта е въпрос на лична преценка.

Така че аз се движех бавно, но непрекъснато, като използвах личната си преценка. Нямаше смисъл излишно да уморявам Звездин. Бързите промени са достатъчно трудни за хората. Животните, които не ги бива толкова в самоизмамите, ги понасят още по-мъчно и понякога дори напълно пощуряват.

Пресякох потока по едно дървено мостче и известно време яздих покрай брега. Възнамерявах да заобиколя самия град, но да се придържам към общата посока на водния път, докато стигна морския бряг. Преваляше пладне. Пътеката беше сенчеста и прохладна. Грейсуондир висеше на хълбока ми.

Яздех на запад и скоро стигнах до хълмовете, които се издигаха там. Въздържах се от промени в сенките, преди да съм се озовал на място, откъдето можех да виждам целия град, който представляваше най-голямото струпване на население в тази страна, толкова подобна на моя Авалон. Градът носеше същото име и в него живееха и работеха няколко хиляди души. Някои от сребърните кули липсваха и потокът пресичаше града под малко по-различен ъгъл, някак по на юг, като се разширяваше или беше разширен изкуствено осмократно дотам. От ковачниците и гостоприемниците се издигаше дим, който лекият южен ветрец разнасяше; по тесните улички се движеха хора — пеша, на коне, с каруци, с файтони, влизаха и излизаха от магазини, къщи, ханове; ята птици се въртяха, спускаха се, пак се издигаха около местата, където имаше вързани коне; във въздуха безшумно се вееха няколко ярки флага; водата блещукаше и над всичко висеше мараня. Намирах се прекалено далеч, за да чувам звуците — гласове, дрънчене, тропот, скърцане, — освен като един общ шум. И макар че оттук не можех да различа никаква определена миризма, ако още бях сляп щях да знам, след като подушех въздуха, че се намирам близо до град.

Докато го гледах от височината, започна да ме завладява носталгия при спомена за отдавна изчезналата Сянка със същото име, където животът ми беше толкова по-спокоен и щастлив, отколкото бе сега.

Но когато човек е живял така дълго като мен, естествено развива тези качества на съзнанието, които помагат да се освобождава от наивните чувства, веднага щом се появят и по принцип не обича да се поддава на сантиментални пристъпи.

Онези дни бяха минало и с всичко това беше свършено, а сега мисълта за Амбър ме владееше изцяло. Обърнах се и продължих на юг, обзет от още по-твърда решимост да успея. Амбър, аз не забравям…

Слънцето се бе превърнало в искряща, огнена точка над главата ми, а ветровете започваха да свирят около мен. Небето ставаше все по-жълто и знойно, докато заприлича на опънала се от хоризонт до хоризонт пустиня. Хълмовете добиваха по-скалист вид, успоредно със спускането ми към полите им, осеяни с причудливи, изваяни от вятъра скулптури в мрачни цветове. Когато се озовах в подножието им, застигна ме пясъчна буря, която ме принуди да увия главата си с плаща и да присвия до крайност очи. Звездин изцвили, изпръхтя няколко пъти и продължи напред. Пясък, скали, ветрове, още по-оранжево небе, подобни на слюда облаци, към които слънцето се насочваше…

После дълги сенки, утихване на вятъра, тишина… Само потропването на копитата по камъните и шумът от дишането ни… Сумрак, облаците се струпват и слънцето се скрива зад тях… Гръм разтърсва стените на деня… Неестествена видимост на отдалечените обекти… Студено, синьо и електрическо усещане във въздуха… Отново гръм…

Ромолящата стъклена завеса на приближаващия отдясно дъжд… Сини, назъбени линии сред облаците… Температурата пада, ние неотменно продължаваме, светът вече е едноцветен декор…

Гонг на гръмотевица, бяла светкавица, завесата настъпва към нас… Двеста метра… Сто и петдесет… Достатъчно!

Долният й край оре, набраздява, разпенва… Влажен мирис на земя… Изцвилване на Звездин… Галопиране…

Тънички струйки вода пълзят надолу, попиват в земята… Покрити с мехурчета локви кал… Потоци дъжд… Навсякъде около нас ручеи, плискане…

Височина отпред и мускулите на Звездин се напрягат и отпускат, напрягат се и се отпускат под мен, докато той прескача ручеите и пороите, гмурка се в напредващата, мътна стена и се озовава на склона. Под копитата му изскачат искри, докато се изкачва нагоре, шумът от гърголещия, образуващ водовъртежи потоп под нас прераства в постоянен рев…

Още по-нависоко, тук е сухо, спираме за момент да изстискам краищата на плаща си… Долу, зад нас и вдясно, сиво, брулено от бурята море се плиска в подножието на скалата, върху която сме застанали…

Вече сме навътре в сушата, запътени към ливади с детелина и настъпващата вечер, грохотът на прибоя зад гърба ни…

Преследваме падащи звезди… Небето притъмнява на изток и предвещава нощ и безмълвие…

Разчиствам небето и звездите грейват по-ярко, оставям само няколко малки перести облачета…

По следите ни с вой се втурва глутница от червенооки неща… Сянка… Зеленооки… Сянка… Жълтооки… Сянка… Няма ги…

Само мрачни върхове с поли от сняг са се наблъскали един до друг край мен… Замръзнал сняг, сух като прах, се вдига на вълни от поривите на ледения вятър там, горе. Прахообразен сняг, подобен на брашно… Спомени, за италианските Алпи, за каране на ски… Вълни от сняг се блъскат в каменните откоси… Бял огън сред нощния въздух… Краката ми бързо замръзват в мокрите ботуши… Звездин е объркан и пръхти, колебливо прави всяка крачка и клати глава, сякаш не вярва на очите си…

Много сенки отвъд скалите, по-полегати склонове, по-мек вятър, по-малко сняг…

Пътят криволичи, пътят лъкатуши, води към топлината… Надолу, надолу, надолу в нощта, под променящите се звезди…

Снеговете от преди един час са далеч назад, сега сме сред обширна равнина, осеяна с храсти… Нощните птици се полюляват във въздуха, кръжат над някаква мърша, издават дрезгави крясъци на протест при нашето минаване…

Отново забавяме ход, малко по-топъл вятър бразди покритата с трева равнина… Рев от излязъл на лов хищник… Като сянка пробягва подобно на сърна животно… Звездите заемат местата си, измръзналите ми крака се съживяват…

Звездин рязко спира, изправя се на задни крака и побягва от някаква невидима опасност… Минава дълго време, докато се успокои и още по-дълго продължава да трепери…

Непълна луна хвърля сребърни снопове лъчи по върховете на далечни дървета… От влажната почва се издига фосфоресцираща мъгла… В слабата светлина танцуват нощни пеперуди…

Теренът се издига и се спуска, сякаш планините местят крака… Всяка звезда се сдобива с двойник… Около бледата луна се появява ореол… Равнината и въздухът над нея се изпълват с летящи сенки…

Земята изпъшква и замира, както спира ненавит часовник… Стабилност… Бездействие… Звездите и луната отново се сливат с душите си…

Тръгваме покрай сгъстяващите се дървета, на запад… Усещане за спяща джунгла: бълнуване на змии под влажна растителност…

Все по на запад… Някъде там има река с просторни, чисти брегове, по които лесно ще стигна до морето…

Шум от копита, рязка промяна на сенките… Нощният въздух гали лицето ми… Зървам светещи същества върху високи, тъмни стени, с блестящи кули зад тях… Лъхват ме ухания… Гледките плуват пред очите ми… Сенки…

Звездин и аз сме се слели като кентавър под една обща кожа от пот… Поемаме въздуха и го издишваме заедно, в общо експлозивно усилие… Носи се гръм при минаването ни, ноздрите ни се разширяват победоносно… Поглъщаме разстоянието…

Смея се, лъхва ни мирис на река, дърветата са съвсем близо от лявата ни страна…

После сме сред тях… тих крясък, пълзящи растения, широки листа, капчици влага… Осветена от луната паяжина, потрепващи сенки в нея… порест торф, фосфоресциращи гъбички по падналите дървета…

Открито пространство… Полюляване на висока трева…

Още дървета…

Отново мириса на река…

Звуци, по-късно… Звуци… Далечно ромолене на вода…

По-близо… най-после стигаме… Небето се извива и се надвесва над нея, дърветата също… Чиста, студена, лъха на свежест… Приближаваме до брега, спираме… Течението се носи бавно и спокойно…

Скачам от седлото… Нагазваме в плитчините… Пия… Звездин потапя глава и започва да смуче като помпа, издухва пръски през ноздрите си… Влизам до колене, плискам се… Водата капе от косата ми, стича се по ръцете ми… Звездин обръща глава като чува смеха ми…

После пак тръгваме надолу покрай реката, чисти, спокойни, отпуснати… След това направо, руслото се разширява, течението е по-бавно…

Гората става по-гъста, пак оредява…

Напредваме равномерно, уверено, без бързане…

Слаба светлина на изток…

Вече се спускаме надолу, дърветата стават все по-малко… Появяват се скали и мракът отново е пълен…

Отначало слаб полъх на море, който веднага изчезва… Трополим напред, сред нощния студ… Пак солен мирис за миг…

Скали и никакви дървета… Стръмен, открит, мрачен склон… Все по-стръмен…

Проблясване между отвесните канари… Откъртени камъчета се сриват във вече бурно устремената напред вода, плясъкът им е заглушен от ревящото ехо… Навлизаме дълбоко в разширяващото се дефиле…

Надолу, надолу…

Още по-нататък…

Сега небето на изток отново избледнява, склонът става по-полегат… Пак солен полъх, този път по-силен…

Глина и пясък… Завой, стръмнина, просветляване…

Кротко, полека, забавяме ход…

Вятърът и светлината, вятърът и светлината… Подминаваме скален масив…

Дръпнах юздите.

Под мен лежеше голият морски бряг, където по безкрайните редици дюни, брулени от югозападните ветрове, се надигаха облачета пясък, които отчасти замъгляваха далечните очертания на мрачното утринно море.

Загледах как зората хвърля розови отблясъци върху водната повърхност. Тук-там разместването на пясъците по брега бе оголило тъмни петна чакъл. Назъбени скални масиви отстъпваха под ударите на прибоя. Между мен и огромните дюни — високи по трийсет метра, — насред това зловещо място лежеше разровено и надупчено поле от натрошени скалисти парчета и чакъл, което точно в този момент се измъкваше от ада или нощта сред първите утринни зари и започваше да се изпълва със сенки.

Да, всичко беше наред.

Слязох от коня и загледах как слънцето принуждаваше мината да се събуди за новия мрачен и тежък ден. Светлината му имаше точно този суров бял цвят, който бях търсил. Това беше нужното място, същото, каквото го бях видял преди десетилетия по време на изгнанието ми в сянката Земя. Никакви булдозери, машини за пресяване или добре владеещи метлата негри; никакви свръхмерки за сигурност. Никакви рентгени, ограждения с бодлива тел или въоръжена охрана. Всички тези неща липсваха тук. Да. Защото тази Сянка никога не бе познавала сър Ърнест Опънхаймър и никога не бе създавала Обединени диамантени мини на Югозападна Африка, нито правителство, което да одобри тяхното владение над всички мини по тези брегове. Пред мен беше пустинята Намиб, на около шестстотин километра северозападно от Кейптаун — една ивица от дюни и скали, с ширина от три-четири до петнайсет километра, която се простираше по тази забравена от Бога брегова линия в продължение на близо петстотин километра, покрай обърнатата към морето страна на планините Рихтерсвелд, в чиято сянка сега стоях. Тук, за разлика от всички други нормални мини, диамантите се търкаляха по пясъка все едно бяха птичи курешки. Разбира се, аз си бях донесъл гребло и сито.

Разопаковах провизиите и си приготвих закуска. Предстоеше ми горещ, изпълнен с прахоляк ден.

Докато работех сред дюните, мислех за Дойл от Авалон — дребничкия бижутер с рядка косица, тухленочервен цвят на лицето и липоми по бузите. Бижутерски прах? За какво ми бил толкова бижутерски прах — достатъчен за цяла армия бижутери за десет живота напред. Вдигнах рамене. Какво го интересува него, след като мога да си платя? Ами, ако за този материал била намерена някаква нова употреба и от това се правели добри пари, човек трябвало да е глупак… С други думи, няма да може да ме снабди с такова количество до една седмица? През цепнатините на усмивката му се изплъзнаха къси, ръбати изкисквания. Една седмица? Изключено! Разбира се, че не! Та това е смешно, и дума не може да става! … Разбирам. Е, много благодаря. Нищо чудно неговият конкурент малко по-нагоре на същата улица да е способен да ми осигури праха, както и да се заинтересува от няколкото необработени диаманта, които очаквам да получа тези дни… Диаманти ли съм казал? Момент. Той самият също винаги се интересувал от диаманти… Да, но за жалост нямал достатъчно от бижутерския прах. Вдигната ръка. Може да се бил изказал малко прибързано по отношение на възможностите си да осигури полиращия материал. Всъщност количеството го притеснило. Ала от съставките имало в изобилие и формулата била съвсем проста. Да, нямало сериозна причина да не се измисли нещо. До една седмица, при това. А сега, за диамантите…

Още преди да напусна магазина му, нещо беше измислено.

Срещал съм много хора, които смятат, че барутът избухва, което, разбира се, не е вярно. Той гори много бързо и осигурява въздушно налягане, което изхвърля куршума от гилзата и го запраща в дулото на оръжието, след като барутът е бил възпламенен от взривателя, който всъщност избухва, когато ударникът се блъсне в него. Аз, с типичната за семейството ни предвидливост, бях експериментирал с редица експлозиви през годините. Разочарованието ми при откритието, че барутът отказва да се възпламени в Амбър и че всички експлозиви, които пробвах, бяха също толкова негодни, се смекчаваше само от мисълта, че и никой друг от роднините ми не можеше да използва огнестрелни оръжия там. Много по-късно, при едно мое посещение в Амбър, когато лъсках купената за Дирдри гривна, открих тази чудесна способност на бижутерския прах от Авалон, като хвърлих използваната кърпа в близката камина. За щастие, прашецът по нея беше малко и аз бях сам в помещението.

От този прах ставаше великолепен експлозив, готов за взриватели. А като се смесеше с подходящо количество инертен материал, вършеше работа и на мястото на барута.

Запазих тази ценна информация за себе си, като предчувствах, че един ден тя може да се използва в решаването на някои основни проблеми в Амбър. За съжаление, Ерик успя да се отърве от мен, преди този ден да е настъпил и откритието ми потъна в забрава, заедно с всичките ми останали спомени. Когато най-после паметта ми се проясни, плановете ми съвсем набързо бяха обединени с тези на Блийс, който вече подготвяше нападение над Амбър. Предполагам, че всъщност той не се нуждаеше наистина от мен, а ме прие, за да ме държи под око. Ако тогава го бях снабдил с огнестрелни оръжия, той щеше да стане непобедим и аз нямаше да му бъда необходим. И най-вече, ако успееше да завладее Амбър, каквито бяха плановете му, положението щеше да се окаже още по-сложно, като се има предвид, че тази огромна окупационна сила и предаността на офицерите щяха да бъдат негови. При такова развитие на събитията, на мен щеше да ми се наложи да използвам някакви по-ефективни оръжия, за да възстановя равновесието. Например, бомби и картечници.

Ако поне един месец по-рано си бях възвърнал паметта, нещата щяха да изглеждат съвсем различно. Вероятно щях да седя на трона в Амбър, вместо да се пържа тук, потънал в прахоляк, с предстоящо ми ново пътуване през Сенките и цял куп проблеми за разрешаване след него.

Изплюх пясъка от устата си, за да не се задавя, докато се смеех. По дяволите, човек сам си създава възможностите. Имах по-важни неща, за които да мисля, от това какво е можело да стане. За Ерик…

Аз помня този ден, Ерик. Бях във вериги и ме принудиха да коленича пред трона. Вече се бях коронясал, за да ти се подиграя и бях бит за това. Втория път, когато короната се озова в ръцете ми, аз я хвърлих по теб. Но ти я хвана и се усмихна. Радвам се, че поне тя не пострада, след като не успя да навреди на теб. Толкова е красива… Цялата сребърна, със седемте си високи върха и покрита с изумруди, по-хубави от всякакви диаманти. Двата огромни рубина над слепоочията… В този ден ти я сложи на главата си, арогантен и самодоволен. Първите думи, които произнесе след това, бяха прошепнати на мен, още преди да е замряло ехото на виковете: „Да живее кралят!“ Помня всяка от тези думи. „Очите ти се насладиха на най-прекрасната гледка, която ще видят някога“ — рече ти. После: „Стража! — извика. — Отведете Коруин в ковачницата и му изгорете очите! Нека запомни тази церемония като последното, които е видял през живота си! После го хвърлете в мрака на най-дълбоката тъмница в подземията на Амбър, където името му да бъде забравено!“

— Сега ти управляваш в Амбър — казах на глас. — Но аз имам очи и нито съм забравил, нито съм забравен.

Не, помислих си аз. Възползвай се от кралската си власт, Ерик. Стените на Амбър са високи и здрави. Стой зад тях. Обгради се с безполезната стомана на мечовете. Зарови се като мравка зад прикритието на крехкия ти дом. Ти знаеш, че никога няма да си в безопасност, докато съм жив, а аз ти казах, че ще се върна. Вече идвам, Ерик. Ще донеса със себе си пушки от Авалон, ще разбия вратите ти и ще помета защитниците ти. После отново ще стане като предишния път, за кратко, преди твоите хора да дойдат и да те спасят. Тогава успях да пролея само няколко капки от кръвта ти. Този път ще я пролея цялата.

Намерих още един голям диамант, някъде към шестнайсетия поред и го мушнах в торбичката на кръста си.

Слънцето вече залязваше, а аз си мислех за Бенедикт, Джулиан и Жерар. Каква беше връзката? Каквато и да беше, не ми харесваше никоя комбинация на интереси, която включваше Джулиан. Нямах нищо против Жерар. Когато пренощувахме в лагера, бях предположил, че Бенедикт разговаря точно с него и спокойно бях потънал в сън. Но в случай, че той бе съюзник с Джулиан, в мен започваше да се надига безпокойство. Ако имаше някой, който да ме мрази повече дори и от Ерик, то това беше Джулиан. Научеше ли той къде съм, щях да се намирам в голяма опасност. Все още не бях готов за подобен сблъсък.

Предполагах, че на този етап Бенедикт можеше да намери морално оправдание да ме предаде. В края на краищата той знаеше, че каквото и да направех — а беше сигурен, че кроя нещо — то щеше да доведе до сражения в Амбър. Разбирах, и дори споделях чувствата му. Той бе загрижен за благоденствието на кралството. За разлика от Джулиан, Бенедикт беше принципен човек и никак не ми се искаше да съм скаран с него. Надявах се моят преврат да бъде бърз и безболезнен, като изваждане на зъб с упойка и не след дълго двамата да бъдем на една и съща страна. Сега, след срещата си с Дара, желаех това и заради нея.

Бенедикт бе премълчал твърде много неща, за да се чувствам спокоен. Нямаше как да разбера дали наистина възнамеряваше да остане в лагера цяла седмица, или дори в този момент не помагаше на силите в Амбър да ми заложат капан, да ме вкарат в тъмница, да изкопаят гроба ми. Трябваше да побързам, не биваше да се бавя излишно в Авалон.

Завиждах на Ганелон, в който и вертеп или кръчма да се наливаше, биеше или да ходеше по жени, по които и хълмове да бе излязъл на лов. Той се бе прибрал у дома. Дали да не го оставех да се забавлява в Авалон, въпреки предложението му да дойде с мен в Амбър? Не, след заминаването ми щяха да го отрупат с въпроси… или дори да го измъчват, ако и Джулиан участваше. А после щяха да го пратят в изгнание, да го прогонят от страната, която той смяташе за своя, ако изобщо го пуснеха. Тогава, без съмнение, Ганелон отново щеше да стане разбойник и на третия път сигурно щеше да си плати за греховете. Не, щях да удържа на обещанието си. Той щеше да дойде с мен, ако все още го желаеше. В случай, че бе променил решението си, е… завиждах му и за перспективата да е разбойник в Авалон. Би ми харесало да остана по-дълго там, да яздя с Дара по хълмовете, да пътувам из страната, да плавам по реките…

Замислих се за момичето. Това, че знаех за съществуването му някак променяше нещата. Не бях сигурен точно как. Въпреки преобладаващите омраза и враждебност между нас, ние, амбъритите сме много привързани към семействата си хора — винаги горим от желание да чуем новини един за друг, да се ориентираме за позицията на всеки в постоянно променящата се обстановка. Сигурно поне неколцина от нас са загинали, когато са поспрели да чуят някоя клюка. Понякога ми се струва, че приличаме на компания от подлички стари дами в санаториум, които непрекъснато тайно злословят една за друга.

Все още не можех да вместя Дара в общата картина, може би защото и тя самата не знаеше къде й е мястото. О, скоро щеше да го научи. Веднага, щом съществуването й станеше известно, щяха да й осигурят първокласно опекунство. Сега, след като я бях накарал да осъзнае колко е необикновена, беше само въпрос на време кога и тя ще се включи в играта. Чувствах се малко като змията изкусителка, заради някои моменти от разговора ни в горичката… но, дявол да го вземе, тя имаше право да ги знае! И без това рано или късно щеше да ги научи, а колкото по-скоро станеше това, толкова по-навреме щеше да си осигури собствени средства за защита. Всичко беше за нейно добро.

Не бе изключено, разбира се — дори беше доста вероятно — майка й и баба й да са прекарали живота си в неведение за своето потекло…

И докъде ги бе довело това? Умряха от насилствена смърт, бе казала тя.

Питах се, дали бе възможно да ги е достигнала дългата ръка на Амбър, изскочила от Сенките? И дали тя няма отново да нанесе удар?

Бенедикт можеше да бъде не по-малко жесток, коварен и подъл, от който е да е от нас, ако пожелаеше. Дори и по-жесток. Той щеше да се бори, за да защити своята кръв и без съмнение би убил някой от нас, ако сметнеше, че е необходимо. Сигурно бе решил, че като пази съществуването й в тайна и държи нея самата в неведение, ще успее да я защити. Нямаше да се зарадва, като откриеше какво съм направил и това беше още един повод по-бързо да изчезвам. Но аз не й бях разказал тези неща от проклетия. Исках тя да оцелее, а ми се струваше, че той не постъпва правилно. Когато се върнех, Дара щеше да е имала време да обмисли казаното. Щеше да ме затрупа с въпроси и аз щях да се възползвам от тази възможност най-обстойно да я предупредя и да й дам напътствия.

Изскърцах със зъби.

Защо беше нужно всичко това. Когато аз започнех да управлявам в Амбър, нещата щяха да станат различни. Трябваше да станат…

Защо не можеше да се измисли средство, с помощта на което да се променя човешката природа? Дори след изтриването на всичките ми спомени и целият ми нов живот в нов свят, аз си бях останал същия стар Коруин. Всъщност, точно затова и не губех надежда.

На едно тихо местенце край реката измих от себе си праха и потта, като междувременно си мислех за черния път, където бяха пострадали моите братя. Още много неща трябваше да науча.

Докато се къпех, и за миг не оставях Грейсуондир далеч от ръката ми. Всеки от нас умее да намира другите и през Сенките, стига следата да е още топла. В случая успях да се изкъпя необезпокояван, макар че по обратния път на три пъти използвах Грейсуондир срещу същества по-малко опасни от братя.

Но това можеше да се очаква, след като значително бях ускорил хода си…

Все още беше тъмно, ала скоро щеше да съмне, когато влязох в конюшнята на брат ми. Погрижих се за Звездин, който бе доста неспокоен — говорех му и го галех, докато го изтривах, а после му донесох обилно количество храна и вода. Конят на Ганелон, Огнедишащ змей, ме поздрави от отсрещната стена. Измих се на помпата в задния край на конюшнята, като си мислех къде бих могъл да подремна.

Имах нужда от малко почивка. Няколко часа сън щяха да свършат работа, ала не исках да заспивам под покрива на Бенедикт. Нямаше да допусна така лесно да ме хванат и макар често да казвах, че искам да умра в леглото, това, което имах предвид бе на стари години да ме смачка слон, докато правя любов.

Нямах нищо против да пийна от алкохола му, обаче, при това се нуждаех от нещо силно. Къщата беше тъмна, промъкнах се тихо и се запътих към барчето.

Сипах си един коняк, гаврътнах го, налях си нов и се приближих до прозореца. Виждаше се много надалеч. Къщата бе построена върху склона на хълм и Бенедикт добре се бе погрижил за околността.

— „Лежи под луната безкрайният път — задекламирах аз, изненадан от звука на собствения си глас. — Сияе луната самотна…“

— Така е, така е, Коруин, момчето ми — чух да казва Ганелон.

— Не те видях, че си тук — тихо рекох аз, без да се извръщам от прозореца.

— Защото седя съвсем неподвижно.

— Много ли си пиян?

— Изобщо не съм… засега. Но ако си така добър да ми сипеш едно питие…

Обърнах се.

— Защо не си налееш сам?

— Боли ме, като се движа.

— Добре.

Отидох и напълних една чаша, след това му я занесох. Ганелон бавно я вдигна, благодари ми с кимване и отпи.

— Ох, така е по-добре! — въздъхна той. — Може да притъпи малко усещането.

— Ти си се бил — заключих аз.

— Да — отвърна той. — И то неведнъж.

— Тогава понеси раните си като войник и не ме карай да ти съчувствам.

— Но аз победих!

— Боже! Къде остави труповете?

— О, не беше чак толкова сериозно. Всъщност едно момиче ме докара до това състояние.

— Значи си е струвало парите.

— За нищо подобно не става дума. Опасявам се, че ще изпаднем в неудобно положение.

— Ние ли? Защо?

— Не знаех, че тя е стопанката на къщата. Прибрах се във весело настроение и реших, че е някоя прислужница…

— Дара? — напрегнато попитах аз.

— Аха, същата. Шляпнах я по задника и я мляснах един, два пъти… — Ганелон простена. — Тогава тя ме сграбчи. Вдигна ме от земята и ме задържа над главата си. После ми обясни, че е стопанката на къщата. И ме пусна… Аз тежа сто и петнайсет килограма, човече, а пътят надолу беше дълъг.

Той отпи нова глътка, а аз се разсмях.

— И тя така се смееше — мрачно продължи Ганелон. — Помогна ми да стана и се държа любезно. Естествено, аз се извиних… Този твой брат трябва да е страхотно мъжествен. Никога не съм срещал толкова силно момиче. Като си помисля какво би могла да направи с един мъж… — в гласа му се прокрадваше благоговение. Той бавно поклати глава и си допи коняка. — Изпитах истински страх… да не говорим за неудобството.

— Тя прие ли извиненията ти?

— О, да. Държа се много великодушно. Каза ми да забравя цялата история и обеща тя да направи същото.

— Тогава защо не си в леглото?

— Останах да те изчакам. Предполагах, че може да се прибереш доста късно. Исках да те хвана, преди да си легнал.

— Е, направи го.

Ганелон се надигна полека, без да изпуска чашата си.

— Хайде да излезем навън — предложи той.

— Добра идея.

На път за навън взе и гарафата, за което също си помислих, че е добра идея и двамата тръгнахме по градинската алея зад къщата. Най-накрая Ганелон се настани върху стара каменна пейка под един огромен дъб, където напълни чашите ни и отпи от своята.

— Мм, твоят брат разбира и от пиене — призна той.

Седнах до него и си натъпках лулата.

— След като й казах, че съжалявам и й обясних кой съм, известно време си поприказвахме — рече Ганелон. — Щом разбра, че съм заедно с теб, тя взе да ме разпитва за най-различни неща, свързани с Амбър, сенките, теб и цялото ти семейство.

— Ти каза ли й нещо? — попитах, докато си палех лулата.

— И да исках, не бих могъл. Не знаех нито един от отговорите.

— Хубаво.

— Тя ме накара да се замисля, обаче. Струва ми се, че Бенедикт не споделя много с нея и напълно го разбирам. Мисля, че трябва да внимаваме какво говорим в нейно присъствие, Коруин. Прекалено е любопитна.

Кимнах и пуснах няколко кълба дим.

— За това си има причина. Много сериозна причина. Но се радвам, че си си държал езика зад зъбите, дори след като си пил. И ти благодаря, че ми каза.

Той вдигна рамене и отпи от чашата.

— Хубавият пердах действа отрезвяващо. Освен това твоето благополучие е и мое благополучие.

— Така е. Тази версия на Авалон допада ли на твоя вкус?

— Версия ли? Та това си е моят Авалон. Наистина тук живее вече ново поколение, но иначе мястото си е същото. Днес ходих до Полето на тръните, където убедих шайката на Джек Хейли да постъпи на служба при теб. Мястото си е същото.

— Полето на тръните — повторих аз, обзет от спомени.

— Да, това е моят Авалон — продължи той — и аз ще се върна тук да прекарам старините си, ако оцелеем в Амбър.

— Още ли искаш да дойдеш с мен?

— Цял живот съм мечтал да видя Амбър… или поне откакто за първи път чух за него. От твоите уста, в едни по-щастливи времена.

— Не си спомням изобщо какво съм ти говорил. Трябва да е било хубава история.

— И двамата бяхме страшно пияни в онази нощ и не усещахме как минава времето, докато ти разказваше — понякога със сълзи на очите — за величествената планина Колвир и зелените и златни кули на града, за булевардите, кейовете, терасите, цветята, фонтаните… Не усещахме как минава времето, но прекарахме така цялата нощ, защото преди да се доберем с олюляване до леглата си, утрото бе настъпило. Боже! Мога направо да нарисувам карта на Амбър! Трябва да го видя, преди да умра.

— Не си спомням тази нощ — бавно произнесох аз. — Трябва да съм бил много, много пиян.

Ганелон се изкикоти.

— Имахме хубави моменти тук едно време — рече той. — А и хората още ни помнят. Но само онези, които са много възрастни… и голяма част от историите им са неверни. И все пак, дявол да го вземе, кое ли събитие остава неизопачено след толкова години?

Не му отговорих, само пушех, потънал в спомени.

— … и всичко това ме накара да си задам някой и друг въпрос.

— Казвай.

— Твоето нападение над Амбър няма ли да постави на карта отношенията ти с Бенедикт?

— Ужасно ми се иска да знаех отговора на този въпрос. Мисля, че да, първоначално. Но аз би трябвало да приключа с хода си, преди той да е успял да стигне до Амбър, в отговор на нечие отчаяно повикване. Имам предвид да стигне до Амбър с подкрепления. Той самият може да се озове там за секунди, ако някой от другия край му помага. Но от това не би имало особена полза. Не. Вместо да разкъсва Амбър на части, той ще предпочете да подкрепи онзи, който може да запази целостта му. Сигурен съм. Успея ли веднъж да сваля Ерик от трона, желанието на Бенедикт ще бъде войната веднага да спре и той няма да възрази срещу моето управление, само и само да й се сложи край. Ала няма да одобри начина по начало, разбира се.

— Точно това имах предвид. Няма ли после като резултат между вас да останат някакви лоши чувства?

— Не вярвам. Всичко е въпрос само на политика, а ние с него сме израснали заедно и винаги сме се разбирали по-добре един с друг, отколкото който и да е от нас с Ерик.

— Разбирам. Но тъй като ние с теб сме заедно в тази работа, а сега изглежда Авалон е на Бенедикт, интересуваше ме какви чувства би изпитвал към мен, ако един ден се върна тук. Дали ще ме мрази, задето съм ти помагал?

— Много се съмнявам. Никога не е бил такъв човек.

— Нека да отидем тогава малко по-далеч. Господ ми е свидетел, че имам опит във воденето на война и ако успеем да завладеем Амбър, той ще разполага с изобилие от доказателства за този факт. Като се има предвид състоянието на ръката му и всичко останало, смяташ ли, че би решил да ме вземе за гарнизонен командир в своята армия? Толкова добре познавам тази страна. Бих могъл да го отведа до Полето на тръните и да му опиша онази битка. Дявол да го вземе! Бих му служил вярно… така вярно, както на теб. — После Ганелон се усмихна. — Извинявай. По-вярно, отколкото служих на теб.

Разсмях се и отпих една глътка.

— Положението е деликатно. Идеята, разбира се, ми допада. Но се опасявам, че никога няма да спечелиш пълното му доверие. Ще изглежда като твърде очевиден номер от моя страна.

— Проклета политика! Нямах това предвид! Единственото, което умея, е да бъда войник, а така обичам Авалон!

— Вярвам ти. Но дали той ще ти повярва?

— Щом е с една ръка, той ще има нужда от способен човек до себе си. Би могъл…

Започнах да се смея, ала бързо се спрях, защото звукът от смеха ми веднага се понесе надалече. Освен това не исках да засегна чувствата на Ганелон.

— Съжалявам — рекох. — Моля те да ме извиниш. Ти просто не разбираш. Не разбираш какъв е всъщност човека, с когото разговаряхме онази нощ в палатката. Може да ти се е видял съвсем обикновен… и осакатен при това. Но не е така. Аз се страхувам от Бенедикт. Той не прилича на никое друго същество в Сенките или действителността. Той е най-големият майстор във владеенето на оръжията в Амбър. Можеш ли да си представиш какво означава едно хилядолетие? Ами няколко? Проумяваш ли какво представлява човек, който в продължение на един толкова дълъг живот почти всеки ден се е занимавал с оръжия, тактики, стратегии? Не се заблуждавай, само защото го виждаш в едно малко кралство, начело на малобройна войска и с добре гледана овощна градина в задния двор. Всичко, измислено от военната наука, е в главата му. Той неведнъж е пътувал от сянка в сянка и е наблюдавал вариантите на една и съща битка, при съвсем леко променени обстоятелства, с цел да провери теориите си на практика. Бенедикт е командвал толкова огромни армии, че би могъл с дни да гледаш похода им и пак да не видиш края на колоните. Въпреки неудобствата, които му причинява загубата на ръката, не бих желал да се бия с него нито с оръжие, нито с голи ръце. За щастие, той няма амбиции да се възкачи на трона, иначе досега да е там. А в такъв случай, щях мигновено да се откажа от всичките си планове и да го призная за законен монарх. Аз се страхувам от Бенедикт.

Ганелон се умълча задълго. Напълних си отново чашата, защото гърлото ми беше пресъхнало.

— Естествено, не съзнавах всичко това — рече накрая той. — Ще бъда щастлив, ако просто ми позволи да се върна в Авалон.

— Сигурен съм, че няма да има нищо против. Познавам го.

— Дара ми каза, че днес е получила новини от него. Щял да съкрати престоя си в лагера. Вероятно утре ще бъде тук.

— Проклятие! — скочих аз. — В такъв случай трябва да побързаме. Надявам се Дойл да е приготвил материала. На сутринта ще идем при него и ще ускорим нещата. Искам да се махна оттук, преди Бенедикт да се е върнал!

— Значи си взел красавците?

— Да.

— Може ли да ги погледна?

Развързах торбичката от пояса си и му я подадох. Той я отвори, извади няколко камъка, сложи ги на отворената си лява длан и започна бавно да ги обръща насам-натам.

— Не са кой знае какво, доколкото мога да видя на тази светлина. Чакай! Нещо проблясна! Не…

— Не са шлифовани, затова. В ръцете си държиш цяло състояние.

— Удивително. — Той ги пусна отново в торбичката и я завърза. — Толкова лесно го направи.

— Не беше чак толкова лесно.

— И все пак, вижда ми се някак нечестно, толкова бързо да се събере цяло състояние.

Подаде ми я обратно.

— Ще се погрижа да ти осигуря състояние, когато свършим — обещах. — То ще ти послужи донякъде като компенсация, ако Бенедикт не ти предложи служба.

— Сега, като знам кой е, по-твърдо от всякога съм решил един ден да работя за него.

— Ще видим какво може да се направи.

— Добре. Благодаря ти, Коруин. Как ще стане заминаването ни?

— От теб искам да отидеш и да си починеш малко, защото смятам да те вдигна рано. Опасявам се, че на Звездин и Огнедишащ змей няма да им допадне идеята с впрягането, но се налага да вземем една от каруците на Бенедикт и с нея да отидем в града. Преди това аз ще се опитам да пусна тук една хубава димна завеса, за да прикрия нашето внезапно заминаване. После ще забързаме към бижутера Дойл, ще вземем товара и с най-голяма скорост ще потеглим из Сенките. Колкото по-голяма преднина успеем да вземем, толкова по-трудно ще му бъде на Бенедикт да ни последва. Ако сме с половин ден пред него в Сенките, за него ще стане практически невъзможно да ни намери.

— А защо по начало ще иска чак толкова да ни търси?

— Той не ми вярва изобщо… и е прав. Сега изчаква аз да предприема хода си. Знае, че тук има нещо, от което се нуждая, но няма представа какво. Иска да научи, за да предпази Амбър от евентуалната нова заплаха. Веднага, щом проумее, че сме си тръгнали завинаги, ще разбере, че съм взел каквото ми е трябвало и ще тръгне след нас.

Ганелон се прозя, протегна се и си довърши коняка.

— Да — рече тогава той. — Най-добре сега да поспим, за да сме във форма за гонитбата. Сега, като ми разказа повечко за Бенедикт, вече не ме учудва толкова онова другото, за което исках да ти кажа… макар че пак ме притеснява.

— Какво друго?

Той се изправи, вдигна внимателно гарафата, после посочи надолу по алеята.

— Ако продължиш нататък, отминеш живия плет, който бележи края на този чифлик и навлезеш в горичката малко по-надолу — а след това продължиш още около двеста крачки — ще стигнеш до една падинка вляво, на около метър и половина по-ниско от пътеката, където расте малка групичка фиданки. Сред нея, утъпкан и покрит с паднали листа, има пресен гроб. Открих го, докато се разхождах през деня и спрях там, долу малко да си почина.

— Как разбра, че е гроб?

Ганелон се ухили.

— Когато в една дупка има трупове, обикновено така я наричат. Беше съвсем плитка и аз поразрових наоколо с пръчка. Вътре има четири трупа — на трима мъже и на жена.

— Отдавна ли са умрели?

— Напротив. Според мен, преди не повече от няколко дни.

— Както ги намери ли ги остави?

— Аз не съм глупак, Коруин.

— Извинявай. Но ти ме разтревожи с тази история. Абсолютно нищо не разбирам.

— Очевидно са причинили някакви неприятности на Бенедикт и той им го е върнал тъпкано.

— Възможно е. Как изглеждат? От какво са умрели?

— Във външния им вид няма нищо особено. На средна възраст. Гърлата им са прерязани… с изключение на единия, който е намушкан в корема.

— Странно. Да, хубаво е, че скоро си тръгваме. Имаме си достатъчно свои проблеми, за да се забъркваме и в местните.

— Съгласен съм. Затова, хайде да си лягаме.

— Ти върви. Аз още не съм напълно готов.

— Послушай собствения си съвет и легни да поспиш — рече той и се обърна към къщата. — Недей да седиш и да се тревожиш.

— Няма.

— Лека нощ, тогава.

— До сутринта.

Загледах го как се връща по алеята. Прав беше, разбира се, но още не бях готов да предам съзнанието си на съня. Премислих отново плановете си, за да съм сигурен, че няма нещо, което да не съм догледал, довърших си коняка и оставих чашата върху пейката. После станах и тръгнах да се разхождам, а зад мен оставаше следа от тютюнев дим. Луната продължаваше да огрява слабо околността и до утрото имаше поне няколко часа. Твърдо бях решил да прекарам остатъка от нощта на открито и смятах да си намеря хубаво местенце за дремване.

Естествено, запътих се надолу по алеята и се озовах сред групичката фиданки. Като поразместих листата, видях следите от неотдавнашно разкопаване, но не бях в настроение да се занимавам с ексхумация на лунна светлина и приех с пълна готовност думите на Ганелон за онова, което бе намерил. Дори не бях сигурен защо отидох там. Заради някакво патологично любопитство, предполагам. Все пак, поне се отказах от идеята да легна някъде наоколо.

Запътих се към северозападния край на градината, като търсех място, което да не се вижда от къщата. Живият плет беше висок, а тревата бе избуяла, мека и ухаеше приятно. Постлах плаща си, седнах на него и си събух ботушите. Протегнах крака върху хладната трева и въздъхнах.

Още малко, помислих си аз. Сенки — диаманти — оръжие — Амбър. Вече съм на път. Преди година гниех в тъмницата и толкова често пресичах напред и назад границата между здравия разум и лудостта, че едва не я изтрих. Сега бях свободен, силен, целенасочен и разполагах с готов план. Сега отново бях заплаха и то много по-смъртоносна от преди. Този път не бях обвързан с ничии чужди планове. Сам носех отговорността за своя успех или провал.

Усещането беше чудесно, каквито бяха и тревата, и погълнатия алкохол, който сега се разливаше из тялото ми и ме стопляше с приятния си огън. Изчистих си лулата, прибрах я, протегнах се, прозях се и се приготвих да поспя.

Изведнъж долових помръдване в далечината, надигнах се на лакът и съсредоточих вниманието си натам. Не се наложи да чакам дълго. По пътеката бавно се движеше някаква фигура, от време на време поспираше и пак тихо продължаваше. Под дървото, където бяхме седели с Ганелон, изчезна и дълго време не се появи. После направи още няколко крачки, спря и сякаш се загледа в моята посока. След което тръгна към мен.

Докато минаваше край близкия храст и излизаше от сенките, лицето й изведнъж бе огряно от лунната светлина. Очевидно съзнавайки това, тя се усмихна по посока към мен, забави крачка с приближаването си, спря съвсем, когато ме достигна.

— Явно къщата не ти допада, принц Коруин — каза Дара.

— Напротив — рекох. — Просто нощта е толкова прекрасна, че изкуши любителя на природата в мен.

— Нещо трябва да те е изкушило и миналата нощ — подхвърли тя, — въпреки силния дъжд. — Дара се настани до мен върху плаща ми. — И нея ли прекара на открито?

— Бях навън — отвърнах, — но не спах. Всъщност, не съм си лягал, откакто се видяхме миналия път.

— Къде беше?

— На брега, пресявах пясък.

— Звучи угнетително.

— Така си и беше.

— Много време мислих, след нашето пътуване сред Сенките.

— Мога да си представя.

— И аз не съм спала кой знае колко. Затова те усетих като се прибра, после те чух да разговаряш с Ганелон и когато той се върна сам, разбрах, че си останал някъде тук.

— Правилно.

— Знаеш, че трябва да отида в Амбър. И да мина през Лабиринта.

— Знам. Ще го направиш.

— Само че скоро, Коруин. Скоро!

— Ти си млада, Дара. Има много време.

— По дяволите! Цял живот съм чакала… без дори да знам за това! Няма ли някакъв начин да отида сега?

— Не.

— Защо? Ти би могъл да ме преведеш бързо през сенките до Амбър и да ми дадеш възможност да мина през Лабиринта…

— Ако не ни убият на секундата, за известно време може да извадим късмет с две съседни килии… или диби… преди да ни екзекутират.

— За какво? Ти си принц в този град. Имаш право да постъпваш, както желаеш.

Разсмях се.

— Аз съм изгнаник, драга. Ако се върна в Амбър, ще бъда екзекутиран, в случай, че щастието ми се усмихне. Ако ли не, може да ми се случи нещо много по-лошо. Но като имам предвид как се развиха нещата последния път, мисля, че ще побързат да ме убият. Подобно любезно гостоприемство без съмнение ще бъде оказано и на онези, които ме придружават.

— Оберон не би постъпил така.

— При достатъчно голямо предизвикателство, смятам, че не би се поколебал. Но не става дума за него. Оберон вече го няма, а на трона седи моят брат Ерик, който се е провъзгласил за крал.

— Кога е станало това?

— Преди няколко години, според мерките за време в Амбър.

— А той защо ще иска да те убие?

— За да ми попречи да го убия аз, разбира се.

— А ти ще го направиш ли?

— Да. И то скоро.

Тя се вгледа в очите ми.

— Защо?

— За да заема трона. По право той е мой. Ерик е узурпатор. Аз неотдавна избягах от него, след мъчения и няколко години затвор. Той, обаче, допусна грешка, като си позволи лукса да ме остави жив, за да се наслаждава на моето нещастие. Изобщо не е предполагал, че ще се освободя и ще се върна да го предизвикам отново. Честно казано, и аз не го вярвах. Но при положение, че ми провървя да получа втора възможност, ще имам грижата да не направя същата грешка като него.

— И все пак той ти е брат.

— Повярвай ми, едва ли някой съзнава това по-добре от нас двамата с Ерик.

— Кога очакваш да постигнеш… целта си?

— Както ти казах онзи ден, ако успееш да се снабдиш с Фигурите, влез във връзка с мен след около три месеца. В случай, че не можеш, а всичко стане както съм го замислил, аз ще те намеря още в самото начало на управлението си. Ще имаш твоя шанс да минеш през Лабиринта, преди да е изтекла една година.

— Ами ако се провалиш?

— Тогава ще трябва да почакаш по-дълго. Докато Ерик се увери, че нищо не го заплашва, а Бенедикт го признае за крал. За момента Бенедикт не желае да го направи. Той не е стъпвал в Амбър от много отдавна и Ерик смята, че не е между живите. Появи ли се сега, ще му се наложи да вземе страна — или с Ерик, или срещу него. Ако го подкрепи, продължителното владичество на Ерик ще бъде гарантирано — а Бенедикт не иска да носи отговорността за това. Ако пък тръгне срещу него, ще се стигне до сражения… а той не желае да е отговорен и за тях. Самият Бенедикт не се стреми към короната. Единствено, като не се появява на сцената изобщо, може да запази относителното спокойствие, което цари в момента. Появи ли се без да вземе нечия страна — вероятно на него би му се разминало дори това, — ще е равносилно на отказ да признае кралската власт на Ерик и пак ще доведе до неприятности. А да се появите двамата заедно, означава направо да се предаде, защото Ерик ще му окаже натиск чрез теб.

— Излиза, че ако ти загубиш, може и никога да не стъпя в Амбър!

— Просто ти описвам положението, както аз го виждам. Несъмнено има много фактори, които не са ми известни. Прекалено дълго съм бил извън играта.

— Ти трябва да спечелиш! — заяви тя. После изведнъж попита: — А дядо би ли подкрепил теб?

— Съмнявам се. Но ситуацията ще бъде съвсем различна. Аз знам за неговото съществуване, както и за твоето. Няма да искам подкрепата му. Стига ми да не застане срещу мен. И ако съм бърз, ефикасен и победя, той ще стои настрана. Няма да му хареса, че съм узнал за твоето съществуване, но като види, че не ти желая злото, всичко ще бъде наред.

— А защо ти да не ме използваш? Това ми се вижда най-логичното в случая.

— Вярно е. Но открих, че те харесвам — признах аз, — така че и дума не може да става за това.

Дара се разсмя.

— Омаяла съм те!

Усмихнах се.

— По един свой деликатен начин, с рапира в ръка, да.

Изведнъж, тя стана съвсем сериозна.

— Дядо се връща утре. Твоят човек Ганелон каза ли ти?

— Да.

— Как ще се отрази това на плановете ти?

— Смятам да съм изчезнал яко дим, още преди да се е появил.

— А той какво ще направи?

— Първо страшно ще се ядоса, задето си тук. После ще иска да научи как си успяла да се върнеш и колко си ми разказала за себе си.

— Какво да му отговоря?

— Кажи му истината за това как си се върнала обратно. Така ще го накараш малко да се позамисли. Колкото до положението ти тук, твоята женска интуиция те е предупредила, че не можеш да ми имаш доверие и ти си се представила по същия начин, както пред Джулиан и Жерар. А пък ние с Ганелон сме поискали една каруца назаем и сме се отправили към града, като сме казали, че ще се върнем късно вечерта.

— Къде ще отидете всъщност?

— За кратко, в града. Но после няма да се върнем. Искам да натрупаме колкото е възможно повече преднина, защото той е способен да ме проследи из Сенките до известно разстояние.

— Ще го задържа колкото мога заради теб. Нямаше ли да се видиш с мен преди да заминеш?

— Смятах да проведа този разговор с теб сутринта. Ти просто ме изпревари с безсънието си.

— Тогава се радвам за това… безсъние. Как ще завладееш Амбър?

Поклатих глава.

— Не, скъпа Дара. На всички принцове, които кроят коварни планове, им се налага да пазят по някоя и друга малка тайна. Това е една от моите.

— Изненадана съм, че има толкова много недоверие и интриги в Амбър.

— Защо? Същите конфликти съществуват навсякъде, под различни форми. Те са и тук, около теб, винаги, защото всички светове са образ и подобие на Амбър.

— Трудно ми е да го разбера…

— Един ден всичко ще ти стане ясно. Остави нещата дотук засега.

— Кажи ми тогава друго. След като по някакъв начин умея да изменям сенките, дори без да съм минала през Лабиринта, разкажи ми по-подробно как го правиш ти? Искам да се науча.

— Не! — възпротивих се аз. — Не ти разрешавам да си играеш със Сенките, докато не станеш готова. Това е опасно дори за човек, минал през Лабиринта. А да го правиш сега е безразсъдство. Първия път си имала късмет, но не се опитвай да го направиш отново. Аз дори ще ти помогна, като не ти кажа нищо повече по този въпрос.

— Добре! — рече тя. — Извинявай. Предполагам, че ще мога да почакам.

— И аз така мисля. Нали не ми се сърдиш?

— Не. Какъв смисъл има? — Дара се засмя. — Сигурно знаеш какво говориш. Радвам се, че толкова те е грижа за мен.

Тя се протегна и ме докосна по бузата. Обърнах се към нея, а лицето й бавно започна да се приближава към моето, вече сериозно, с полуотворени устни и почти затворени очи. Докато се целувахме, усетих как ръцете й се плъзват около врата и раменете ми и моите намериха подобно положение около нейните. Изненадата ми премина в сладостна тръпка, отстъпи пред разливащите се топлина и възбуда.

Ако някога Бенедикт научеше, едва ли щеше само да ми се разсърди…

VII

Каруцата монотонно проскърцваше, а слънцето вече бе слязло ниско на запад, макар че все още изливаше горещите си потоци дневна светлина върху нас. Отзад, между сандъците, Ганелон похъркваше и аз му завиждах за шумното занимание. Той спеше вече от няколко часа, а на мен ми бе трети ден без почивка.

Бяхме се отдалечили на около двайсет километра от града и пътувахме на североизток. Дойл не беше подготвил поръчката ми изцяло, но ние с Ганелон го убедихме да затвори магазина и да ускори производството. Това стана причина да загубим още няколко часа безценно време. Тогава бях прекалено възбуден, за да поспя, а сега не можех да го направя, защото проправях пътя ни през Сенките.

Отблъснах умората и вечерта, и извиках няколко облака да ми правят сянка. Движехме се по сух, дълбоко разоран, глинест път. Той беше в грозен оттенък на жълтото и хрущеше под нас, докато напредвахме. От двете му страни отпуснато висяха кафяви треволяци, а дърветата бяха ниски и изкорубени, с дебела, влакнеста кора. Минахме покрай няколко оголени шисти.

Бях платил на Дойл добре за материала, като освен това купих една красива гривна, която поръчах да отнесе на Дара на следващия ден. Диамантите бяха в кесията на колана ми, Грейсуондир висеше близо до ръката ми. Звездин и Огнедишащ змей поддържаха бърз и равномерен ход. На път бях да осъществя плановете си.

Питах се дали Бенедикт вече се е върнал. Питах се колко ли време ще остане в заблуда за местонахождението ми. В никакъв случай не бях вън от опасност. Той беше способен да ни проследи на голямо разстояние през Сенките, а ние оставяхме много ясна следа. Нямах голям избор, обаче. Каруцата ми беше необходима, принудени бяхме да търпим настоящата скорост и не бях в състояние да се справя с нова бърза смяна на Сенките. Движех се през тях бавно и внимателно, като съзнавах добре колко притъпени са сетивата ми и влиянието на нарастващата умора. Разчитах общото натрупване на разстояние и промени да издигне бариера между Бенедикт и мен, и се надявах скоро тя да стане непреодолима.

През следващите три километра намерих сили да се върна от късен следобед към пладне, но задържах времето облачно, защото имах нужда единствено от светлина, а не и от горещина. После успях да уловя лек ветрец. Той увеличаваше опасността от дъжд, но рискът си струваше. Човек не може да има всичко.

Вече се борех с обземащата ме дрямка и много се изкушавах да събудя Ганелон и просто да добавя повече километри към разстоянието, като го оставя да кара, докато аз поспя. Но се страхувах да го направя на толкова ранен етап от пътуването ни. Все още оставаха много неща за вършене.

Имах нужда от дневна светлина, ала исках и по-хубав път, вече ми беше писнало от тази проклета жълта глина, налагаше се да направя нещо и с облаците, а трябваше да мисля и за посоката…

Разтърках очи, няколко пъти поех дълбоко въздух. Всичко започваше да се обърква в главата ми, а равномерното потропване на конските копита и скърцането на каруцата неусетно ме унасяха. Вече почти не усещах друсането и клатушкането. Поводите висяха хлабаво в ръцете ми, а веднъж дори заклюмах и ги изпуснах. За щастие конете изглежда добре съзнаваха какво се очаква от тях.

След известно време поехме надолу по дълъг, полегат склон, който ни отведе до късна сутрин. Дотогава небето бе потъмняло съвсем и ми трябваха няколко километра и пет, шест завоя на пътя, за да разпръсна поне донякъде облачната покривка. Ако се разразеше буря, много бързо щяхме да се озовем сред кална река. Потреперах при тази мисъл, оставих небето на мира и се концентрирах отново върху пътя.

Стигнахме до разнебитен мост, прехвърлен над пресъхнало речно корито. От другата му страна пътят беше по-равен и по-малко жълт. Докато напредвахме по него, той ставаше все по-тъмен, по-гладък и по-твърд, а тревата отстрани вече беше зелена.

Тогава, обаче, започна да вали.

Известно време се борих с дъжда, решен да не се отказвам от тревата и тъмния, лесен път. Главата ме болеше, но след половин километър капките оредяха и отново се показа слънцето.

Слънцето… о, да, слънцето.

Продължавахме напред и накрая пътят започна да се спуска със завои сред раззеленени дървета. Навлязохме в прохладна долина, където прекосихме още едно мостче, под което течеше тясна ивичка вода. Аз вече бях увил края на юздите около ръката си, защото не преставах да клюмам. Машинално, почти без да мисля, изменях по нещо, избирах посоката…

Сред гората вдясно от мен птиците радостно оповестяваха настъпването на деня. По тревата и листата блестяха капчици роса. Въздухът захладня, а лъчите на утринното слънце се провираха край клоните на дърветата…

Но пробуждането на тази сянка не можеше да заблуди тялото ми и аз с облекчение чух, че Ганелон най-после се размърдва и ругае. Ако не беше станал сам, след малко щеше да ми се наложи да го събудя.

Достатъчно бях направил. Дръпнах леко юздите, конете схванаха идеята и спряха. Запънах спирачката, тъй като все още се спускахме надолу и напипах едно шише с вода.

— Хей! — извика Ганелон, докато пиех. — Остави една капка и за мен!

Подадох му бутилката.

— Ела сега да ме смениш — казах му аз. — Трябва малко да поспя.

Той пи в продължение на половин минута, след което изпръхтя от удоволствие.

— Добре — отвърна, преметна се през задния край и скочи на земята. — Почакай само миг. Естествени нужди.

Ганелон свърна от пътя, а аз се преместих в каруцата, проснах се на мястото, където бе лежал и подложих сгънатия си плащ за възглавница.

След малко го чух да се покатерва отпред и усетих друсването, когато освободи спирачката. Той изцъка с език и леко плясна с юздите.

— Сутрин ли е? — извика назад към мен.

— Да.

— Боже! Спал съм цял ден и цяла нощ!

Засмях се.

— Не, аз поразместих малко Сенките. Спал си само шест или седем часа.

— Нищо не разбирам. Няма значение, вярвам ти. Къде сме сега?

— На около трийсет километра североизточно от Авалон и на близо двайсет от имението на Бенедикт. Освен това сме навлезли сред Сенките.

— Какво трябва да правя?

— Просто продължавай да следваш пътя. Необходима ни е преднина.

— Бенедикт още ли може да ни настигне?

— Мисля, че да. Затова и не смея да дам почивка на конете.

— Добре. Трябва ли да следя за нещо конкретно?

— Не.

— Кога да те събудя?

— Никога.

После той се умълча и докато чаках съзнанието ми да бъде погълнато от съня, аз се размислих, естествено, за Дара. Целия ден бях мислил за нея, на приливи и отливи.

Това, което стана между нас, изобщо не влизаше в сметките ми и бе съвсем неочаквано за мен. Дори не я бях възприемал като жена, докато не се озова в ръцете ми и не промени мнението ми по този въпрос. Миг по-късно гръбначните ми нерви взеха надмощие и доведоха почти всички функции на главния мозък до първични рефлекси, както веднъж ми бе казал Фройд. Не можех да обвинявам за това алкохола, тъй като не бях пил много, а и той не ми оказваше особено влияние. Защо изобщо трябваше да търся извинение? Защото се чувствах малко гузен, затова. Роднинската ни връзка беше прекалено далечна, за да ме притеснява. Не тя бе причината. Не смятах и че съм се възползвал от неопитността на Дара, защото тя е знаела какво прави, когато е тръгнала да ме търси. Самите обстоятелства ме караха да поставям под въпрос мотивите си, дори при този развой на събитията. Още първия път, когато говорих с нея и я заведох на онази разходка сред Сенките, се стремях към нещо повече от обикновено спечелване на нейното доверие и приятелство. Опитвах се да прехвърля част от предаността и привързаността й към Бенедикт върху себе си. Исках я на моя страна като възможен съюзник в лагера, който можеше да се окаже вражески. Надявах се, че ще съумея да я използвам, ако възникне необходимост, когато работата загрубее. Всичко това беше вярно. Но не исках да повярвам, че съм постъпил накрая така с нея, само в резултат на тези подбуди. Подозирах, че и те са играли известна роля, обаче, и това ме караше да се чувствам доста подъл. Защо? През живота си нерядко бях вършил неща, които мнозина биха сметнали за много по-лоши и не се бях измъчвал заради тях. Сега упорито избягвах и не исках да призная това, но всъщност знаех отговора. Бях се влюбил. Всичко беше толкова просто. Чувството ми се различаваше от приятелството, което изпитвах към Лорейн, с неговия елемент на уморено от света разбиране между двама ветерани, както и от неочакваното физическо привличане, което бе избухнало за кратко между Мойри и мен, преди да мина за втори път през Лабиринта. В случая беше съвсем различно. Познавах я толкова бегло, че почти нямаше логика. Аз бях мъж, който имаше векове зад гърба си. И все пак… не се бях чувствал така от векове. Бях забравил усещането. Не исках да се влюбвам в нея. Не сега. Може би по-късно. А най-добре — никога. Тя изобщо не ми подхождаше. Беше дете. Всичко, което ще иска да прави, всичко, което за нея ще е ново и вълнуващо, аз вече ще съм го изживял. Не, изобщо не беше за мен. Не ми бе работа да се влюбвам в нея. Не биваше да го допускам…

Ганелон си тананикаше някаква неприлична песничка, доста фалшиво. Каруцата се друсна и проскърца, когато пътят започна да се изкачва по хълма. Слънцето огря лицето ми и покрих очи с лакът. Някъде тогава забравата се спусна над мен и ме взе в прегръдките си.

Когато се събудих, минаваше пладне и се чувствах мръсен. Хубаво се напих с вода, после отлях малко в ръка и си разтърках очите. Сресах се с пръсти. Огледах се наоколо.

Всичко беше покрито със зеленина, малки групички дървета и ширнали се поляни, покрити с висока трева. Все още се движехме по черен път, доста твърд и относително гладък. Небето беше ясно, като се изключат няколко малки облачета и слънцето се сменяше със сянка на почти равни интервали. Подухваше лек ветрец.

— Отново си между живите. Чудесно! — възкликна Ганелон, когато се покатерих на капрата и седнах до него. — Конете взеха да се уморяват, Коруин, а и на мен ми се иска малко да си поопъна краката. Освен това съм ужасно гладен. А ти?

— И аз. Отбий на онова сенчесто местенце вляво и там ще поспрем.

— Ще ми се да продължим още малко напред — рече той.

— Има някаква конкретна причина ли?

— Да. Искам да ти покажа нещо.

— Давай тогава.

Клатушкахме се още почти километър и стигнахме до участък на пътя, който ни поведе в по-северна посока. Не след дълго се заизкачвахме по един хълм и когато го превалихме, видяхме следващия, който беше дори още по-висок.

— Докъде смяташ да продължаваме така? — попитах аз.

— Нека се качим и на онзи хълм — отвърна Ганелон. — Оттам може да се вижда.

— Добре.

Конете с мъка преодоляваха стръмния склон на втория хълм и аз слязох да помогна с бутане отзад. Когато най-после стигнахме върха, се чувствах още по-мръсен от смесената с прахоляк пот, но затова пък отново бях напълно буден. Ганелон дръпна юздите и запъна спирачката. После се покатери на капрата и застана прав, обърнат наляво, засенчил очи с ръка.

— Ела тук горе, Коруин — извика оттам.

Качих се при него и той протегна ръка да ми помогне. След това посочи напред и аз проследих жеста му.

На около километър от нас, наляво и надясно докъдето ми стигаше погледът, минаваше широка черна ивица. Ние се намирахме на няколкостотин метра по-високо от нея и виждахме почти цял километър от дължината й. Напряко беше към двеста, триста метра и макар да виждах оттук две извивки, ширината изглеждаше еднаква навсякъде. В ивицата растяха дървета и те бяха абсолютно черни. Забелязваше се и известно движение. Не можех да определя от какво. Нищо чудно да беше просто вятърът, който разлюляваше черната трева по края. Но освен това се долавяше и някакво течение, като че ли там струеше плътна, черна река.

— Какво е това? — попитах аз.

— Надявах се ти да ми кажеш — отвърна Ганелон. — Помислих си, че е резултат от магиите, които правиш със сенките.

Поклатих бавно глава.

— Наистина много ми се спеше, но щях да си спомням, ако бях предизвикал появата на нещо толкова странно. Как разбра, че ще го видим там?

— Минахме покрай него няколко пъти, докато спеше, после пътят пак се отдалечаваше. Не ми харесаха усещанията, които предизвика в мен. Видяха ми се много познати. Не ти ли напомня за нещо?

— Да. Определено. За съжаление.

Той кимна.

— Това е нещо като онзи проклет Кръг в Лорейн. На него ми прилича.

— Черният път… — измърморих аз.

— Какво?

— Черният път — повторих. — Не знаех какво има предвид, когато тя го спомена, но сега започвам да разбирам. Тази работа изобщо не ми харесва.

— Пак ли лоша поличба?

— Опасявам се, че е така.

Ганелон изруга.

— Дали ще ни създаде някакви проблеми сега?

— Не вярвам, ала не съм сигурен.

Той слезе от капрата и аз го последвах.

— Хайде тогава да нахраним конете — предложи, — пък да се погрижим и за наште стомаси.

— Добре.

Ганелон хвана юздите и потеглихме. Намерихме си удобно местенце в подножието на хълма.

Почивахме си почти час, като си говорехме предимно за Авалон. Не обсъждахме повече черния път, макар че аз доста си мислех за него. Трябваше да му хвърля поглед по-отблизо, естествено.

Когато бяхме готови да продължим, поех отново юздите. Конете, поотпочинали донякъде, се движеха с добра скорост.

Ганелон седеше от лявата ми страна, все още в приказливо настроение. Едва сега започвах да разбирам колко много бе означавало за него това странно прибиране у дома. Той бе посетил много от старите си убежища, използвани в дните му на разбойник, както и четири полесражения, където се бе изявил след постъпването си на официална служба. В много отношения спомените му ме трогнаха. Този човек беше такава смесица от добро и зло. Трябвало е да се роди амбърит.

Километрите се изнизваха бързо и ние тъкмо отново се доближавахме до черния път, когато усетих познатия мисловен натиск. Подадох юздите на Ганелон.

— Дръж! Карай!

— Какво има?

— После! Просто карай!

— Бързо ли?

— Не. Нормално. И недей да говориш за малко.

Затворих очи и отпуснах глава в ръцете си, като изпразних съзнанието си и издигнах стена около него. Няма никой вкъщи. Обедна почивка. Край на приемното време. Частна собственост. Влизането забранено. Нарушителите се наказват. Внимание, зло куче. Опасност от срутване. Хлъзгав път. Ремонт…

Натискът отслабна, после пак се появи, с пълна сила и аз отново го блокирах. Последва трета вълна. Спрях я и нея.

След това опитите престанаха.

Въздъхнах и разтърках очи.

— Вече всичко е наред.

— Какво стана?

— Някой искаше да влезе във връзка с мен по един много специален начин. Почти съм сигурен, че беше Бенедикт. Вероятно току-що е открил едно, две неща, които могат да предизвикат в него желание да ни спре. Сега пак ще карам аз. Страхувам се, че скоро ще тръгне по следите ни.

Ганелон ми подаде юздите.

— Какви са шансовете ни да му избягаме?

— Вече са доста големи. Мисля, че се отдалечихме достатъчно. Веднага, щом спре да ми се вие свят, ще поразместя още малко Сенките.

Подкарах каруцата напред. Пътят се въртеше и извиваше, успоредно с черната ивица на места, а на други я доближаваше съвсем. Накрая се озовахме само на няколкостотин метра от нея.

Ганелон дълго я изучава мълчаливо, после каза:

— Прекалено много ми напомня за онова друго място. Тънките езичета мъгла, които ближат всичко, усещането, че нещо винаги се движи, някъде в обсега на периферното ти зрение…

Прехапах устни. Започнах силно да се потя. Опитвах да се отдалеча от черния път и долавях някакво съпротивление. Не беше същото като чувството за монолитна непоклатимост, което човек изпитва, когато иска да тръгне през Сенките от Амбър. Това бе нещо съвсем различно. Беше усещане за… неизбежност.

Движехме се през Сенките добре. Слънцето се изкачваше все по-нагоре в небето и пак се гласеше да стане пладне — тъй като никак не ми допадаше мисълта да се намираме по здрач в близост до тази черна лента, — небето загуби част от синевата си, дърветата около нас се източиха по-високи и в далечината се появиха планински върхове.

Дали този път не минаваше през всички Сенки?

Сигурно. Щяха ли иначе Джулиан и Жерар да попаднат на него и той дотолкова да ги заинтригува, че да решат да го изследват?

За нещастие се страхувах, че този път до голяма степен е свързан с мен.

Проклятие!

Дълго карахме покрай него, като през цялото време постепенно го приближавахме. Скоро ни разделяха само трийсет метра. Двайсет…

… И, както бях предполагал, че ще стане, пътищата накрая се пресякоха.

Дръпнах юздите. Напълних лулата си и я запалих. Пушех и изучавах препятствието. Звездин и Огнедишащ змей очевидно не одобряваха черната повърхност, която пресичаше пътя ни. Те цвилеха и се опитваха да се дръпнат встрани.

Ако искахме да се придържаме към пътя, трябваше да прекосим по диагонал едно дълго парче от черната ивица. Освен това част от терена бе скрит от погледа ни от серия ниски, каменисти хълмчета. По края на черната площ растеше гъста трева и тук-там в подножието на хълмчетата също имаше петна от нея. В ниските места се стелеше непрогледна мъгла. Небето, погледнато през атмосферата над това зловещо място, беше по-тъмно, със зацапан, мръсноват оттенък. Тишината, която тегнеше отгоре, извикваше представата за някакво невидимо същество, замръзнало със затаен дъх.

Тогава прозвуча писък. С женски глас. Дали не беше старият като света номер с изпадналата в беда девойка?

Дойде някъде отдясно, иззад онези хълмове. Цялата работа намирисваше. Но знаеше ли човек? Можеше и да е наистина.

Хвърлих юздите на Ганелон и скочих на земята, като междувременно измъкнах Грейсуондир.

— Отивам да видя какво става — казах аз и се втурнах надясно, като прескочих крайпътната канавка.

— Връщай се бързо.

Промуших се през някакви храсти и се изкатерих по каменистия склон. Проправих си път през още по-гъстия храсталак от другата страна и се заизкачвах по следващия, по-висок хълм. Докато напредвах, писъкът се чу отново, а този път долових и други звуци.

После стигнах върха и оттам можех да виждам доста надалече.

Черната площ започваше на около петнайсет метра под мен, а сцената, която видях, се разиграваше на петдесет метра по-навътре.

Гледката беше черно-бяла, ако се изключеха пламъците. Някаква жена, цялата в бяло, с пусната черна коса, дълга до кръста, беше завързана за едно от черните дървета, а около краката й бяха струпани димящи клони. Шестима космати мъже албиноси, почти напълно голи и продължаващи да се събличат, се въртяха около нея, като ломотеха и се кикотеха, ръчкаха жената и огъня с пръчките, които държаха и постоянно се попипваха по слабините. Пламъците бяха достатъчно високи, за да подпалят дрехите на жената и те вече пушеха. Дългата й рокля беше скъсана и раздърпана, така че можех да видя хубавите й, чувствени форми, макар димът да я обвиваше по начин, който ми пречеше да зърна лицето й.

Втурнах се напред, навлязох в черната ивица, прескочих високите, полюляващи се треви, хвърлих се сред групата, обезглавих най-близкия мъж и пронизах още един, още преди те да са разбрали, че съм ги нападнал. Останалите се обърнаха и взеха да ме заплашват с пръчките си, като крещяха нещо, докато ги размахваха към мен.

Грейсуондир ги сечеше на големи парчета и накрая всички изпопадаха и останаха неподвижни. Кръвта им беше черна.

Извърнах се, без да дишам и разритах една част от огъня. После се приближих до жената и срязах въжетата. Тя се свлече в ръцете ми и захлипа.

Едва тогава забелязах лицето й… или по-скоро, че нямаше такова. На главата й имаше плътна маска от слонова кост, овална и гладка, без човешки черти, само с две малки триъгълни цепки за очите.

Дръпнах я от пушека и труповете. Тя се беше вкопчила в мен, задъхана, отпусната с цялата си тежест. След като изчаках достатъчно, според мен, направих опит да се освободя. Но тя не искаше да ме пусне и се оказа изненадващо силна.

— Всичко е наред — измърморих обичайната за подобни случаи глупост, но жената не реагира.

Тя продължаваше да притиска тялото си в моето и взе да го потърква в груба ласка с доста смущаващ резултат. С всеки миг я пожелавах все по-силно. Улових се, че галя косата й, както и останалата част от нея.

— Всичко е наред — повторих. — Коя си ти? Защо искаха да те изгорят? Кои се те?

Тя не отговори. Вече бе спряла да хлипа, но все още се задъхваше, макар и по различен начин.

— Защо носиш тази маска?

Посегнах към нея и жената дръпна глава назад.

Това не ми изглеждаше особено важно в момента. Въпреки че здравият разум ме убеждаваше в нелепостта на бликналото чувство, аз бях безпомощен като боговете на епикурейците. Желаех я и бях готов да я имам.

Тогава чух Ганелон да вика името ми и се опитах да погледна натам.

Но тя не ми позволи. Нейната сила ме смая.

— Дете на Амбър — прозвуча полупознатия й глас, — ние ти дължим това, заради всичко, което ни даде и сега целият ще бъдеш наш.

Гласът на Ганелон отново долетя до мен, като редеше какви ли не ругатни.

Напрегнах всичките си сили да се освободя от прегръдката на жената и успях да я разхлабя. Стрелнах ръка към лицето й и дръпнах маската.

Тя разгневено извика, когато се освободих и заедно с падането на маската прозвучаха пет последни, заглъхващи думи:

— Амбър трябва да бъде унищожен!

Зад маската нямаше лице. Там нямаше абсолютно нищо.

Дрехата й се свлече и увисна празна в ръцете ми. Тя — или то — бе изчезнало.

Обърнах се светкавично и видях, че Ганелон се бе проснал в края на черната ивица, с неестествено извити крака. Мечът му бавно се издигаше и падаше, но не можех да видя по какво удряше. Затичах се към него.

Черната трева, която бях прескочил, се бе увила около глезените и коленете му. Докато той замахваше, нови стръкове се протягаха нагоре, сякаш за да хванат ръката с меча му. Той бе успял отчасти да освободи десния си крак и аз се впуснах да довърша започнатото.

Застанах зад него така, че тревата да не може да ме достигне и захвърлих маската, която едва тогава осъзнах, че все още стискам в ръка. Тя падна на земята отвъд края на черната площ и мигновено започна да пуши.

Хванах Ганелон под мишниците и взех да го тегля навън. Тревата се съпротивляваше яростно, но накрая успях да го освободя. Вдигнах го на ръце, прескочих последните участъци черна трева, които ни отделяха от по-хрисимата й, зелена разновидност извън черния път.

Ганелон стъпи на крака и продължи тежко да се обляга на мен, като се олюляваше и се тупаше по бедрата.

— Безчувствени са — обясни той. — Краката ми са заспали.

Помогнах му да стигне до каруцата. Там прехвърли тежестта си върху нея и започна да се разтъпква.

— Усещам иглички — обяви Ганелон. — Започват да се съживяват… Оох!

Най-после с куцукане стигна до капрата, аз му помогнах да се покатери и седнах до него.

Той въздъхна.

— Сега съм по-добре. Започват да влизат във форма. Онази трева направо изсмука силата от тях. Както и от цялото ми тяло. Какво се случи?

— Нашата лоша поличба се постара да се сбъдне.

— Какво ще правим сега?

Хванах юздите и освободих спирачката.

— Ще го пресечем — реших аз. — Трябва да науча повече за този път. Дръж меча си под ръка.

Ганелон изсумтя и постави оръжието си върху коленете. На конете не им хареса идеята да продължат напред, но след като леко ги пляснах по хълбоците, потеглиха.

Навлязохме в черната площ и все едно гледахме кадри от Втората световна война. Всичко изглеждаше някак далечно, потискащо, мрачно. Дори скърцането на колелата и конският тропот звучаха приглушено, сякаш идваха от по-далече. В ушите ми започна слабо, настойчиво звънене. Тревата по края на пътя се люлееше, когато минавахме покрай нея, макар че се придържахме на почетно разстояние. Минахме през няколко струпвания на мъгла. Тя нямаше мирис, но всеки път дишането ни се затрудняваше. Когато доближихме първия хълм, започнах промените, които трябваше да ни преведат през Сенките.

Заобиколихме хълма.

Нищо.

Черният, отвратителен пейзаж си оставаше непроменен.

Тогава се ядосах. Измъкнах Лабиринта от паметта си и го задържах пламтящ в съзнанието си. Отново се заех с промените.

Главата моментално ме заболя. Болката се стрелна от челото към задната част на главата ми и увисна там като нажежена жица. Но това само раздуха гнева ми и ме накара още по-яростно да тласна черния път към нищото.

Гледката се разлюля пред очите ми. Мъглата се сгъсти, затъркаля се на валма по пътя. Очертанията станаха неясни. Пляснах с юздите. Конете запрепускаха по-бързо. Главата ми започна да тупти, чувствах я като че ли всеки момент ще се пръсне.

Вместо нея, за миг, светът около мен се пръсна…

Земята потрепера, разпука се на места, но всъщност ставаше нещо повече. Всичко сякаш конвулсивно се тресеше и разпукването не представляваше просто разкъсани пукнатини в почвата.

Все едно някой бе ритнал изведнъж крака на маса, върху която хлабаво беше подредена картинна мозайка. В целия пейзаж се появиха празнини; тук, зелени клони; там, проблясък на вода, късче синьо небе, пълна чернота, бяло нищо, фасада на тухлена сграда, лица зад прозорец, огън, отрязък осеяно със звезди небе…

Конете вече галопираха, а аз правех всичко възможно да не започна да крещя от болка.

Ромон от смесени звуци — животински, човешки, механични — се изля върху нас. Струваше ми се, че чувам как Ганелон ругае, но не можех да бъда сигурен.

Помислих си, че ще припадна от болката, ала бях решен, изпълнен с инат и ярост, да не се предавам преди това. Съсредоточих се върху образа на Лабиринта като умиращ в молитвата си към своя Бог и вложих цялата си воля в желанието да унищожа черния път.

В този момент напрежението спадна и видях, че конете лудо се носят напред по зелено поле. Ганелон посегна да хване юздите, но аз ги дръпнах сам и завиках на конете, докато не спряха.

Бяхме пресекли черния път.

Веднага се обърнах и погледнах назад. Черният път беше неясен и полюляващ се като гледан през развълнувана вода. Пътеката, по която го бяхме пресекли, обаче, стоеше ясна и неподвижна, подобна на мост или бент, а тревата по края й беше зелена.

— Сега беше по-зле от оня път, когато ме отведе с теб в земята на моето изгнание.

— И аз така мисля — казах и заговорих нежно на конете, докато накрая успях да ги убедя да се върнат на пътя и да продължат по него.

От тази страна светът беше по-ярък, а дърветата, които скоро ни обградиха, бяха огромни борове. Из въздуха се носеше свежото им ухание. Сред тях се мяркаха катерички и птици. Почвата беше по-тъмна, по-плодородна. Явно се намирахме на по-голяма височина от онази, по която се движехме преди да пресечем черния път. Доволен бях, че действително имаше промяна… и то в посоката, която желаех.

Пътят ни направи завой, върна се малко назад, после се изправи. От време на време зървахме черния път. Той беше вече далече назад от дясната ни страна. Все още се движехме почти успоредно на него. Очевидно пресичаше всички Сенки. Доколкото можехме да видим оттук, отново се бе върнал изцяло към зловещото си нормално състояние.

Главоболието ми премина и на сърцето ми стана по-леко. Намирахме се доста високо и пред очите ни се разкриваше обширна гледка с хълмове и гори, която ми напомни за едно приятно пътуване през Пенсилвания преди години.

Протегнах се и попитах:

— Как са ти краката сега?

— Добре — отвърна Ганелон, извърнат назад. — Виждам много надалече, Коруин…

— Да?

— Гледам, че един конник препуска с всичка сила към нас.

Станах и се обърнах. Сигурно съм изпъшкал, когато се тръшнах обратно на седалката и грабнах юздите.

Той все още беше твърде далече, за да съм съвсем категоричен — от другата страна на черния път. Но кой друг би могъл да бъде, втурнал се с такава скорост по следите ни?

Изругах на глас.

Приближавахме се към билото на хълма. Обърнах се към Ганелон и му казах:

— Приготви се за ново втурване в Сенките.

— Бенедикт ли е?

— Предполагам. Много време загубихме там. Той умее да се движи ужасно бързо — особено през Сенките, — когато е сам като сега.

— Смяташ ли, че все още можеш да му се изплъзнеш?

— Скоро ще разберем. Съвсем скоро при това.

Подвикнах на конете и пак изплющях с юздите. Когато стигнахме билото, в лицата ни лъхна леден вятър. Тръгнахме по хребета, а сянката на една канара от лявата ни страна затъмни небето. Когато излязохме от нея, небето остана тъмно, а фини кристалчета сняг ни зажилиха по лицата и ръцете.

След малко отново се спускахме надолу и снеговалежът прерасна в заслепяваща виелица. Вятърът пищеше в ушите ни, а каруцата скърцаше и се олюляваше. Стараех се да я държа изправена. Навсякъде около нас вече имаше преспи и пътят беше побелял. Дъхът ни излизаше на облачета, а по скалите и дърветата проблясваше лед.

Движение и временно объркване на сетивата. Само това ни трябваше…

Препускахме напред, а вятърът ни брулеше, хапеше, крещеше ни. Преспите започнаха да покриват пътя.

Взехме един завой и се измъкнахме от бурята. Светът все още беше като залят с глазура и от време на време се мяркаше по някоя снежинка, но слънцето се бе изтръгнало от облаците и сипеше лъчите си върху земята, а ние за пореден път се спускахме надолу…

… Минахме през падналата мъгла и излязохме на голо, каменисто плато, по което нямаше сняг…

… Свихме надясно и отново си върнахме слънцето, после закриволичихме през долина, разположена между високи, безизразни стени от синьосив камък…

… А далече вдясно, черният път продължаваше да ни придружава.

Заляха ни вълни горещина и от почвата се заиздига пара. Сред врящите локвички, които изпълваха кратерите, се пукаха мехури и добавяха изпаренията си към влажния въздух. Земята беше осеяна с мазни петна като пръснати с шепа стари, бронзови монети.

Конете препускаха, вече полупобеснели, а на пътя ни започнаха да бликат малки гейзери. Край нас изригваха горещи струи вода и се разливаха във вдигащи пара, мазни ручеи. Небето имаше цвят на мед, а слънцето приличаше на печена ябълка. Вятърът беше запъхтяно куче с лош дъх.

Земята потреперваше, далече от лявата ни страна някаква планина бе проточила върха си към облаците и плюеше огън по тях. От време на време ни оглушаваше пукащ тъпанчетата трясък и ударните вълни блъскаха по телата ни. Каруцата се олюляваше и вибрираше.

Земята продължаваше да трепери, а ветровете налитаха с почти ураганна сила, докато бързахме към редица черновърхи хълмове. Излязохме от каквото бе останало от пътя, когато той зави в друга посока и продължихме, с друсане и подскачане, през самата равнина. Хълмовете все повече приближаваха, очертанията им танцуваха в развилнелия се въздух.

Обърнах се, когато усетих ръката на Ганелон върху рамото си. Той викаше нещо, но не можех да го чуя. Тогава ми показа назад и аз проследих жеста му. Не видях нищо друго освен онова, което бях очаквал. Вятърът беше бурен и носеше прах, отломки, пепел. Вдигнах рамене и пак насочих вниманието си към хълмовете.

В подножието на най-близкия хълм се появи по-тъмно място. Обърнах конете натам.

То растеше пред нас, докато теренът отново се спускаше — вход на огромна пещера, прикрит от завеса непрестанно свличащи се прах и малки камъчета.

Изплющях с камшика във въздуха, прелетяхме последните пет-шестстотин метра и се втурнахме вътре.

Веднага започнах да успокоявам конете и ги оставих да преминат в тръс.

Продължавахме да се спускаме надолу, завихме зад един ъгъл и се озовахме в широка сводеста зала. От дупки високо горе струеше светлина, висяха сталактити и капеха в потръпващи зеленикави локвички. Земята и тук трепереше, а слухът ми изглежда се възвръщаше, защото видях как едър сталагмит се прекърши и чух слабото издрънчаване от падането му.

Минахме над дълбока, черна бездна по мост, който трябва да е бил от варовик, защото се разпадна след нас и изчезна.

Отгоре ни се сипеха дребни камъчета, а понякога се срутваше и по-едро парче скала. По ъглите и в пукнатините просветваха петна от зелени и червени лишеи, забелязваха се разноцветни рудни жили. Големи кристали и плоски цветя от блед камък допринасяха за влажната, странна красота на това място. Минавахме през зали, подобни на наниз от мехурчета и следвахме разпенените струи на буен поток, докато не изчезна в дълбока черна дупка.

Една дълга, извита галерия отново ни поведе нагоре и до мен долетя слабия и ехтящ глас на Ганелон:

— Струва ми се, че мярнах някаква движеща се точка… може да е била ездач… на върха на планината… само за миг… докато бяхме отвън.

Прекосявахме малко по-светла зала.

— Ако е бил Бенедикт, няма да му е лесно да ни последва — извиках аз и се чу тътен, когато нови струи камъчета се посипаха зад нас.

Продължавахме напред и нагоре, докато накрая в далечината започна да се очертава изход, през който прозираха късчета ясно синьо небе. Тракането на копитата и шумът от колелата на каруцата взеха да възвръщат нормалното си звучене, придружено от долитащото до нас ехо. Трусовете престанаха, над главите ни взеха да се стрелкат малки птички, а светлината се усили и стана почти ярка.

Нова извивка на пътя и отпред се показа изходът — широк, нисък отвор към деня. Трябваше да наведем глави, като минавахме под назъбения му горен край.

Каруцата се друсна през изпъкнал ръб от обрасла с мъх скала и се озовахме върху покрития с чакъл път, който се проточваше като окосена просека по хълма, провираше се между гигантските дървета и изчезваше между тях, долу, в ниското. Подканих с викове конете да продължат напред.

— Много са уморени вече — отбеляза Ганелон.

— Знам. Скоро ще трябва да си починат, по един или по друг начин.

Чакълът хрущеше под колелата ни. Откъм дърветата се носеше приятен аромат.

— Забеляза ли го? Ей там, в далечината, вдясно?

— Какво… — започнах аз, като извърнах глава, след което завърших: — Оо!

Проклетият черен път продължаваше да ни съпътства, на около километър разстояние.

— През колко ли Сенки минава? — измърморих.

— Както изглежда, през всички — подхвърли Ганелон.

Бавно поклатих глава.

— Надявам се да не е така.

Спускахме се по склона под синьо небе и златно слънце, което се движеше на запад по нормалния начин.

— Почти се страхувах да изляза от пещерата — заговори след малко Ганелон. — Не знаех какво ще има от тази страна.

— Конете нямаше да издържат още дълго. Трябваше да намаля темпото. Ако действително сме видели Бенедикт, неговият кон вероятно е бил още по-уморен. Той го пришпорваше яростно. И след това се е сблъскал с всичко онова… сигурно се е отказал.

— Може да е свикнал — предположи Ганелон, докато с хрущене взимахме един десен завой и пещерата се изгуби от поглед.

— Винаги съществува такава възможност — рекох отсъстващо, като си мислех пак за Дара и се питах какво ли прави в този момент.

Пътят ни равномерно се спускаше надолу и от време на време правех по някоя лека промяна. Постепенно завивахме все по-надясно и аз изругах, когато осъзнах, че се приближаваме към черния път.

— Да го вземат дяволите! Настойчив е като застрахователен агент! — възкликнах и усетих как гневът ми прераства в нещо като омраза. — Когато му дойде времето, смятам да унищожа това чудо!

Ганелон си замълча. Той надигна шишето с водата и дълго пи. После ми го подаде и аз направих същото.

След известно време се добрахме до равен терен и пътят продължи да се извива при всеки най-дребен повод. Това позволяваше на конете да забавят ход и щеше да попречи на евентуално преследващ ни ездач.

Около час по-късно започнах да се успокоявам и спряхме да похапнем. Тъкмо бяхме свършили, когато Ганелон — който не сваляше поглед от хълма — се изправи и засенчи очи.

— Не — скочих и аз на крака. — Отказвам да повярвам.

От изхода на пещерата бе изскочил самотен ездач. Видях го как спря за миг, а после продължи надолу по следите ни.

— Какво ще правим сега? — попита Ганелон.

— Давай да си съберем нещата и пак да потегляме. Можем поне още малко да отложим неизбежното. Необходимо ми е време да помисля.

Качихме се отново на каруцата и продължихме без да бързаме напред, макар че умът ми препускаше с всичка сила. Трябваше да има някакъв начин да го спра. За предпочитане, без да го убивам.

Но не можех да измисля нищо.

Ако се изключеше черният път, който пак ни съпровождаше съвсем отблизо, ние се придвижвахме в един чудесен следобед през прекрасно място. Срамота беше да развалям всичко с проливане на кръв, особено ако тя се окажеше моята собствена. Дори като знаех, че може да държи меча само с лявата ръка, пак се страхувах да се изправя срещу него. Ганелон нямаше да ми бъде от полза. Бенедикт едва ли щеше и да го забележи.

Направих лека промяна, когато взехме следващия завой. Мигове по-късно до ноздрите ми достигна слаба миризма на пушек. Лекичко промених отново сянката.

— Бързо се приближава! — съобщи Ганелон. — Току-що видях… Там има пушек! Пламъци! Горски пожар!

Засмях се и погледнах назад. Половината склон на хълма бе погълнат от пушека и оранжевите пламъци препускаха през зеленото, като пукането им едва сега долетя до ушите ми. По собствено усмотрение, конете ускориха ход.

— Коруин! Ти ли…?

— Да! Ако склонът беше по-стръмен и нямаше дървета, щях да опитам с лавина.

Небето моментално се изпълни с птици. Все повече се приближавахме до черния път. Огнедишащ змей вирна глава и изцвили. По муцуната му имаше пяна. Той се опита да побегне, после се изправи на задни крака и размаха предните във въздуха. Звездин зацвили изплашено и се затегли надясно. Дръпнах силно юздите, възстанових контрола си и реших да ги пусна малко да потичат.

— Той пак е по петите ни! — извика Ганелон.

Изругах и се впуснахме в галоп. След известно време пътят ни тръгна успоредно на черната ивица. Препускахме по прав участък и хвърления назад поглед ми разкри, че целият хълм гореше, а пътят се спускаше като грозен белег през средата му. И тогава видях ездача. Той почти бе преполовил склона и се движеше напред като на дерби в Кентъки. Боже! Що за кон беше това! Взех да се питам коя ли Сянка го бе родила.

Задърпах юздите, отначало леко, после все по-силно, докато накрая започнахме да забавяме ход. Намирахме се само на стотина метра от черния път и бях забелязал, че недалеч напред имаше едно място, където разстоянието намаляваше почти до десет метра. Успях да накарам конете да спрат, когато стигнахме дотам и те останаха на място разтреперани. Подадох юздите на Ганелон, измъкнах Грейсуондир и слязох от каруцата.

Защо пък не? Мястото беше хубаво, открито, равно и може би онази черна, опустошена ивица земя, в пълен контраст с цветовете на живота и растежа непосредствено до нея, събуждаше някакъв патологичен инстинкт в мен.

— Какво ще правим сега? — попита Ганелон.

— Не можем да се отървем от него и ако мине през огъня, ще ни настигне до няколко минути. Няма смисъл да бягаме повече. Ще го посрещна тук.

Ганелон нави юздите около единия стърчащ край на каруцата и посегна към меча си.

— Не — спрях го аз. — Не можеш да повлияеш на изхода от битката по никакъв начин. Слушай какво искам от теб: закарай каруцата по-нататък по пътя и чакай там с нея. Ако всичко се развие както аз го искам, ще продължим напред. Ако ли не, веднага се предай на Бенедикт. Той преследва мен, а и ще бъде единственият, който ще може да те отведе обратно в Авалон. Ще го направи, сигурен съм. Поне ще се върнеш в родината си по този начин.

Ганелон се поколеба.

— Действай — подканих го. — Направи, каквото ти казах.

Той погледна надолу към земята. Разви юздите. Вдигна очи към мен.

— Успех — пожела ми накрая и подкара конете напред.

Отдалечих се от пътя, заех позиция пред една малка групичка млади дръвчета и зачаках. С Грейсуондир в ръка погледнах веднъж към черния път, после вперих очи в далечината.

Не след дълго конникът се появи отсреща, близо до линията на огъня, обграден отвсякъде от пламъци, дим и падащи горящи клони. Нямаше съмнение, че е Бенедикт — със завързана върху част от лицето му кърпа, вдигнал остатъка от дясната си ръка да предпазва очите си, приближаваше като някакъв призрачен беглец от ада. Той се хвърли през дъжд от искри и пепел, излезе на открито и препусна надолу по пътя.

Скоро можех да чуя тропота от копитата на коня му. По-изискано щеше да бъде, ако приберях меча в ножницата, докато го чаках. Но се опасявах, че ако го направя, няма да имам възможност да го извадя отново.

Взех да се питам как ли ще държи меча си Бенедикт и какъв вид ще е той. Прав? Извит? Дълъг? Къс? Той можеше да ги използва всичките с еднаква лекота. Беше ме учил да се бия…

Сигурно щеше да е не само изискано, но и разумно да прибера Грейсуондир. Той можеше да поиска първо да поговорим… а по този начин аз си търсех белята. Но докато звукът от копитата се приближаваше, осъзнах, че ме е страх да го направя.

Изтрих още веднъж дланта си, преди Бенедикт да е изникнал пред мен. Той бе забавил на завоя и вероятно ме видя в същия миг, в който го видях и аз. Яздеше право срещу мен, все по-бавно. Но не приличаше на човек, който има намерение да спре.

Усещането беше почти мистично. Не знам как иначе да го опиша. Съзнанието ми надбяга времето, докато той се приближаваше и аз се чувствах като че ли разполагам с цяла вечност да наблюдавам този мъж, който ми беше брат. Дрехите му бяха мръсни, лицето — черно, осакатената му дясна ръка — вдигната. Огромният звяр, който яздеше, беше черен на червени петна, с буйни червени грива и опашка. Ала наистина беше кон, очите му се въртяха, по муцуната му бе избила пяна, а дишането му бе такова, че сърцето да те заболи. Тогава забелязах, че Бенедикт носи меча си окачен на гърба и горната част стърчеше над дясното му рамо. Забавяйки ход, без да откъсва очи от мен, той изостави пътя, дръпна веднъж юздата и я пусна, като продължи да насочва коня с колене. Лявата му ръка замахна над главата му в жест, наподобяващ поздрав и сграбчи дръжката на меча. Той изскочи от ножницата без никакъв звук, описа красива дъга и зае позиция за смъртоносен удар. Приличаше на самотно крило от тъмна стомана с острие, което блестеше като огледална нишка. В този момент Бенедикт беше толкова величествен, че почти ме разчувства. И преди бях виждал този дълъг меч, закривен като коса. Само че тогава се биехме заедно срещу общия враг, който бях почнал да смятам за непобедим. Бенедикт бе доказал, че греша. Сега, като видях същото оръжие вдигнато срещу мен, завладя ме такова усещане за собствената ми уязвимост, каквото не бях изпитвал никога преди. Сякаш някакво було падна от света и аз внезапно проумях напълно понятието смърт.

Мигът отлетя. Отстъпих назад към горичката. Бях застанал там, за да използвам дърветата като предимство. Навлязох на три-четири метра сред тях и направих две крачки вляво. Конят се извъртя в последния възможен момент. Изпръхтя и изцвили, с разширени влажни ноздри. Зави, а изпод копитата му излетяха туфички мъх. Ръката на Бенедикт замахна с неуловима за окото скорост, като език на жаба, и острието на меча премина през една фиданка около десет сантиметра в диаметър. Дръвчето остана право за миг, после бавно се стовари на земята.

Той скочи от коня и се втурна към мен. Бях избрал горичката и по тази причина, да го накарам да се бие с мен на място, където дългият меч ще бъде възпрепятстван от клони и стволове.

Но той напредваше, размахваше оръжието почти нехайно и дърветата падаха около него, когато минаваше. Ех, само да не беше толкова дяволски изкусен. Само да не беше Бенедикт…

— Бенедикт — казах аз с нормален глас, — тя вече е голяма и може сама да взима решения.

Ала той с нищо не показа, че ме е чул. Просто продължи да се приближава, размахал този огромен меч на всички страни. Острието направо звънеше, като разсичаше въздуха, после глухо се врязваше в някое дърво, почти без да забавя движението си.

Вдигнах Грейсуондир и го насочих към гърдите му.

— Не се приближавай повече, Бенедикт. Не искам да се бия с теб.

Той наведе меча си за нападение и произнесе само една дума:

— Убиец!

Ръката му леко трепна и в същото време оръжието ми беше отбито силно встрани. Парирах неговия удар, Бенедикт с лекота се справи с атаката ми и отново настъпи към мен.

Този път дори не си направих труда да нападам. Просто отбих, отстъпих и се скрих зад едно дърво.

— Нищо не разбирам — извиках и наведох меча му, който мина през ствола и едва не ме намушка. — Не съм убивал никого напоследък. Още по-малко пък в Авалон.

Ново глухо врязване и едно дърво започна да пада към мен. Махнах се от пътя му, парирах и отстъпих.

— Убиец — повтори Бенедикт.

— Не разбирам за какво говориш.

— Лъжец!

Тогава се запънах и престанах да отстъпвам. По дяволите! Нямаше никакъв смисъл да умирам за нещо, което не бях извършил! Взех да нападам все по-бързо, като търсех незащитени места. Нямаше такива.

— Поне ми кажи! — извиках аз. — Моля те!

Но той изглежда бе приключил с приказките. Продължи да ме притиска и отново трябваше да отстъпя. Все едно се биех с ледник. Убедих се, че съвсем е полудял, ала от това не ми стана по-леко. При всеки друг безумната ярост би довела до изгубване на известен контрол в боя. Но Бенедикт бе изковал рефлексите си през вековете и искрено вярвах, че дори премахването на мозъчната му кора не би накарало неговите движения да загубят съвършенството си.

Той методично ме караше да отстъпвам, аз криволичех между дърветата, Бенедикт ги отсичаше и продължаваше да напредва. Допуснах грешката да атакувам и едва успях да спра ответния му удар на сантиметри от гърдите си. Преборих се с първата вълна на паниката, която ме заля, когато видях, че ме изтиква към края на горичката. Скоро щяхме да бъдем на открито и дърветата повече нямаше да го бавят.

Вниманието ми бе така съсредоточено върху него, че не разбрах какво се готви, докато то не стана.

Ганелон изскочи със силен вик отнякъде, метна се изотзад върху Бенедикт и прикова ръката с меча му към тялото.

Дори да бях искал, обаче, не получих възможност да го убия. Той беше прекалено бърз, а и Ганелон не познаваше силата му.

Бенедикт се извъртя надясно, като постави Ганелон помежду ни и в същото време замахна с остатъка от дясната си ръка и го удари в лявото слепоочие. После освободи лявата си ръка, хвана Ганелон за колана, вдигна го във въздуха и го запрати към мен. Докато аз отстъпвах встрани, той си взе отново меча от мястото, където беше паднал близо до краката му и отново ме нападна. Едва имах време да хвърля един поглед на Ганелон, който се бе свлякъл на купчина на около десет крачки зад гърба ми.

Парирах и възобнових отстъплението си. Беше ми останал само един номер и ме натъжи мисълта, че ако той не успее, Амбър ще бъде лишен от законния си монарх.

Не знам защо, но е по-трудно да се биеш срещу левак и това също беше пречка. Ала се налагаше да проведа малък експеримент. Трябваше да науча нещо, дори с цената на известен риск.

Направих голяма крачка назад, като излязох за миг от обсега на Бенедикт, после се наведох напред и атакувах. Движенията ми бяха съвсем точно премерени и много бързи.

Неочакваният резултат, който сигурно поне отчасти се дължеше на късмет, беше, че пробих защитата му, макар да пропуснах целта. За миг Грейсуондир се стрелна напред и закачи лявото ухо на Бенедикт. Това леко го забави за няколко мига, но не достатъчно, за да има значение. От друга страна го накара да подсили защитата си. Продължих настоятелно атаката си, без какъвто и да е нов успех. Бях го резнал мъничко, но кръвта течеше от ухото му и пръскаше наоколо, по няколко капки на интервали. Това можеше да ми подейства дори разсейващо, ако си позволях да му обърна внимание.

Тогава направих онова, от което се страхувах, но се налагаше да пробвам. Оставих се леко разкрит, само за миг, като знаех, че той веднага ще нанесе удар, насочен към сърцето ми.

Бенедикт го направи и аз отбих в последния момент. Не ми се искаше да мисля колко близо бе стигнал този път.

После започнах отново да се защитавам и да отстъпвам към края на горичката. Като парирах и вървях назад, минах покрай мястото, където бе паднал Ганелон. Още петнайсетина крачки продължих да се бия в защита, безпомощно.

След което отново се разкрих.

Той се хвърли веднага, както бе направил и първия път и аз пак успях да го спра. Бенедикт започна още по-усилено да настъпва, като ме изтласкваше към края на черния път.

Там го удържах и взех да се измествам към мястото, което си бях избрал. Трябваше да устоя само още няколко мига, да го наглася…

Бяха много тежки мигове, но аз се биех яростно и се подготвях.

Тогава се разкрих отново по същия начин.

Знаех, че ще постъпи както и преди, десният ми крак бе в позиция малко зад левия и приклекнах, когато го направи. Отбих съвсем леко меча му настрани и скочих заднешком върху черния път, моментално протягайки докрай ръка напред, за да обезкуража евентуален замах към главата ми.

Бенедикт реагира, както се бях надявал. Отби меча ми, пристъпи напред…

… и попадна върху мястото с черна трева, което бях прескочил.

В първия момент не посмях да погледна надолу. Просто продължих да се бия и дадох възможност на растенията да си свършат работата.

Необходими им бяха само няколко мига. При следващия си опит да направи крачка, Бенедикт осъзна, че нещо става. Видях как по лицето му първо се изписа изненада, после то отрази усилията му. Разбрах, че тревата го е хванала.

Съмнявах се, обаче, че ще успее да го задържи дълго, затова действах незабавно.

Заобиколих отдясно, извън обсега на оръжието му, прескочих тревата и се озовах пак от другата страна на черния път. Бенедикт направи опит да се обърне, но стръковете трева се бяха увили около краката му чак до коленете. Той се олюля за миг, но възстанови равновесието си.

Придвижих се зад него, откъм дясната му страна. Един лесен удар и с Бенедикт беше свършено, но сега, естествено, нямаше никаква нужда да го нанасям.

Той извъртя ръка зад гърба си и обърна глава, насочил меча си към мен. Същевременно взе да освобождава левия си крак.

Но аз имитирах удар отдясно и когато посегна да го отбие, ударих го с плоската част на Грейсуондир по врата.

Това го смая и успях да се приближа достатъчно, за да забия лявата си ръка в стомаха му. Бенедикт леко се сви, аз блъснах ръката му с меча и отново го ударих по врата, този път с юмрук, силно. Той падна в безсъзнание. Измъкнах меча от ръката му и го хвърлих встрани. Кръвта от лявото му ухо се стичаше надолу като някаква екзотична обица.

Оставих Грейсуондир, хванах Бенедикт под мишниците и го изтеглих навън от черния път. Тревата здравата се съпротивляваше, но с големи усилия успях да го освободя.

Ганелон вече се бе изправил на крака. Той се приближи с куцукане, застана до мен и загледа надолу към Бенедикт.

— Боже, какъв човек! — възкликна Ганелон. — Какъв човек само! Какво ще правим с него?

Вдигнах Бенедикт на ръце и се изправих.

— Ще го отнеса до каруцата като начало — рекох. — Ще вземеш ли мечовете?

— Добре.

Тръгнах нагоре към пътя, а Бенедикт продължаваше да е в безсъзнание… което беше добре, защото не исках да го удрям отново, ако можех да го избягна. Поставих го до едно голямо дърво край пътя близо, до каруцата.

Прибрах мечовете в ножниците, когато Ганелон дойде и го изпратих да вземе от въжето, с което бяха прикрепени сандъците. Докато той се занимаваше с тях, претърсих Бенедикт и намерих онова, което ми трябваше.

После го завързах за дървото, а Ганелон доведе коня му. Привързахме и него към близкия храст, върху който окачих и меча на Бенедикт.

Накрая се качих върху капрата на каруцата, а Ганелон се настани до мен.

— Смяташ просто да го оставиш там ли? — попита той.

— Засега — отвърнах.

Потеглихме нагоре по пътя. Не се обърнах да погледна назад, но Ганелон го направи.

— Още не е помръднал — съобщи той. После добави: — Никога не ми се беше случвало някой просто така да ме вдигне и да ме хвърли. С една ръка при това.

— Ето защо ти казах да чакаш при каруцата, а не да се биеш с Бенедикт, ако ме победи.

— Какво ще стане с него сега?

— Ще се погрижа да го освободят. След малко.

— Значи да не се безпокоя?

Кимнах.

— Хубаво.

Изминахме още около три километра и аз спрях конете. Слязох от каруцата.

— Не се притеснявай, каквото и да се случи — обърнах се към Ганелон. — Сега ще потърся помощ за Бенедикт.

Отдалечих се от пътя, застанах в сенките и извадих картите, която бях намерил в Бенедикт. Прегледах ги, намерих Жерар и го извадих от колодата. Останалите прибрах обратно в облицованата с коприна и инкрустирана със слонова кост дървена кутийка, в която Бенедикт ги бе държал.

Задържах Фигурата на Жерар пред себе си и почнах да я гледам.

След малко картата стана по-топла, по-истинска, картината сякаш се раздвижи. Усетих действителното присъствие на Жерар. Той се намираше в Амбър. Движеше се по улица, която познавах. Много приличаше на мен, само че беше по-едър, по-набит. Видях, че все още носи брада.

Той спря и се опули.

— Коруин!

— Да, Жерар. Добре изглеждаш.

— Очите ти! Можеш ли да виждаш?

— Да, отново мога да виждам.

— Къде си?

— Ела при мен и ще ти покажа.

Погледът му се втвърди.

— Не съм сигурен, че мога да го направя, Коруин. Точно в момента съм много зает.

— Става въпрос за Бенедикт — обясних аз. — Ти си единственият, на който мога да се доверя, за да му помогне.

— Бенедикт ли? Той в беда ли е?

— Да.

— Тогава защо не ме помоли сам?

— Не е в състояние. Той е възпрепятстван.

— Защо? Как?

— Прекалено дълго и сложно е за обясняване точно сега. Повярвай ми, Бенедикт има нужда от твоята помощ и то веднага.

Жерар захапа долната си устна и част от брадата си.

— И ти не можеш да се оправиш сам?

— Абсолютно невъзможно ми е.

— А смяташ, че аз ще мога?

— Убеден съм.

Той разхлаби меча си в ножницата.

— Не ми се иска да мисля, че това е някакъв номер, Коруин.

— Уверявам те, че не е. При цялото време, с което разполагах за размисъл, щях да съчиня някоя по-убедителна история.

Жерар въздъхна. После кимна.

— Добре. Идвам при теб.

— Давай.

Той постоя неподвижен за миг, след това направи крачка напред.

Озова се до мен. Вдигна ръка и ме тупна по рамото. Усмихна се.

— Коруин, радвам се, че възвърна очите си.

Отклоних поглед.

— И аз се радвам.

— Кой е онзи в каруцата?

— Един приятел. Името му е Ганелон.

— Къде е Бенедикт? Какъв е проблемът?

Махнах с ръка.

— Ей там, назад — рекох. — На около три километра по пътя. Завързан е за едно дърво. Конят му е вързан наблизо.

— Тогава защо си тук?

— Бягам.

— От какво?

— От Бенедикт. Аз съм този, който го завърза.

Жерар смръщи вежди.

— Нищо не разбирам…

Поклатих глава.

— Между нас се получи недоразумение. Той не ми даде да му обясня и започнахме да се бием. Ударих го, Бенедикт загуби съзнание и го завързах. Не смея да го освободя, защото пак ще се нахвърли върху мен. А не искам и да го оставя в това положение. Може да му се случи нещо лошо, преди да е успял да се освободи. Затова се обърнах към теб. Моля те, иди при него, развържи го и го изпрати до вкъщи.

— А ти какво ще правиш през това време?

— Ще се махна колкото мога по-бързо оттук и ще се скрия сред Сенките. Ще направиш услуга и на двама ни, ако го убедиш да не прави опит пак да хуква след мен. Не искам да ми се налага да се бия с него за втори път.

— Разбирам. А сега ще ми кажеш ли какво стана?

— Не ми е съвсем ясно. Той ме нарече убиец. Давам ти честната си дума, че не съм убил никого през цялото време, което прекарах в Авалон. Моля те, предай му думите ми. Нямам никакви причини да те лъжа и ти се кълна, че говоря самата истина. Освен това е възможно да се е разстроил и от още нещо. Ако го спомене, кажи му, че може да вярва на обяснението на Дара.

— И какво е това още нещо?

— Ще разбереш, в случай че го спомене. Ако не, все едно нищо не съм казал.

— Значи, да пита Дара?

— Да.

— Добре, ще изпълня молбата ти. Сега ще ми кажеш ли как успя да избягаш от Амбър?

Усмихнах се.

— Просто празно любопитство? Или смяташ, че един ден може да ти се наложи и сам да се възползваш от маршрута?

Жерар се засмя.

— Информацията ми се вижда полезна.

— Съжалявам, скъпи братко, че светът още не е готов да я узнае. Ако имах намерение да разкрия тайната на някого, това щеше да бъдеш ти… но и без това не би могъл да се възползваш от нея, а на мен може да ми послужи и в бъдеще.

— С други думи, имаш си свой собствен начин за влизане и излизане от Амбър. Какво си намислил, Коруин?

— А ти как смяташ?

— Отговорът е очевиден. Но аз изпитвам смесени чувства.

— Имаш ли нещо против да ги споделиш с мен?

Той махна с ръка по посока на онзи отрязък от черния път, който се виждаше от мястото ни.

— Онова нещо. То вече стига до подножието на Колвир. Всякакви чудовища изскачат от него и нападат Амбър. Ние се защитаваме и винаги побеждаваме. Но атаките стават все по-мощни и по-чести. Сега моментът не е подходящ за хода ти, Коруин.

— Или е направо съвършен.

— Може би за теб, но не непременно и за Амбър.

— Как се справя Ерик с положението?

— Задоволително. Както ти казах, все ние побеждаваме.

— Нямам предвид нападенията. Говоря за проблема като цяло — за причините.

— Аз самият пътувах доста покрай черния път и го проследих на голямо разстояние.

— И?

— Не успях да измина цялата му дължина. Нали знаеш как Сенките стават все по-трудно управляеми и странни, колкото повече се отдалечаваш от Амбър?

— Да.

— … Докато и самото ти съзнание започне да се изкривява и да се стреми към лудостта?

— Да.

— … И някъде отвъд всичко това лежи Царството на хаоса. Пътят е навсякъде, Коруин. Убеден съм, че пресича цялото разстояние.

— Значи е точно така, както се опасявах.

— Поради това, независимо дали ти симпатизирам или не, ми се иска да се откажеш от плановете си за момента. Сигурността на Амбър трябва да се поставя над всичко.

— Ясно. В такъв случай сега няма какво повече да си кажем.

— А твоите планове?

— Тъй като не знаеш какви са, безсмислено е да ти обяснявам, че са непроменени. Но е така.

— Не знам дали да ти пожелая успех, ала ти желая щастие. Радвам се, че си върна зрението. — Той ми стисна ръката. — Трябва вече да отивам при Бенедикт. Да разбирам ли, че не е зле наранен?

— Поне не от мен. Аз само го ударих няколко пъти. Не забравяй да му предадеш думите ми.

— Няма да забравя.

— И го отведи в Авалон.

— Ще се опитам.

— Е, довиждане засега, Жерар.

— Довиждане, Коруин.

После той се обърна и тръгна обратно по пътя. Наблюдавах го, докато се изгуби от поглед и едва тогава се върнах при каруцата. Прибрах неговата Фигура на мястото й в колодата и продължих пътуването си към Антверпен.

VIII

Стоях на върха на хълма и гледах надолу към къщата. Наоколо имаше доста храсталаци, затова не се опасявах, че някой ще ме забележи.

Всъщност дори не знаех какво очаквах да видя. Обгорели останки или паркирана кола отпред? Въоръжени пазачи или избито семейство сред мебелите от секвоя във вътрешния двор?

Покривът определено се нуждаеше от известно потягане, а моравата отдавна се бе върнала в своето естествено състояние, но иначе с изненада установих, че всички прозорци са здрави, с изключение на един отзад.

Да не би пък някой умишлено да поддържаше този запуснат вид, почудих се аз, после си постлах якето на земята и седнах отгоре. Запалих цигара. Други близки къщи в околността нямаше.

За диамантите получих почти седемстотин хиляди долара. Сделката я уредих за не повече от десетина дена. От Антверпен заминахме за Брюксел, където прекарахме няколко нощи в един клуб на Рю де Шар-е-Пен, докато човека, който ми трябваше успее да ни открие.

Замисълът ми доста озадачи Артър. Слаб и белокос, с добре поддържани мустаци, бившият летец от кралските военновъздушни сили и възпитаник на Оксфорд почна да клати глава още след първите две минути и непрекъснато ме прекъсваше с въпроси относно доставката. Макар и да не можеше да се сравнява със сър Базил Захаров, той също не позволяваше клиентите му да плещят врели-некипели и особено внимаваше да не стане някой фал непосредствено след получаването на пратката. Приемаше го като личен упрек, затова го имах за много по-надежден от останалите. В случая най го притесняваха плановете ми за уреждане на транспорта, понеже му се струваше, че всъщност нямам никакви.

По принцип за такива неща се иска сертификат на крайния потребител. Това общо взето е документ, потвърждаващ, че държавата X наистина е заявила въпросното въоръжение. Чрез този сертификат се получава разрешително за износ от страната производител на оръжията. Така поне привидно нещата изглеждат честни и почтени, макар че пратката може да се преориентира към друга държава още щом прекоси границата на страната износител. Обикновено за подобни цели се използват платените услуги на служител от посолството на държавата X — за предпочитане човек с роднини или приятели в министерството на отбраната на своята държава. Тарифите са изключително високи, но Артър ги знаеше всичките.

— Добре де — повтаряше той. — А с транспорта какво ще стане? Как ще прекараш доставката докъдето ти трябва?

— Това е мой проблем — рекох. — Остави го на мене.

Ала Артър продължаваше да клати недоверчиво глава.

— Не става така, полковник — каза той. (Викаше ми полковник още отначало, когато се запознахме преди дванайсетина години. Не знам защо.) — Нищо няма да излезе. Искаш да си спестиш малко пари, а току-виж си загубил цялата пратка, че и други неприятности могат да ти се струпат на главата. Остави на мене да се погрижа. Ще го направя чрез една от новите африкански държави…

— Не. От тебе се иска само оръжието.

Докато разговаряхме червенобрадият Ганелон просто си седеше до нас и пиеше бира с присъщия си злодейски вид, като кимаше на всяка моя дума. Понеже не знаеше английски, той нямаше ни най-малка представа за хода на преговорите. Пък и не го интересуваше. Все пак внимаваше да се придържа към инструкциите ми, затова от време на време ме заговаряше на тарийски и ние обменяхме по някой лаф на тоя език. Пълна идиотщина. Бедният Артър много си падаше по чужди езици, пък и му се щеше да научи направлението на стоката. Направо го усещах как се напъва да разгадае езика, на който си говорехме. Накрая вече клатеше глава с разбиране, сякаш всичко му се беше изяснило.

По едно време той изпъна шия и рече:

— От вестниците знам, че хората му могат да си позволят застраховката.

За мене това беше равностойно на съгласие, но реших да упорствам.

— Не — рекох. — Веднага щом получа автоматичните пушки, те просто ще изчезнат от лицето на Земята.

— Добре звучи — каза той. — Особено като се има предвид, че дори още не знам откъде ще ги вземем.

— Все едно.

— Прекалената самоувереност е вредна — отвърна Артър, после сви рамене. — Както и да е. Това си е твой проблем.

А като му споменах и за амунициите, той явно окончателно се убеди в моята лудост. Дълго седя мълчаливо, без даже да поклаща глава. Едва след десет минути успях да го накарам да прегледа спецификациите. Той пак почна да кима и да си мърмори за сребърни куршуми и инертни взривни вещества.

Във всеки случай парите в брой се оказаха решаващия аргумент в полза на моята идея. Според Артър с пушките и камионите нямало да има никакви проблеми, но уговарянето на военно предприятие да произведе необходимите амуниции щяло да излезе доста скъпо. Той даже се съмняваше дали би могъл да намери такова предприятие. Казах му, че цената няма значение и Артър сякаш се притесни още повече. Щом съм можел да си го позволя, защо тогава не опитаме със сертификат на крайния потребител…

— Не — рекох. — Ще го направим по моя начин.

Той въздъхна тежко и си подръпна крайчеца на мустака. После кимна. Приемаше условията ми.

Съгласието му, естествено, ми струваше майка си и баща си. Артър очевидно беше сметнал, че след като във всяко друго отношение съм съвсем нормален, значи не може да бъда луд, а по-скоро съм замесен в някоя гигантска далавера. Навярно изгаряше от любопитство какво точно става, но благоразумието му подсказваше да не си навира носа в съмнителни начинания, затова в крайна сметка се примири с предоставената му възможност да не се свързва твърде открито с такива деяния. Задачата му беше веднага щом открие подходящия производител на боеприпаси — швейцарски, както по-късно се оказа — да ме свърже директно с тези хора, а той самият да прибере парите и да излезе от играта.

Двамата с Ганелон отпътувахме за Швейцария с фалшиви паспорти. Неговият беше германски, а моят португалски. Лично аз не давах пет пари каква ще ми е новата самоличност, стига документите да са първокласна изработка, ала за Ганелон реших, че е най-добре да научи немски след като така или иначе трябваше да усвоява нов език, понеже в Швейцария винаги бъкаше от германски туристи. Той се справи доста бързо. Предупредих го да отговаря, че е израсъл във Финландия, в случай че някой истински германец или местен жител почнеше да му задава нахални въпроси.

В Швейцария останахме три седмици, тъй като исках да съм напълно убеден в качеството на поръчаните боеприпаси. Както и предполагах, в тази сянка персоналът беше доста муден. На тоя етап, обаче, стигаше и това да се придържат към желаната от мен комбинация, която, естествено, включваше предимно сребро. Не знам, може и да съм бил прекалено недоверчив, но си мислех, че по отношение на Амбър някои неща се вършат най-добре с тоя метал, пък и можех да си го позволя. Като не броим златото, нима за принцовете има по-подходящ куршум от сребърния? Ако стигнех дотам да застрелям Ерик, изобщо не възнамерявах да уронвам престижа му с нещо по-долнопробно. Нали така, братя мои?

После оставих Ганелон да се оправя сам известно време, понеже той съвсем като по Станиславски се беше вживял напълно в ролята си на турист. Изпратих го за Италия с фотоапарат на шията и прощален блясък в очите, а аз се върнах в Щатите.

Да, върнах се. В тази съборетина в подножието на хълма под мен бях живял почти десет години. Именно към нея пътувах, когато стана онази катастрофа, който доведе до всичко останало.

Смучех цигарата и гледах замислено къщата. По мое време тя беше в далеч по-добро състояние, защото се стараех да я поддържам. Бях я изплатил напълно: шест стаи с гараж за две коли и около трийсет декара имот. На практика целият склон беше мой. Живеех сам и ми харесваше. Прекарвах почти всичкото си време в кабинета или работилницата. Питах се дали дърворезбата на Мори още виси в кабинета. Наричаше се „Лице в лице“ и представляваше двама воини в смъртна хватка. Нямаше да е зле да си я взема обратно, но се съмнявах, че още ме чака. Вероятно всичко, което не беше откраднато, щеше да е отишло за покриване на просрочените данъци. Предполагах, че такава е практиката в щата Ню Йорк. Дори се изненадах, че къщата ми се виждаше празна, без нови обитатели. Исках да съм сигурен, затова продължавах да наблюдавам. А и не бързах заникъде. В момента нямах друга работа.

Бях се свързал с Жерар малко след пристигането си в Белгия. Засега не смятах да правя опити за разговор с Бенедикт. Боях се, че той веднага ще ме нападне.

Жерар ме изгледа внимателно. Доколкото виждах, беше сам, някъде на открито извън града.

— Коруин? — предположи той.

— Да. Какво стана с Бенедикт?

— Намерих го точно както ти ми го описа и го освободих. Беше готов веднага да хукне подир тебе, но успях да го убедя, че отдавна не съм те виждал. Ти нали каза, че си го оставил в безсъзнание, затова реших, че това е най-разумната политика. Пък и конят му беше много уморен. Върнахме се заедно в Авалон и останах с него за погребенията, после потърсих кон и сега съм на път към Амбър.

— Погребения ли? Какви погребения?

Физиономията му пак придоби познатия лукав израз.

— Наистина ли не знаеш? — попита той.

— Щях ли иначе да те питам, по дяволите!

— На слугите му. Били убити. Според него от тебе.

— Глупости — рекох. — Абсолютни глупости. За какво ми е да убивам слугите му? Не мога да разбера как…

— Малко след като се прибрал, той отишъл да ги търси, понеже никой не го посрещнал. После ги видял убити, а от теб и приятеля ти нямало и следа.

— Разбирам — казах. — Къде е открил труповете?

— Погребани, но плитко, в горичката зад градината откъм гърба на къщата.

Така, така… По-добре да не споменавам, че знаех за гроба.

— И защо според него съм го направил? — попитах.

— И той не знае, Коруин. В момента е много объркан. Чуди се защо не си го убил, когато си могъл да го сториш, и защо е трябвало да ме викаш, след като си имал възможността спокойно да го зарежеш.

— Чак сега разбирам защо той непрекъснато ме наричаше убиец, докато се биехме, но все пак… А ти каза ли му за моето уверение, че не съм убивал никого?

— Да. Той отначало го отхвърли като голословно твърдение, но аз твърдях, че си звучал искрено, пък и самият ти си бил доста изненадан. Впечатлението ми е, че е притеснен от настоятелността ти. Няколко пъти ме пита дали ти вярвам.

— А ти вярваш ли ми?

Жерар сведе поглед.

— Дявол да го вземе, Коруин! Откъде да знам на какво да вярвам! Не знам нищо за цялата тази история. От толкова време не сме се виждали… — Той вдигна очи към мен и добави: — А има и друго.

— Какво?

— Защо ми се обади да му помогна? Защо точно на мен? Можеше да потърсиш всеки друг.

— Шегуваш ли се? — рекох.

— Напротив. Искам отговор.

— Добре тогава. Ти си единственият, на когото имам доверие.

— Само затова ли?

— Не. Идеята е, че Бенедикт не желае в Амбър да знаят неговото местонахождение, а доколкото ми е известно само ти и Джулиан сте наясно с координатите му. Джулиан не ми вдъхва доверие, оставаш ти.

— А ти откъде знаеш за мен и Джулиан?

— Дара ми каза. Преди известно време Бенедикт ви помогнал, когато сте били загазили на оня черен път и ви прибрал у тях да се посъвземете.

— Дара ли? Коя е тази Дара?

— Сираче. Навремето родителите й работели при Бенедикт — рекох. — Била е там, когато ти и Джулиан сте пристигнали.

— На която ти изпрати гривна. Сещам се. Веднъж я спомена пред мене на пътя. Тъкмо ме беше повикал.

— Именно. Какво те притеснява?

— Нищо. Сетих се коя е, но не я помня добре. Я ми кажи, ти защо си тръгнал така внезапно? Съгласи се, че постъпката ти е била като на гузен човек.

— Така е — отвърнах. — Но не съм убивал никого. Отидох до Авалон да взема нещо, което ми трябваше, взех го и изчезнах. Нали видя оная каруца и забеляза, че не беше празна. Измъкнах се преди завръщането на Бенедикт, за да не се налага да му давам обяснения. Не мислиш ли, че ако исках да избягам, нямаше да тръгна с каруца, а щях да се метна на кон? Логично е, нали?

— Какво имаше в каруцата?

— Не питай — рекох. — Не ми се щеше да го казвам на Бенедикт, няма да го чуеш и ти. Е, той ако иска, може да го научи, ала нека първо се потруди малко. Пък и не е голяма тайна. По-важното е, че съм ходил за нещо и съм го получил. Нещо, което в Авалон не е имало кой знае каква стойност, но на друго място може да се окаже доста полезно. Това стига ли?

— Да — отвърна Жерар. — Звучи правдоподобно.

— Тогава отговори на моя въпрос. Смяташ ли, че аз съм ги убил?

— Не — рече той. — Вярвам ти.

— А Бенедикт? Какво мисли той?

— Знам, че преди първо да е говорил с теб, няма да те нападне отново. Вече не е толкова убеден, сигурен съм.

— Добре. И това е нещо. Благодаря ти, Жерар. Довиждане засега, трябва да тръгвам — казах аз и понечих да прекъсна връзката.

— Почакай, Коруин! Момент!

— Какво има?

— Как се оправи с черния път? Помниш ли как разруши един участък от него, точно на мястото, където го прекоси? Как го направи?

— С Лабиринта — отвърнах. — Ако имаш подобни проблеми, винаги използвай Лабиринта. Нали знаеш как понякога се налага да го задържаш в съзнанието си, когато сенките почнат да ти бягат и нещата тръгнат да се изплъзват от контрол?

— Да. Опитвал съм, но не е излизало нищо. Само ме е боляла главата. На сенките изобщо не им действа.

— И да, и не — рекох. — Разбирам какво е ставало. Просто не си опитвал достатъчно твърдо. Аз, например, приложих Лабиринта с такава сила, че главата ми щеше да се пръсне. От болка почти ослепях и вече мислех, че ще умра, когато пътният участък почна да се разпада. Преживяването не беше никак приятно, но поне свърши работа.

— Ще го запомня — обеща Жерар. — Смяташ ли да говориш с Бенедикт?

— Не — отвърнах. — Нямам какво повече да му кажа. Нека се успокои малко, че иначе пак ще почне отначало. Предпочитам първият ход да е негов, защото не желая да се бием отново. Сега, като приключим разговора, ще се скрия за доста дълго време и ще отказвам всякакъв опит за контакт.

— Ами Амбър, Коруин? Какво ще стане с Амбър.

Помълчах със сведен надолу поглед, после казах:

— Само гледай да не ми се изпречиш на пътя като се върна, Жерар. Няма да има място за съперничество, уверявам те.

— Коруин… Почакай. Помисли преди това, моля те. Не нападай Амбър. Ще сбъркаш.

— Съжалявам, Жерар. Мисля по този въпрос вече цели пет години, и то повече от всички вас, взети заедно.

— В такъв случай и аз съжалявам.

— Време е да вървя.

Той кимна.

— Довиждане, Коруин.

— Довиждане, Жерар.

Изчаках още няколко часа, докато слънцето се скри зад хълма, а къщата потъна в полумрака на настъпващия здрач, загасих последната цигара и изтупах якето, облякох го и се изправих. Зад мръсните прозорци не се виждаха никакви признаци на живот, зад счупения — също. Тръгнах бавно надолу по хълма.

Жилището на Флора в Уестчестър беше продадено още преди няколко години, но това не ме изненадваше. Бях го установил от чисто любопитство, понеже така и така се намирах в града. Даже веднъж минах с кола оттам. Тя наистина нямаше никакви основания да остава повече на сянката Земя. Последния път, когато я видях, Флора се радваше на почести в Амбър, след успешното приключване на продължителната й задача. Досадна история. През цялото време съм се намирал толкова близо до нея, а изобщо не съм усещал присъствието й.

Мислех да се свържа и с Рандъм, но се отказах. Единствената ми полза от него щеше да е информация за текущото положение в Амбър. От такова нещо безспорно имах нужда, но в момента не то беше най-важното. Бях почти сигурен, че мога да му вярвам. Все пак в миналото ми беше правил известни услуги, макар и не от алтруизъм, ала поне се стараеше човекът. От друга страна, оттогава бяха минали пет години и почти нищо вече не беше същото. Рандъм отново се ползваше с благосклонността на Амбър, а и се бе оженил. Нищо чудно да му се искаше да се издигне още малко. Не знаех. Но като прецених евентуалните плюсове и минуси, реших засега да изчакам и да опитам да се срещна с него при следващото ми идване в града.

Удържах на думите си, че ще отказвам контактите, а през първите две седмици на сянката Земя ме търсеха почти ежедневно. Слава Богу, следващите няколко седмици ги прекарах на спокойствие без да ме безпокоят. От къде на къде ще позволявам на всеки да се рови току-така в мозъка ми? Не, братя мои. Благодаря.

Приближих се откъм задната страна на къщата, промъкнах се до прозореца и го забърсах с лакът. Наблюдавах я от три дни и не вярвах вътре да има някой, ала знае ли човек…

Надзърнах през стъклото.

Цареше абсолютен безпорядък, разбира се, и много от нещата ми ги нямаше, но други още си стояха. Пристъпих към вратата и опитах да я отворя. Беше заключена. Усмихнах се доволно и отидох във вътрешния двор. Девет тухли навътре и четири нагоре. Ключът си беше там. Взех го и тръгнах обратно, като в движение го изтрих в якето си. Отключих и влязох.

Дебел слой прах покриваше всичко, ала тук-там се забелязваха следи от чуждо присъствие. Виждаха се чаши от кафе, опаковки от сандвичи и дори вкаменени останки от хамбургер, изхвърлени в огнището. През комина бяха нахлували доста стихии, откакто ме нямаше. Пресегнах се и затворих димоотвода.

След малко установих, че бравата на предната врата е строшена, затова някой просто я беше заковал. Неприличен надпис красеше едната стена в преддверието. Влязох в кухнята. Пълен хаос. Всичко, което не беше откраднато, се търкаляше по пода. Печката и хладилникът бяха изчезнали, даже се забелязваше как са ги мъкнали към изхода. Отидох в работилницата. От нея буквално не беше останало нищо. Нищичко. На минаване покрай спалнята, обаче, с учудване установих, че леглото ми си седи — все още неоправено — заедно с два доста скъпи стола. А кабинетът ми поднесе дори по-голяма изненада. Върху просторното писалище се търкаляха какви ли не боклуци, но това си беше така открай време. Запалих цигара и седнах зад него. Вероятно не си бяха дали труд да го отмъкнат само заради тежестта му. Книгите ми също си стояха на лавиците. По принцип тях никой не ги краде, освен приятели.

Едва в този момент я видях…

Великолепната дърворезба на Йошитоши Мори продължаваше да си виси на старото място. Семпла и чиста творба, елегантна и въздействаща. Изобщо не бях допускал, че никой не би задигнал най-ценното ми притежание.

Чиста ли? Огледах я внимателно и прекарах пръст по ръбовете. Вярно, прекалено чиста беше. Прахът върху дървото беше несравнимо по-малко, отколкото по другите предмети в къщата. Проверих за жички от взривно устройство, уверих се в липсата им и свалих дърворезбата от кукичката, на която висеше.

Интересно. Отзад би трябвало да има по-светло петно, ала нямаше. Цветът на стената беше еднакъв навсякъде. Поставих творбата на Мори върху перваза на прозореца и се върнах при писалището. Почвах да се притеснявам, без съмнение точно както и го беше замислил неизвестният ми противник. Очевидно някой беше прибрал дърворезбата при себе си — за грижите аз естествено не можех да не бъда благодарен — и сега съвсем наскоро я бе върнал обратно на мястото й. Като че ли завръщането ми е било очаквано.

Всичко това би следвало да ме накара веднага да напусна къщата, но реших, че не си струва. Ако беше капан, той вече щракна. Измъкнах пистолета от джоба на якето си и го пъхнах зад колана. В крайна сметка доскоро и аз самият не подозирах, че ще се върна тук. Бях го решил съвсем спонтанно, тъй като внезапно ми остана малко свободно време. Даже още не знаех какво ме накара да посетя отново бившето си жилище.

С една дума от моя страна това беше съвършено непредвиден ход. А щом съм тръгнал да посещавам старата обител, целта ми явно е да си взема обратно единствения ценен за мене предмет в нея. Дай тогава да му го пазим и после да го окачим така, че той непременно да го забележи. Много добре. Така и стана, забелязах го. Досега никой не ме нападаше, значи не беше и капан в истинския смисъл на това понятие. Какво оставаше?

Съобщение. Сигурно е някакво съобщение.

Но какво? И от кого? Къде да го търся?

Най-безопасното място в къщата, поне докато живеех в нея, беше сейфът. Всеки от братята ми можеше да се справи с него. Пристъпих към стената в дъното, натиснах дъската и я извадих. Набрах комбинацията на шайбата, отдръпнах се назад и предпазливо отворих вратичката със старото си бастунче.

Взрив не последва. Дотук добре. Не че очаквах нещо, ама просто така. Вътре нямаше нищо интересно: няколкостотин долара, малко ценни книжа, разписки, разни стари писма. Най-отгоре, обаче, лежеше съвсем нов бял плик. Него не го помнех. Виждах и името си, изрисувано с калиграфски почерк. Не с проста химикалка, разбира се. Пликът съдържаше писмо и карта.

Братко Коруин — започваше писмото. — Ако прочетеш това, значи начинът ни на мислене продължава да е сходен, така че поне донякъде мога да предугаждам твоите постъпки. Благодаря задето временно се наслаждавах на дърворезбата от дома ти — според мен именно тя е едната от двете причини за завръщането ти в тази мизерна сянка. Оставям ти я обратно с огромно нежелание, понеже вкусовете ни също са близки, така че от няколко години тя заемаше достойно място в моите покои. В този смисъл откривам и друга връзка. Приеми връщането на дърворезбата като израз на откритост и доброжелателност от моя страна. За да те убедя в чувствата си, ще ти кажа откровено, че не съжалявам за нищо от случилото се, освен за това, че не те убих, когато трябваше. Предполагам, че тогава суетата ми попречи. Може би с времето очите ти са се оправили, ала лично аз се съмнявам дали дори и то би успяло някога да промени нашите отношения. В момента на бюрото ми лежи онова твое писмо, в което казваш, че ще се върнеш. Ако го бях писал аз, значи наистина щях да го сторя. И като знам колко си приличаме, очаквам твоето завръщане с известна доза загриженост. Имам те за умен човек и предполагам, че ще го направиш с подкрепления, но ти предлагам да забравим гордостта и предразсъдъците. Искам мир между двама ни, Коруин, и то не заради себе си, а в името на кралството. От известно време Амбър непрекъснато страда от нападения на същества от Сенките, чиято природа не ми е съвсем понятна. Цялото семейство застана единодушно зад мен срещу тези чудовищни изстъпления, каквито друг път не помня да е имало против Амбър. Необходима ми е и твоята подкрепа в борбата. А ако не си съгласен, моля те поне да се въздържаш от нападения за известно време. В случай че склониш да ми помогнеш, няма да настоявам да ми засвидетелстваш никакво преклонение, освен да се съобразяваш с ръководната ми роля, докато трае кризата. Ще се ползваш с обичайните привилегии. Държа да се свържеш с мен, за да се увериш, че говоря истината. Тъй като не успях да те открия чрез твоята Фигура, прилагам моята, за да опиташ ти. Знам, че винаги се съмняваш в думите ми, но този път можеш да ми вярваш.

Ерик, крал на Амбър

Препрочетох писмото още веднъж и се усмихнах. За какво служеха проклятията, според него?

Няма да го бъде, братко. Много мило от твоя страна, че си се сетил за мен в момент на нужда — и нямам причини да се съмнявам в теб, повярвай ми, понеже сме почтени хора, — ала срещата ни ще стане както аз съм я замислил, а не по твоя приумица. Що се отнася до Амбър, не съм безразличен към проблемите му, но ще се справя с тях както и когато аз избера. Ти много сбърка, Ерик. Реши, че си незаменим, сякаш не знаеш, че гробищата са пълни с незаменими хора. Това, обаче, ще ти го кажа по-късно. Лице в лице.

Напъхах писмото и картата в джоба на якето и изгасих цигарата си в мръсния пепелник на писалището. После отидох в спалнята да потърся парчета от чаршафи, за да загъна в тях скъпоценната дърворезба с двамата воини, които щяха да ме почакат още малко, този път на по-безопасно място.

Обикалях къщата и продължавах да си задавам въпроса защо всъщност се върнах. Мислех за хората, които познавах, докато живеех тук и се питах дали ме помнят още, дали и те се питат какво е станало с мен. Никога нямаше да разбера, естествено.

Навън вече се беше мръкнало и първите звезди блещукаха по ясното небе. Излязох и заключих вратата след себе си, после отидох във вътрешния двор, върнах ключа на старото му място и поех обратно нагоре по хълма.

Стигнах билото, обърнах се и погледнах към къщата. Тя сякаш съвсем се беше свила в мрака. Изглеждаше смачкана и безутешна като празна опаковка от бира край пътя. Поех бавно надолу към мястото, където бях паркирал. Не биваше да се обръщам.

IX

С Ганелон напуснахме Швейцария с два камиона. Бяхме ги докарали от Белгия и сега моят возеше пушките. Триста броя по пет килограма, или общо около тон и половина чисто тегло, което съвсем не беше зле. Дори и с боеприпасите, пак оставаше достатъчно място за горивото и останалото снаряжение. Бяхме дошли за по-напряко през Сенките, разбира се, за да избегнем разни личности по границите, които само задържаха движението. Тръгнахме си по същия начин, като аз карах пръв, за да проправям пътя, така да се каже.

Прекосявахме мрачни хълмове и малки селца, където единствените превозни средства се теглеха от коне. Когато небето пожълтя като лимон, товарните добичета станаха странни твари, раирани и пернати. Карахме с часове, докато накрая видяхме черния път. Известно време се движехме успоредно с него, после се отклонихме в друга посока. Небето смени десетина пъти цвета си, контурите на ландшафта омекнаха и пейзажът стана равнинен, след това отново се появиха хълмове. Пълзяхме по черноземи и се носехме по равни като стъкло настилки. Преодоляхме планински проход и минахме покрай море с цвят на тъмно вино. Застигахме бури и мъгли.

Отне ми половин ден, докато открия моите хора и пак не бях сигурен дали са те или някоя друга сянка, толкова подобна на тях, че на практика беше все едно. Имам предвид онези създания, които вече веднъж бях използвал. Ниски, много мургави и космати, с дълги зъби и нокти, които скриваха като котки. Пръстите им, обаче, бяха изключително ловки, а и ме боготворяха. Посрещнаха ме възторжено. Не ги интересуваше това, че преди пет години бях пратил най-добрите им мъже да гинат по чужди земи. Боговете просто са безгрешни. Можеш само да ги обичаш, да им служиш и да им се подчиняваш. Затова сега бяха силно разочаровани, че ми трябваха само неколкостотин от тях. Наложи се да връщам хиляди доброволци. А и не изпитвах почти никакви угризения на съвестта. Би могло да се каже, че като прибягвах до услугите на същите хора, един вид доказвах, че другите не бяха загинали напразно. Естествено, такива мисли и през ум не ми минаваха, но по принцип съм любител на софистиката. Или бих ги нарекъл наемници, на които се заплаща с духовна храна. Какво значение имаше дали се бият за пари или за вяра? Когато се нуждаех от войници, бях в състояние да предлагам и от двете.

Пък и на това място те бяха единствените, които притежаваха огнева мощ. Моите амуниции тук не действаха, затова се наложи няколко дни да се придвижваме през Сенките, докато попаднем на земя, която да наподобява Амбър в достатъчна степен, за да възвърнат оръжията своята функционалност. Всъщност при сенките важи законът за сходството на съответствията и новото място наистина беше близо до Амбър. Това донякъде ме притесняваше по време на обучението на войниците, макар да не вярвах, че някой от братята ми би попаднал точно на тази сянка. Ала знае ли човек. Ставали са и по-лоши съвпадения.

Военното обучение ни отне почти три седмици и чак тогава реших, че сме готови. Една свежа слънчева сутрин вдигнахме лагера и поехме през Сенките начело с двата камиона, следвани от колоните войници. Съвсем близо до Амбър камионите щяха да откажат да вървят — даже вече имахме известни проблеми с тях, — но все пак трябваше да ги използваме за извозване на снаряжението колкото се може по-напред.

Този път възнамерявах да прекосим Колвир от север, вместо отново да се мъчим да го правим откъм морето. Хората ми бяха предварително запознати с релефа на местността и благодарение на многократните тренировки стрелците знаеха своето точно място във взводовете.

Спряхме за обяд, похапнахме и продължихме сред сенките, които бавно се отдръпваха от нас. Небето беше станало тъмносиньо и някак ярко — небето на Амбър. Почвата чернееше, прорязвана тук-там от скалните отломъци и зеленината на наболата трева. Листата на дърветата и храсталаците изглеждаха като току-що окъпани. Въздухът беше кристалночист.

Привечер стигнахме до първите гигантските дънери на Ардън, където останахме да пренощуваме, като преди това оградихме лагера с многобройни постове. Ганелон, с барета и маскировъчно облекло, дойде при мен и двамата стояхме до късно през нощта, надвесени над картите, които бях направил. До планинските вериги ни оставаха още около шейсет километра.

На другия ден следобед камионите отказаха напълно. Отначало двигателите им почнаха да се давят, после изобщо не искаха да запалят. Бутнахме ги в един овраг и ги покрихме с клони, после си разпределихме снаряжението и храната и продължихме напред.

Малко след това изоставихме разбития селски път и поехме през гората. Още я помнех добре, затова придвижването не ни създаваше особени проблеми. Ставаше по-бавно, разбира се, ала така поне увеличавахме шансовете да не бъдем разкрити от патрулите на Джулиан. Дърветата бяха доста големи, понеже се намирахме на територията на Ардън, чиято топография разгръщаше пред погледа ни познати гледки, докато се движехме.

Този ден не срещнахме нищо по-опасно от лисици, елени, зайци и катерички. Миризмите и цветовете в златистозелено и кафяво ме подсетиха за отминалите далеч по-щастливи времена. Към залез-слънце забелязах горски масив, зад който прозираха очертанията на Колвир. Върховете му бяха забулени в облаци, очевидно по най-високите ридове бушуваше буря.

На другия ден по обяд се натъкнахме на един от патрулите на Джулиан. Не знам какво стана точно, нито кой кого изненада повече. Престрелката избухна мигновено, а аз почти прегракнах в стремежа си да я спра, тъй като хората ми нямаха търпение да изпробват новите си оръжия по истински мишени. Очистихме всички. Бяха малка група: едва осемнайсет човека. От наша страна имахме само един леко ранен, и то май се беше самонаранил или някой от другарите му го бе прострелял погрешка. Така и не разбрах причината. Наложи се веднага да напуснем района, понеже бяхме вдигнали доста шум, а нямахме никаква представа за разположението на чуждите сили в околността.

До мръкване изминахме много път, все нагоре и нагоре. Планината вече се виждаше, стига да нямаше препятствия пред линията на погледа. Буреносните облаци продължаваха да обгръщат върховете. Тази нощ хората ми не заспаха до късно, понеже бяха превъзбудени от първата успешна битка.

На следващия ден се добрахме до подножието, като по пътя си избягнахме сблъсъка с още два патрула. Настоявах да продължим прехода и след залез-слънце, за да стигнем до едно удобно място, което знаех отпреди. Пренощувахме може би на километър по-нагоре в сравнение с предишната нощ. Вече се намирахме под облачната пелена, но засега дъждът ни щадеше, независимо от ниското атмосферно налягане, обикновено предхождащо бурите. Спах зле и сънувах горящата котешка глава и Лорейн.

На сутринта поехме отново под плътните сиви облаци и аз твърдо и неотклонно водех войниците по урвите нагоре. Чуваха се далечни гръмотевици, въздухът беше наелектризиран.

Малко след това, докато се катерехме по скалисто свлачище, някъде отзад проехтя крясък, последван от стрелба. Хукнах натам.

Видях малка група мъже и Ганелон сред тях, които оживено обсъждаха нещо на тих глас. Приближих се и не повярвах на очите си. Доколкото помнех, такова нещо никога не е било забелязвано толкова близо до Амбър. Преди това бях виждал мантикора само веднъж, и то на някакви далечни южни острови. Около три и половина метра на дължина, със страховита пародия на човешка глава върху тяло на лъв и криле на орел, в момента отпуснати и окървавени, това чудовище винаги стоеше на челно място в моя черен списък.

— Разкъса Рал! Разкъса го надве — продължаваше да повтаря един от мъжете.

Двайсетина крачки по-нататък се виждаха останките на Рал. Покрихме ги с брезент и поставихме отгоре няколко камъка, повече нищо не можехме да направим. Ако не друго, тази жертва поне ни напомни за бдителността, която бе поизчезнала след вчерашната лесна победа. Хората се умълчаха и вече се движеха по-предпазливо.

— Голям звяр — рече Ганелон. — По интелигентност не отстъпвал на хората.

— Може.

— Знаеш ли, Коруин, чувствам се някак неспокоен. Сякаш усещам, че нещо ужасно ще се случи. Не знам как да ти го обясня.

— Разбирам те.

— И ти ли се чувстваш така?

— Да.

Ганелон поклати глава.

— Сигурно е от времето — добавих аз.

Той пак поклати глава, този път по-бавно.

Докато се изкачвахме нагоре, небето продължаваше да се смрачава, гръмотевиците също не млъкваха нито за миг. От запад проблясваха мълнии и светкавици, вятърът се усилваше. Тъмни облаци се носеха покрай зъберите на планинските върхове, а зад тях прозираха някакви черни очертания, наподобяващи огромни птици.

След малко се натъкнахме на втора мантикора, но този път я ликвидирахме без жертви от наша страна. Час по-късно ни нападна ято странни птици с остри като бръснач клюнове, каквито не бях виждал никога. Успяхме да ги отблъснем, ала случката ме обезпокои.

Въпреки всичко продължавахме неотклонно нагоре, като все по-често се питахме кога ли ще започне бурята. Скоростта на вятъра нарастваше непрекъснато.

Вече стана доста тъмно, макар да знаех, че слънцето още не е залязло. Доближавахме нивото на облаците и въздухът се изпълни с влажна мъгла. Влагата беше навсякъде, скалите се хлъзгаха. Изкушавах се да обявя края на днешния преход, но до Колвир оставаше немалко път, затова не желаех да намалявам и без това оскъдните дажби храна, които бях изчислявал изключително внимателно.

Придвижихме се още шест километра и добавихме може би хиляда метра към надморската височина, когато най-после реших да спрем. Беше непрогледен мрак, раздиран единствено от проблясъците на светкавиците. Разположихме се в кръг на един каменист и обезлесен склон, като се погрижихме за достатъчно часовои. Гръмотевиците тътнеха като тържествени фанфари от военен марш. Температурата рязко спадна. Даже и да бях позволил огньове, наоколо нямаше нищо годно за горене. Очакваше ни студена и влажна бурна нощ.

Мантикорите ни нападнаха няколко часа по-късно, изненадващо и безшумно. Загубихме седем души, но унищожихме шестнайсет звяра. Нямам представа колко от тях избягаха. Превързвах си раните и ругаех Ерик за незнайните сенки, откъдето бе изнамерил чудовищните създания.

На утрото, или по-скоро по време на онова, което тук минаваше за утро, преодоляхме още осем километра в посока към Колвир, после свърнахме на запад. Това беше единият от трите маршрута, които можехме да използваме, но според мен най-добрият от гледна точка на внезапната атака. Онези птици пак ни досаждаха на няколко пъти, като ставаха все по-многобройни и дръзки. Засега, обаче, стигаше само да застреляме пет-шест и останалите ни оставяха на мира.

Най-накрая заобиколихме основата на гигантски скален масив, повървяхме още малко нагоре в мъглата и гръмотевиците, и пред погледа ни се откри внезапна гледка: вдясно, по протежение на десетки километри под нас лежеше Долината Гарнат. Наредих да спрем и отидох да огледам обстановката.

Когато за последен път бях виждал тази някога прелестна долина, тя представляваше пълна пустош и разруха. А сега изглеждаше още по-зле. Прекосяваше я черният път, който стигаше до подножието на Колвир и там свършваше. В момента долу се водеше битка. Препускаха ездачи, сблъскваха се и се отдръпваха. Пехотата напредваше, влизаше в ръкопашни схватки, после отстъпваше. Сред биещите се проблясваха светкавици и мълнии. Черните птици се стрелкаха насам-натам като носени от вятъра пепелища.

Влагата обгръщаше всичко сякаш беше студен покров. Ехото от битката кънтеше и подскачаше по ридовете. Гледах надолу и се чудех какво става. Поради голямото разстояние не можех да различа воюващите. Отначало реших, че вероятно някой друг преследва същата цел като моята: навярно Блийс, оживял и завърнал се с нова армия.

Не, не. Нападателите идваха от запад и настъпваха по черния път. А и едва сега установих, че птиците са на тяхна страна, както и някакви други неясни хвърчащи твари, неприличащи нито на хора, нито на коне. Сигурно бяха мантикори.

Видях също, че светкавиците се стоварваха върху нападателите, като изпепеляваха всичко около себе си, но не докосваха отбраняващата се страна. Тогава си помислих, че очевидно Ерик бе успял да постигне известен контрол върху така наречения Рубин на справедливостта, чрез който татко налагаше волята си на климата около Амбър. Преди пет години Ерик го бе използвал доста ефектно срещу нас.

Значи силите от Сенките, за които напоследък толкова слушах, се бяха оказали по-силни, отколкото ги смятах. Допусках, че ще досаждат, но не чак дотам да се стигне до битка в подножието на Колвир. А тя продължаваше да вилнее с всичка сила. Пътят долу сякаш се гърчеше в агония от трескавите действия на сражаващите се върху него.

До мен застана Ганелон, мълчалив и сериозен. Не исках да отговарям на въпросите му, но се чувствах безсилен да му го кажа, освен във вид на някакъв отговор.

— Какво ще правим сега, Коруин?

— Ще ускорим крачката — рекох. — Искам довечера да сме в Амбър.

Пак потеглихме. Движехме се с добро темпо, пък и още не валеше, само дето светкавиците и гръмотевиците ставаха все по-чести и силни, а в промеждутъците ни заобикаляше постоянен сумрак, макар и да беше следобед. След известно време стигнахме до едно сравнително безопасно място на около осем километра от северните покрайнини на Амбър и спряхме за кратка почивка и последно хранене. Трябваше да си крещим, за да се чуваме, затова не можах да говоря пред строя, но помолих хората да си предадат един на друг, че сме в опасна зона и е необходима повишена бойна готовност.

Оставих ги да си почиват, а аз си взех хранителната дажба и тръгнах на разузнаване. След около километър и половина се покатерих по някакъв стръмен скат и поспрях на върха му, за да си поема дъх. В подножието на склона битката беше в разгара си. Прикрих се внимателно и надзърнах. Виждаше се как подразделение от Амбър се биеше с по-многочислена група нападатели, които или ни бяха преварили по същия път, или идваха от друго място. Вероятно ставаше дума за второто, понеже не бяхме забелязали никакви следи от придвижване преди нас. Всъщност битката обясняваше защо в последните участъци от прехода не се бяхме сблъсквали с охранителни патрули.

Примъкнах се още малко напред. Нападателите можеха да са дошли по останалите два маршрута, но сега разбирах, че и това едва ли е така. Те извираха от запад като някакви гигантски вихрушки от понесени от ураган листа. Във въздуха се виждаха и други фигури, освен тези на войнствените птици. Нападателите яздеха някакви двукраки крилати създания, подобни на дракони, които на мен ми приличаха на грифоните от хералдическите символи. Досега не бях виждал истински грифон, но от друга страна не си спомнях някога да съм изпитвал особено желание да търся подобни зверове.

Сред защитниците имаше доста стрелци с лъкове, които ловко поразяваха летящите обекти, да не говорим за несекващите мълнии и светкавици, чиито ослепителни избухвания направо изпепеляваха въздушните пълчища. Те обаче продължаваха да прииждат, като гледаха да кацнат на земята, така че да се бият заедно с другите срещу защитниците на Амбър. Огледах се и не след дълго открих пулсиращия блясък, излъчван от Рубина на справедливостта. Намираше се в средата на най-голямата група защитници, просветващ близо до основата на висока скала.

Напрегнах зрението си, за да видя кой го носеше. Така си и мислех. Беше Ерик.

Пропълзях още по-напред. В този момент водачът на най-близката група защитници замахна с меча си и обезглави един тръгнал да каца грифон, после сграбчи с лявата си ръка бронята на ездача и го подхвърли поне на десет метра височина, така че да падне извън отбраняваната ивица. Извърна се да кресне някаква заповед и видях, че е Жерар. Нямаше съмнение, че замисля контраатака по фланговете на нападателите, които се струпваха към основата на скалата. От другата страна напредваше втора група войници със същата цел. Дали не ги предвождаше още някой от братята ми?

Гледах битката и се питах колко време вече продължава, както в долината, така и горе във въздуха. Явно не беше отскоро, като се има предвид продължителността на необичайната буря.

Придвижих се вдясно и насочих вниманието си на запад. В долината боят бушуваше без никакви признаци на стихване. От такова разстояние беше невъзможно да се определи нито кой кой е, нито накъде клони победата. Забелязвах, обаче, че от запад не се появяват нови подкрепления в помощ на атакуващите. Не бях сигурен аз какви мерки да предприема. Знаех само, че не бива да се нахвърлям върху Ерик точно сега, когато вниманието му бе изцяло ангажирано с отбраната на Амбър. Може би най-разумно щеше да е да изчакам резултатите от сражението, ала вече усещах как съмнението ми почва да гризе правилността на тоя избор.

Дори и без повече подкрепления за атакуващите, изходът от битката изобщо не беше ясен. Нашествениците изглеждаха могъщи и многочислени. Нямах представа какви са резервите на Ерик, пък и на този етап не бих могъл да преценя дали един боен съюз в името на Амбър щеше да се окаже добра инвестиция. А ако Ерик загубеше, значи идваше моят ред да се заема с нападателите, и то след унищожаването на голям брой от силите на Амбър.

Можех веднага да се притека на помощ със своите автоматични оръжия и в този случай не се съмнявах, че за кратко време ще съумеем да смажем грифоните и техните ездачи. За целта поне един от братята ми трябваше да е долу в долината. Чрез Фигурите щяхме лесно да отворим коридор за част от войската ми и тази изненадваща поява на стрелци с пушки на страната на Амбър би всяла смут сред нападателите.

Извърнах поглед към най-близката схватка. Там нещата определено не вървяха добре. Продължавах да обмислям евентуалните резултати от моята намеса. Ерик положително нямаше да е в състояние да се нахвърли върху мен. Освен съчувствието заради всичко онова, което той ми беше причинил, щеше да се види, че в крайна сметка аз му вадех кестените от огъня. Той безспорно щеше да е благодарен за помощта, но от друга страна не би се зарадвал особено на симпатиите, които щях да спечеля. В никакъв случай. Представете си само завръщането ми в Амбър с отбрана лична войска, плюс всеобщата благосклонност, която бих извоювал. Интересна мисъл. Така дори се доближавах до целта си много по-плавно, отколкото бих го направил посредством прякото кръвопролитие и кралеубийството, както го бях замислял досега.

Точно така. Усмихнах се на себе си. Ето как щях да стана герой. Пък и си имах оправдание. Нямах голям избор. Ставаше дума или за Амбър с Ерик на трона, или без него, но тогава това щеше да е победен и съсипан Амбър. Следователно решението ми би трябвало да е едно и също: да нападна. Нещата, разбира се, още не бяха съвсем ясни и, макар че на пръв поглед каквото и да направех щеше да е в моя полза, все пак тази печалба като цяло не беше от съществено значение. Не бих могъл да те мразя толкова, Ерик, ако не обичах Амбър повече от теб.

Изтеглих се назад и тръгнах обратно надолу по ската. Наоколо свистяха отблясъци от мълнии и сякаш раздираха сянката ми. Стигнах до лагера и спрях в началото. На другия край стоеше Ганелон и разговаряше с някакъв конник, като се опитваше да надвика шума от битката. Веднага познах коня.

Запътих се натам, ездачът даде знак и конят пое към мен, като заобикаляше събраните войници. Ганелон поклати глава и го последва.

Ездачът беше Дара. Щом ме наближи достатъчно, аз веднага й креснах:

— Какво, по дяволите, правиш тук?

Тя скочи на земята и се изправи пред мен.

— Исках да дойда в Амбър. И дойдох.

— Как се озова тук?

— Следвах дядо — отвърна Дара. — Установих, че през сенките е по-лесно да вървиш подир някого, отколкото сам да си пробиваш път.

— А Бенедикт?

— Той е там долу — кимна тя. — Води войските в долината. И Джулиан е там.

Към нас пристъпи Ганелон и се намеси:

— Тя ми каза, че ни е следвала в продължение на няколко дни.

— Вярно ли е? — попитах.

— Не беше трудно. — Дара отново кимна и се усмихна.

— Защо? Защо го направи?

— За да се добера до Амбър, естествено. Искам да мина през Лабиринта. И ти отиваш натам, нали?

— Така е, но на пътя ни бушува война.

— И какво смяташ да правиш?

— Да я спечеля, разбира се.

— Много добре. Ще почакам тогава.

Известно време ругах яростно, за да мога да помисля, после рекох:

— Къде беше, когато Бенедикт се върна?

Усмивката й изчезна.

— Не знам — отвърна Дара. — След като ти си тръгна, излязох да пояздя и не се прибрах целия ден. Исках да бъда сама, за да помисля. Върнах се чак вечерта, него вече го нямаше. На следващия ден пак отидох на езда. Доста се отдалечих и когато се мръкна, реших да прекарам нощта навън. Често правя така. На другия ден следобед тръгнах обратно, изкачих някакъв хълм и го видях да минава отдолу, запътил се на изток. Реших да го последвам. Пътят минаваше през Сенките — чак сега го разбирам, — но тогава установих, че си прав, дето било по-лесно да следваш някого. Не зная колко време ми е отнело. Времето някак се обърка. Бенедикт пристигна тук и аз познах мястото от рисунката върху една от картите. Той се срещна с Джулиан в някаква гора на север оттук, после двамата отидоха там долу при битката. — Дара посочи към долината. — А аз останах няколко дни в дъбравата, без да зная какво да правя. Страх ме беше да не се загубя, ако тръгнех обратно. В този момент забелязах твоите хора, начело с теб и Ганелон. Придвижвахте се нагоре по планината. Разбрах, че напредвате към Амбър и ви последвах. Не желаех веднага да се разкривам, защото първо исках да стигнете съвсем близо до Амбър, та да не можете да ме върнете, когато дойда при вас.

— Съмнявам се, че ми казваш цялата истина — рекох аз, — но в момента нямам време да се занимавам с теб. Предстои ни влизане в боя. За теб ще е най-добре да останеш тук. Ще ти отделя няколко телохранители.

— Не ми трябват.

— Не те и питам. Зачислявам ги при теб, а като свърши битката, ще изпратя да те викнат.

Извърнах се, избрах на око двама души и им заръчах да стоят при Дара и да я охраняват. Видях, че заповедта никак не им се понрави.

— С какво са въоръжени хората ти? — попита Дара.

— После — казах. — Сега съм зает.

Инструктирах хората набързо и наредих да се строят.

— Бойците ти са много малко — отбеляза тя.

— Ще стигнат — отвърнах. — Довиждане.

Оставих я при телохранителите, а ние тръгнахме в посоката, която бях използвал преди малко. Докато вървяхме, гръмотевиците внезапно млъкнаха, но това не ме успокои, а по-скоро увеличи напрежението ми. Здрачът пак ни обгърна и от влагата на въздуха целият плувнах в пот.

Заповядах да спрем точно преди да стигнем до мястото, откъдето в началото бях наблюдавал сражението. Дотам отидохме само двамата с Ганелон.

Ездачите на грифоните бяха навсякъде, животните се биеха наравно с тях и притискаха защитниците към основата на скалата. Огледах се, но не можах да открия нито Ерик, нито блясъка на Рубина.

— Кои са враговете? — запита Ганелон.

— Грифоните и техните ездачи.

Те вече се приземяваха стремително, откакто небесната артилерия бе замлъкнала и щом докоснеха земята се втурваха напред. Продължавах да се взирам в защитниците, но не виждах Жерар.

— Повеждай войниците — наредих и грабнах пушката. — Кажи им да се мерят в животните и ездачите.

Ганелон се оттегли, а аз взех на мушка един кацащ грифон, стрелях и видях как крилете му увиснаха безпомощно, той се блъсна в склона и се затъркаля надолу. Стрелях пак.

Звярът пламна и умря. Скоро направих още две такива факли. Пропълзях към втората си наблюдателна точка, прицелих се и отново гръмнах. Улучих, ала някои от онези долу вече почваха да се извръщат в моята посока. Изстрелях целия пълнител и сложих нов, защото няколко грифона се насочиха към мен. Движеха се доста бързо. Успях да ги отблъсна и докато презареждах, първият взвод стрелци пристигна. Веднага увеличихме огъня, през това време останалите ни настигнаха и всички тръгнахме напред.

Цялата работа приключи за десет минути. Още в началото противниците ни разбраха, че са обречени и хукнаха назад, като се опитваха да се вдигнат във въздуха. А ние ги застрелвахме в движение и скоро навсякъде се търкаляха горящи тела и тлеещи кости.

Отляво се издигаше стръмна влажна скала, чийто връх се губеше в облаците, сякаш нямаше край. Ветровете разнасяха пушилката и мъглата, камънаците червенееха от пролятата кръв. Докато напредвахме с непрекъсната стрелба, защитниците на Амбър скоро установиха, че сме на тяхна страна, прегрупираха се и тръгнаха в атака от своите позиции в основата на голямата скала. Водеше ги брат ми Кейн. За миг погледите ни се кръстосаха през разстоянието, което ни отделяше, после той се хвърли в битката.

Нашествениците здравата отстъпваха, а разпръснатите малки групи от защитниците на Амбър успяха да се обединят във втора сила и дори попаднаха в зоната на стрелбата ни, когато атакуваха по-отдалечения фланг на зверочовеците и техните грифони, ала аз нямаше как да им кажа да се отдръпнат. Затова настъпихме още малко и се прицелвахме по-внимателно.

Долу при скалата се суетеше някаква групичка. Имах чувството, че са останали да пазят Ерик, защото допусках, че е ранен, тъй като бурята бе спряла внезапно. Почнах да си пробивам път нататък. Стрелбата намаляваше, но в този момент се случи нещо, което ме свари неподготвен. Някаква хала внезапно ме удари отзад и ме събори на земята. Претърколих се и мигновено насочих пушката, но пръстът ми не натисна спусъка. Беше Дара, профучала като вихър покрай мен. Тя спря коня, обърна се и се усмихна, докато аз й крещях:

— Връщай се обратно, дявол да те вземе! Ще те убият!

— Ще се видим в Амбър! — викна тя в отговор и препусна по скалистите зъбери, зад които почваше пътеката.

Побеснях, но нямаше какво да направя, освен да изругая и да продължа надолу. Наближих групата и на няколко пъти чух да споменават името ми. Няколко глави се извърнаха към мен. Хората отстъпиха встрани, за да ми сторят път. Познавах мнозина, но не им обръщах внимание. С Жерар се видяхме почти едновременно. Беше клекнал в средата, но сега се изправи в очакване. Лицето му не изразяваше нищо.

Приближих се и подозренията ми се оказаха правилни. Жерар клечеше, защото се грижеше за ранения Ерик. Пристъпих към него и му кимнах, после сведох поглед към Ерик. В момента изпитвах смесени чувства. Имаше няколко рани на гърдите, от които бликаше обилно алена кръв. На шията му още висеше Рубина на справедливостта, и той окървавен, но въпреки това пулсациите му, макар и слаби, продължаваха да проблясват. С тази кръв по него съвсем приличаше на сърце. Ерик лежеше със затворени очи, под главата му бе подложен сгънат плащ. Дишаше с мъка.

Коленичих до него, без да откъсвам очи от посивялото му лице. Опитах се поне за малко да изтикам омразата на заден план, понеже той очевидно умираше, а имах желание да разбера този човек, който ми беше брат за кратките мигове, които му оставаха. Установих, че мога да събера някаква искрица съчувствие, особено като се замислех за всичко онова, което Ерик губеше заедно с живота си, а и като си представех, че преди пет години аз също можех да лежа на неговото място. Мъчех се да измисля нещо в негово оправдание, но единственото, което ми хрумна звучеше като епитафия: Той загина за Амбър. Все пак и това не беше малко. Фразата остана да се върти в главата ми.

Ерик раздвижи клепачи и бавно отвори очи. Спря поглед върху мен, ала лицето му не се промени. Питах се дали изобщо ме е познал. Той обаче произнесе името ми, после каза:

— Усещах, че ще бъдеш ти. — Пое си дъх няколко пъти и продължи: — Все пак си спести някои неприятности, нали?

Не му отговорих, защото Ерик вече го знаеше.

— И твоят ред ще дойде някой ден — поде отново. — И тогава ще станем равни. — Той се изкиска злобно, ала се сети, че скоро няма да го има и се закашля с кървава пяна по устните. Пристъпът премина и пак заговори: — Усещам проклятието ти навсякъде около мен. Непрекъснато. Дори не се наложи да умираш, за да се сбъдне. — Ерик сякаш ми четеше мислите. Усмихна се слабо и добави: — Не се бой. Не възнамерявам да ти отмъщавам с предсмъртно проклятие. Него съм запазил за враговете на Амбър. Онези там. — Той кимна леко към тях, после едва чуто изрече проклятието си и аз потръпнах. Пак ме погледна и мълча известно време. След това подръпна верижката на шията си. — Рубина… Занеси го в центъра на Лабиринта и го доближи до окото си. Близо, много близо… Погледни вътре и си представи, че е място… Постарай се да влезеш мислено в него… Там е опитът… После вече ще знаеш как да си служиш…

— Как? — рекох, но нямаше смисъл да питам. Ерик вече ми беше казал каквото трябваше. Защо да го карам да си хаби силите, за да ми обяснява как се е досетил.

Но той разбра и прошепна:

— Записките на Дуоркин… Под огнището… В моя… — Пак се закашля. Освен от устата, кръв вече шуртеше и от ушите и носа му. Ерик си пое дъх, надигна се и седна. Очите му се въртяха бясно. — Копеле такова! — кресна. — Искам да изпълниш дълга си, както сторих аз! — Той падна в ръцете ми и изпусна своя последен, кървав дъх.

Подържах го няколко мига, после го положих на земята. Очите му още бяха отворени, затова се пресегнах и ги затворих. След това някак механично поех ръцете му и ги скръстих върху вече безжизнения рубин. В този момент просто не можех да го сваля от него. Изправих се, съблякох си плаща и го разстлах отгоре му.

Обърнах се и видях, че всички ме гледат. Повечето бяха все познати лица, но имаше и други, които не познавах. Почти всички бяха присъствали онази нощ, когато дойдох на вечеря окован…

Не, не. Не биваше точно сега да мисля за това. Побързах да прогоня спомена от съзнанието си. Стрелбата беше спряла, Ганелон викаше хората обратно и им заповядваше да се строят.

Пристъпих напред, преминах през скупчените амбърити, заобиколих мъртвите и редиците на моята войска, след това поех към ръба на скалата. Долу, в долината битката продължаваше. Кавалерията препускаше като бурен поток, настъпваше и отстъпваше, а пехотинците се бяха скупчили като насекоми.

Взех картите на Бенедикт и извадих неговата от тестето. Тя проблясна и след малко установих контакт.

Той яздеше същия черно-червен кон, на който ме беше преследвал. Наоколо кипеше битка. Стоях неподвижно, понеже в момента към него се насочваше друг конник. Бенедикт произнесе една-единствена дума:

— Чакай.

После ликвидира противника си с два стремителни удара на меча, извърна коня и се оттегли от боя. Забелязах, че е удължил юздите и ги е омотал хлабаво около остатъка от дясната си ръка. След десетина минути препускане стигна до сравнително спокойно място, спря и ме изгледа. Очите му се плъзнаха и по пейзажа зад гърба ми.

— Да — рекох. — Намирам се на височините. Победихме. Ерик загина в битката.

Той продължаваше да гледа безмълвно в очакване да продължа. Лицето му оставаше безизразно.

— Победихме благодарение на моите хора — казах. — Най-сетне успях да открия експлозиви, които действат и тук.

Бенедикт присви очи и кимна. Очевидно беше схванал веднага какво е това вещество и откъде идва.

— Има много неща, които искам да обсъдя с теб — продължих аз, — ала първо трябва да се справя с враговете. Ако поддържаш контакта, ще ти пратя няколкостотин войника.

— Побързай — усмихна се той.

Викнах на Ганелон и той се обади само на няколко крачки от мен. Наредих му да строи войската в колона по един. Ганелон кимна и се отдалечи, като в движение почна да издава заповеди.

Докато чакахме, казах:

— Бенедикт, Дара е тук. Проследила те е през Сенките, когато си тръгнал от Авалон. Искам да…

Той се озъби и кресна:

— Коя, по дяволите, е тая Дара, чието име споменаваш непрекъснато? Никога не съм чувал за нея, освен от теб. Кажи ми! Обясни ми, че и аз да знам.

Леко се усмихнах.

— Излишно е да криеш — рекох и поклатих глава. — Знам всичко за нея, макар и да не съм споменавал пред никого, че имаш правнучка.

Бенедикт се опули и неволно зяпна.

— Коруин — рече той, — ти или си луд, или се заблуждаваш. За първи път чувам за такъв потомък. А що се отнася до това, че някой ме бил проследил през Сенките, ще ти кажа, че пристигнах посредством Фигурата на Джулиан.

Естествено. Единственото ми оправдание, че не я бях пипнал в лъжа, беше ангажираността ми с битката, за която Бенедикт би трябвало да е научил чрез Фигурите. И тогава не би губил време за пътуване, след като е разполагал със средство за мигновено придвижване.

— По дяволите! — казах. — Тя навярно вече е в Амбър. Чуй, Бенедикт! Ще повикам Жерар или Кейн, за да уредят прехвърлянето на войниците при теб. Ще ти пратя и Ганелон. Издавай заповеди чрез него.

Огледах се и открих Жерар, който разговаряше с няколко благородника. Викнах му с тревога в гласа. Той веднага извърна глава към мен, после се затича насам.

— Коруин? — развика се Бенедикт. — Какво става?

— Не знам. Но има нещо много подозрително.

Извадих Фигурата и я наврях в лицето на Жерар.

— Постарай се да прехвърлиш войниците при Бенедикт — наредих аз. — Рандъм в двореца ли е?

— Да.

— На свобода или под стража?

— По-скоро на свобода. Но има и стража. Ерик все още не му вярва. Не му вярваше.

Обърнах се назад.

— Ганелон! — изревах. — Ще изпълняваш разпорежданията на Жерар. Той те праща при Бенедикт. Ей там. — Показах с ръка. — Имаш грижата хората ми да се подчиняват на Бенедикт. Аз отивам в Амбър.

— Ясно — отвърна той.

Жерар тръгна към него, а аз пак извадих картите. Намерих тази на Рандъм и почнах да се съсредоточавам. Заваля дъжд. Установих контакт почти веднага.

— Здрасти, Рандъм — рекох още щом образът му оживя. — Помниш ли ме?

— Къде се намираш? — попита той.

— В планините — отвърнах. — Току-що спечелихме едно сражение и в момента пращам помощ на Бенедикт, за да довърши прочистването на долината. Но трябва и ти да ми помогнеш. Пренеси ме при теб.

— Не знам, Коруин. Ерик…

— Ерик е мъртъв.

— Кой командва тогава?

— А ти как мислиш? Пренеси ме веднага!

Рандъм кимна и протегна ръка. Пресегнах се и я сграбчих, после пристъпих. Вече стоях до него на верандата към един от вътрешните дворове. Парапетите бяха от бял мрамор, ала под нас не се виждаше голямо движение. Намирахме се на втория етаж.

Залитнах и той ме подхвана, после възкликна:

— Ранен си!

Поклатих глава и едва тогава установих колко съм уморен. Последните няколко нощи почти не бях спал, пък и всичко останало…

— Не съм — казах и погледнах окървавената си дреха. — Само съм уморен. Кръвта е на Ерик.

Рандъм прокара ръка през сламената си коса и стисна устни.

— Значи най-сетне си разчисти сметките — тихо рече той.

Пак поклатих глава.

— Не — отвърнах. — Когато се добрах до него, той вече умираше. Хайде! Да тръгваме, че няма време. Важно е.

— Къде? Какво има?

— При Лабиринта. Не знам защо, но усещам, че е важно. Хайде!

Влязохме в двореца и се отправихме към най-близкото стълбище. Там стояха двама пазачи, но щом ги наближихме, те застанаха мирно и не опитаха да ни спрат.

— Радвам се за очите ти — рече Рандъм, докато слизахме надолу. — Наред ли е всичко със зрението ти?

— Да. Чувам, че още си женен.

— Така е.

Спуснахме се в партера и свърнахме надясно. Долу имаше други двама пазачи, но и те не направиха опит да ни попречат.

— Така е — повтори Рандъм. Вече отивахме към центъра на двореца. — Изненадан си, нали?

— Да. Смятах, че отдавна трябваше да си приключил.

— И аз — отвърна той. — Но се влюбих. Наистина.

— Случвали са се и по-странни работи.

Прекосихме мраморната трапезария и поехме по тесния и дълъг коридор, водещ към задната част през сенки и прахоляк. Едва успях да подтисна тръпката на ужас, като си спомних за състоянието, в което бях последния път, когато минавах оттук.

— И тя ме обича — каза Рандъм. — Като никой друг досега.

— Радвам се за теб — отвърнах.

Стигнахме вратата към платформата със стръмната спираловидна стълба надолу. Беше отворена. Влязохме и почнахме да се спускаме.

— Но аз не се радвам — продължи Рандъм. — Не исках да се влюбвам. Не и в онзи момент. През цялото време бяхме затворници, знаеш го. Нима тя имаше с какво да се гордее?

— Това вече свърши — рекох. — Бил си затворник, понеже беше на моя страна и се опита да убиеш Ерик, нали така?

— Да. Тя също ме последва.

— Няма да го забравя — отвърнах.

Двамата слизахме бързо. Разстоянието беше голямо, а пътят се осветяваше само от фенери, разположени на петнайсетина метра един от друг. Под нас се виждаше гигантска естествена пещера и не бях сигурен дали изобщо някой знаеше броя на безкрайните тунели и разклонения. Изведнъж ме обзе съжаление към онези нещастници, гниещи из тъмниците, независимо по какви причини. Реших да освободя всички или поне да им намеря някое по-добро място.

Времето течеше. Долу фенерите и факлите продължаваха да проблясват.

— Става дума за едно момиче — започнах аз. — Казва се Дара. От нея знам, че била правнучка на Бенедикт. Във всеки случай ми даде основания да й повярвам. Обяснявал съм й разни неща за сенките, действителността и Лабиринта. Затова тя има известна власт над сенките и желае да премине през Лабиринта. Когато я видях за последен път, Дара тръгваше насам. А Бенедикт се закле, че не е негова потомка. Това ме притеснява. Искам да я държа настрана от Лабиринта, поне докато не я разпитам.

— Странно — рече Рандъм. — Много странно. Прав си. Смяташ ли, че може вече да е там?

— И да не е, имам чувството, че всеки момент ще пристигне.

Най-после слязохме долу и аз почнах да тичах през полумрака към нужния тунел.

— Чакай! — викна Рандъм.

Спрях и се обърнах. След миг го видях къде е, застанал зад стълбите. Върнах се обратно. Не го попитах нищо. Беше коленичил до едър брадат мъж.

— Мъртъв — рече той. — Пронизан с изключително тънко острие. Професионален удар. Станало е току-що.

— Хайде!

Изтичахме към тунела и влязохме в него. Трябваше ни седмият проход. Измъкнах Грейсуондир, тъй като голямата метална врата зееше открехната. Прекрачих прага, следван от Рандъм. Подът на просторната зала беше черен и гладък като стъкло, но не се хлъзгаше. Лабиринта грееше в цялата си непроходимост от блещукащи криви линии, около сто и четирийсет метра на дължина. Спряхме на ръба му и се огледахме.

Вътре имаше нещо. Ходеше. Обхвана ме познатата хладна тръпка, както всеки път, когато го погледнех. Дара ли беше? Не можех ясно да различа фигурата сред искрящите фонтани, бликащи около нея. Във всеки случай, който и да беше, трябваше да е с кралска кръв, иначе всички знаеха, че Лабиринта би го унищожил, а сега виждах, че фигурата бе успяла да мине по Голямата крива и преодоляваше сложните дъги по пътя към Последния воал.

Проблясващата като светулка форма сякаш се изменяше в движение. Усещах как сетивата ми отхвърлят миниатюрните подсъзнателни импулси, които някак си стигаха до мен. Рандъм силно въздъхна и това сякаш отприщи съзнанието ми, което се изпълни с милиони образи. Фигурата като че ли се издигаше нагоре до безкрайност в тази на пръв поглед неособено внушителна зала. После се сви почти до нищо. На вид наподобяваше стройното тяло на Дара, с блеснала от светлината развята коса, пропукваща от статичното електричество. После косата изведнъж се превърна в огромни извити рога върху широко невидимо чело, чийто кривокрак собственик преплиташе копита по пламтящия под. След това стана друго… Грамадна котка… Безлика жена… Непознато създание с яркооцветени крила и неописуема хубост… Купчина пепел…

— Дара! — викнах аз. — Ти ли си?

Ехото върна гласа ми обратно, и това беше всичко. Който или каквото и да беше онова вътре, то в момента се бореше с Последния воал. Неволно стегнах мускули в подкрепа на усилията му.

Най-после съществото се измъкна.

Да! Беше Дара, станала висока и прелестна. Красива, но и някак страховита. Видът й сякаш раздираше съзнанието ми. Тя вдигна възторжено ръце и от устните й се откъсна нечовешки смях. Исках да погледна встрани, а не можех дори да помръдна. Нима наистина бях милвал и любил това създание? Чувствах се отвратен, но едновременно с това нещо ме привличаше към нея със страшна сила. Изобщо не разбирах тази непреодолима двусмисленост.

Тя извърна глава към мен. Смехът й секна. Заговори с променен глас:

— Принц Коруин? Ти ли си сега крал на Амбър?

А аз едва успях да отвърна, някак отдалече:

— На практика.

— Много добре. Тогава ме погледни. Аз съм твоето възмездие.

— Коя си ти? Какво си?

— Никога няма да научиш — каза тя. — А и е твърде късно.

— Не разбирам. Какво имаш предвид?

— Амбър ще бъде унищожен.

Дара изчезна.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита Рандъм.

Поклатих глава.

— Не знам. Наистина не знам. Но чувствам, че най-важното нещо на света е да разберем.

Той ме сграбчи за лакътя.

— Коруин! Тя… то… говореше сериозно! А не е изключено това се окаже възможно, знаеш.

— Знам — кимнах.

— Какво ще правим?

Прибрах Грейсуондир в ножницата и се обърнах към вратата.

— Ще действаме първи — рекох. — Най-после получих онова, за което цял живот съм копнял и смятам да го опазя. Нямам намерение да чакам нещастието да се стовари на главата ми. Ще го издиря и ще го спра, преди изобщо да е сполетяло Амбър.

— Знаеш ли къде да го търсиш? — запита Рандъм.

Тръгнахме по тунела.

— Там, където започва черният път — отвърнах.

Прекосихме пещерата до стълбите, в подножието на които лежеше мъртвият мъж и започнахме да се изкачваме в мрака.

Знакът на еднорога

I

Пренебрегнах въпросите в очите на коняря, докато свалях зловещия вързоп и предавах коня на неговите грижи. Плащът ми не успя действително да прикрие естеството на неговото съдържание, когато го метнах през рамо и се запътих през задния вход към двореца. Адът скоро щеше да се яви за заплатата си.

Заобиколих тренировъчния полигон и тръгнах по пътеката, която водеше към южния край на дворцовите градини. По този маршрут имаше по-малко очи. Пак щяха да ме забележат, но щеше да е доста по-безопасно, отколкото да мина през предния вход, където винаги има навалица. Проклятие!

И отново, проклятие! Смятах, че съм достатъчно затрупан с проблеми. Но изглежда наистина проблеми при проблеми отиват. Някаква духовна форма на сложна лихва, предполагам.

Край фонтана в далечния край на градината се мотаеха няколко души. Освен това, двама стражи вървяха между храстите близо до пътеката. Те ме видяха да приближавам, обмениха набързо няколко реплики и се извърнаха. Разумна постъпка.

Аз, завърнал се преди по-малко от седмица. Повечето проблеми, все още неразрешени. Дворът на Амбър, пълен с подозрения и смут. Това сега: една смърт, която допълнително ще изложи на опасност краткото, нещастно предцаруване на Коруин I: аз.

Настъпи моментът да свърша нещо, което трябваше да направя веднага. Но имаше толкова много работа, още от самото начало. Не се бях размотавал, според мен. Степенувал бях задачите по важност и ги карах поред. Сега, обаче…

Прекосих градината, излязох от сенките и се озовах сред косата слънчева светлина. Заизкачвах се по широката вита стълба. Един страж застана мирно, когато влязох в двореца. Упътих се към задното стълбище, после тръгнах нагоре към втория етаж. Оттам към третия.

Отдясно, брат ми Рандъм излезе от своя апартамент и ме пресрещна в коридора.

— Коруин! — възкликна той, като изучаваше лицето ми. — Какво е станало? Видях те от балкона и…

— Вътре — спрях го аз и посочих с очи. — Ще трябва да проведем тайно обсъждане. Веднага.

Рандъм се поколеба, загледан в товара ми.

— Хайде да го направим две стаи по-нататък — предложи. — Става ли? Вайъли е тук.

— Добре.

Той мина пред мен, отвори вратата. Влязох в малка всекидневна, огледах се за подходящо място и стоварих трупа.

Рандъм гледаше към вързопа.

— Какво се очаква от мен? — попита той.

— Разопаковай лакомствата и хвърли един поглед.

Брат ми коленичи и разгърна плаща. После го уви отново.

— Мъртъв е, няма спор — отбеляза той. — Какъв е проблемът?

— Не погледна достатъчно внимателно — рекох. — Повдигни някой клепач. Отвори устата и огледай зъбите. Опипай шиповете точно преди китките. Преброй ставите на пръстите. След това ти ми кажи какъв е проблемът.

Рандъм започна да прави изброените неща. Веднага, щом погледна ръцете, престана и кимна.

— Хубаво. Спомням си.

— Спомни си на глас.

— Едно време в дома на Флора…

— Там беше мястото, където аз ги видях за първи път. Те, обаче, преследваха теб. Така и изобщо не разбрах защо.

— Прав си — съгласи се той. — Някак не се появи възможност да ти разкажа за тях. Не останахме заедно достатъчно дълго. Странно… откъде се взе този?

Поколебах се, разкъсван от желанията да го накарам той да ми разкаже историята си и аз да му предам моята. Моята победи, защото си беше моя и бе съвсем скорошна.

Въздъхнах и потънах в един фотьойл.

— Току-що загубихме още един брат. Кейн е мъртъв. Стигнах там прекалено късно. Това нещо — това същество — го е убило. Исках да го заловя живо, по очевидни причини. Но то се биеше много ожесточено. Нямах голям избор.

Рандъм тихичко подсвирна и се отпусна във фотьойла срещу мен.

— Разбирам — пророни съвсем тихо той.

Вгледах се в лицето му. Дали това в ъгълчетата на устата не беше една съвсем мъничка усмивка, готова да се появи в отговор на моята? Напълно възможно.

— Не — възразих спокойно аз. — Ако случаят беше друг, щях да се погрижа да има много по-малко съмнения в моята невинност. Казвам ти какво се случи в действителност.

— Добре — кимна той. — Къде е Кейн?

— В плитък гроб, близо до Горичката на еднорога.

— Това направо навява подозрения. Или поне така ще изглежда. За останалите.

Кимнах.

— Знам. Но трябваше да скрия тялото за известно време. Не можех просто да го донеса тук и да започна да отговарям на въпросите. При положение, че ме очакват важни факти, някъде в твоята глава.

— Добре — рече Рандъм. — Не знам колко важни са всъщност, но ще ги имаш. Само че довърши първо ти, а? Как стана всичко?

— Беше точно след обяд — започнах аз. — Бях хапнал долу на пристанището с Жерар. После Бенедикт ме върна в двореца с неговата Фигура. Като се прибрах в стаите си, намерих бележка, която очевидно беше пъхната под вратата. В нея имаше молба за тайна среща, по-късно следобеда, при Горичката на еднорога. Беше подписана: „Кейн“.

— В теб ли е още бележката?

— Да. — Изрових листчето от джоба си и му го подадох. — Ето я.

Той я разгледа и поклати глава.

— Не знам. Може и да е неговият почерк… ако е бързал… но на мен ми се струва, че е писано от друг.

Вдигнах рамене. Взех бележката, сгънах я и я прибрах.

— Както и да е, опитах се да вляза във връзка с него чрез Фигурата му, за да си спестя ездата дотам. Но той не приемаше. Предположих, че иска да запази в тайна местонахождението си, ако работата наистина беше важна. Затова изведох един кон и потеглих натам.

— Каза ли на някого къде отиваш?

— Не. Реших, обаче, да накарам коня да се понапъне и яздих доста бързо. Не видях как е станало, ала го намерих да лежи там, когато навлязох в горичката. Гърлото му беше прерязано, а на известно разстояние забелязах движение сред храсталаците. Настигнах нападателя, скочих върху него, сбихме се и се наложи да го убия. Не си казахме и дума, докато ставаше всичко това.

— Сигурен ли си, че си спипал, когото трябва?

— Колкото щеше да бъдеш и ти при подобни обстоятелства. Следите му водеха обратно до Кейн. По дрехите му имаше прясна кръв.

— Може да е била неговата.

— Погледни го пак. Няма никакви рани. Счупих му врата. И, естествено, си спомних къде съм виждал по-рано подобни на него, затова го донесох тук, право при теб. Преди да ми разкажеш всичко, обаче, има още нещо — като капак. — Измъкнах втората бележка и му я подадох. — Съществото носеше това в себе си. Предполагам, че го е взел от Кейн.

Рандъм прочете листчето, кимна и ми го върна.

— От теб, до Кейн, с молба за среща там. Да, ясно. Излишно е да казвам…

— Излишно е — завърших аз. — И почеркът наистина прилича малко на моя… поне на пръв поглед.

— Питам се какво ли щеше да стане, ако ти беше стигнал там първи.

— Вероятно нищо — предположих. — Изглежда искат да съм жив и заподозрян. Номерът е бил да ни закарат там в съответния ред и аз не бях достатъчно бърз, за да предотвратя онова, което е било предвидено да последва.

Той кимна.

— Като се има предвид точния разчет на времето, трябва да е бил някой от присъстващите тук, в двореца. Някакви идеи?

Подсмихнах се и бръкнах за цигара. Запалих и пак се подсмихнах.

— Аз току-що съм се върнал. Ти си бил тук през цялото време. Кой ме мрази най-много в момента?

— Труден въпрос, Коруин — заяви Рандъм. — Всеки ти има зъб за нещо. При друг случай бих се спрял на Джулиан. Но сега някак не ми изглежда вероятно.

— Защо?

— Той и Кейн се разбираха много добре. Вече от години. Търсеха се един друг, вечно се размотаваха заедно. Бяха много близки. Джулиан си е все същия хладнокръвен мерзавец, какъвто го помниш. Но ако имаше човек, когото да харесва, то това беше Кейн. Не вярвам, че би постъпил така с него, дори за да се докопа до теб. В края на краищата сигурно би могъл да намери достатъчно други начини, ако това е било всичко, което е искал.

Въздъхнах.

— Кой е следващият?

— Не знам. Просто не знам.

— Добре. Как си представяш реакциите им?

— Влязъл си в капана, Коруин. Всички ще решат, че ти си го направил, каквото и да разправяш.

Кимнах по посока на трупа. Рандъм поклати отрицателно глава.

— Това лесно може да бъде просто някой нещастник, който си довлякъл от Сенките, само за да му прехвърлиш вината.

— Знам — съгласих се аз. — Странно, да се върна в Амбър и да се окаже, че съм пристигнал в най-удобния за мен момент.

— Моментът беше идеален — потвърди Рандъм. — Дори не ти се наложи да убиваш Ерик, за да получиш това, което искаше. Извади голям късмет.

— Да. И все пак за никого не е тайна, че точно това смятах да направя. Сега е въпрос само на време кога войниците ми — чужденци, специално въоръжени и разквартирувани тук — ще станат обект на някои много лоши чувства. Единствено наличието на външна заплаха ми спестяваше това досега. Като добавим и нещата, които ме подозират, че съм извършил преди завръщането си — например, убийството на хората на Бенедикт. И това днес…

— Да — въздъхна Рандъм. — Представих си картинката, веднага щом ми каза какво е станало. Когато преди години вие с Блийс нападнахте Амбър, Жерар разгърна част от флотата така, че да я махне от пътя ти. Кейн, от друга страна, те притисна със своите кораби и потопи твоите. Сега, като е мъртъв, предполагам ще направиш Жерар главнокомандващ на цялата флота.

— Кой друг? Единствено той става за тази длъжност.

— И въпреки това…

— Въпреки това. Признавам. Ако имах намерение да убивам някого, за да заздравя позициите си, Кейн щеше да бъде логичният избор. Такава е действителната, проклета истина.

— Как смяташ да се справиш с тази история.

— Ще кажа на всички какво е станало и ще се опитам да открия кой стои зад случилото се. Имаш ли някакви по-добри предложения?

— Мъчех се да измисля как бих могъл да ти осигуря алиби. Ала перспективата не звучи обещаващо.

Поклатих глава.

— Ти си ми прекалено близък. Колкото и убедителна история да измислим, вероятно ще постигнем обратен ефект.

— Минава ли ти през ума да признаеш, че ти си го направил?

— Да. Но изключвам варианта самозащита. При това прерязано гърло, може да се говори само за нападение от засада. А нямам никакво желание да се хващам за другата възможност: да му припиша доказателства, че е замислял нещо отвратително и да заявя, че съм го направил за благото на Амбър. Просто отказвам да поемам фалшива вина при подобни условия. И без това пак ще предизвикам подозрения.

— Но ще имаш и репутацията, че проявяваш твърдост.

— Не ми е необходим този вид твърдост за начина, по който смятам да управлявам. Не, този вариант е недопустим.

— В такъв случай изчерпахме възможностите… горе-долу.

— Какво искаш да кажеш с това „горе-долу“?

Рандъм се зае да изучава нокътя на левия си палец с присвити очи.

— Ами, струва ми се, че ако има някой друг, когото нямаш търпение да отстраниш от играта, сега е моментът да решиш дали да не промениш правилата.

Позамислих се над предложението му и си допуших цигарата.

— Идеята не е лоша — казах накрая, — но точно сега не мога да се лиша от повече братя. Дори и от Джулиан. Макар че той играе най-подло.

— Не е речено непременно да е някой от семейството — упорстваше Рандъм. — Доста от благородниците в Амбър имат нелоши мотиви. Вземи, например, сър Реджиналд…

— Зарежи това, Рандъм. И този вариант отпада.

— Хубаво. Малките ми сиви клетки вече се умориха.

— Ала не и тези, които съхраняват спомените ти, надявам се.

— Добре.

Той въздъхна. Протегна се. Стана, мина покрай другия присъстващ в стаята и се отправи към прозореца. Дръпна завесите и известно време постоя загледан навън.

— Добре — повтори Рандъм. — Има много за разказване…

После започна да си припомня на глас.

II

— Макар че за много хора най-важното в живота е секса, всички си имаме и някакви други любими занимания в останалите промеждутъци от време. За мен те са да свиря на барабани, да летя и да играя комар — без да спазвам някакъв конкретен ред. Е, може би най-много обичам да се нося из въздуха — в безмоторен самолет, балон и различни техни разновидности, — но все пак всичко зависи и от настроението ми, естествено. Искам да кажа, че ако ме попиташ за това друг път, може да предпочета някое от останалите забавления. Според най-силното ми желание в момента.

И така, преди няколко години аз бях тук, в Амбър. Без да правя кой знае какво. Просто се мотаех и се пречках наоколо. Татко все още не беше изчезнал и когато забелязах, че навлиза в един от лошите си периоди, реших, че е време да се поразходя. И то някъде по-далечко. Неведнъж бях установявал, че привързаността му към мен е правопропорционална на разстоянието, на което са намирам. Той ми даде гиздав камшик за езда като прощален подарък — за да ускори процеса за затопляне на чувствата, предполагам. Все пак камшикът беше много хубав — украсен със сребро, красиво оформен — и аз добре го използвах. Бях решил да потърся място, подходящо за всичките ми дребни удоволствия, в ъгълчето на някоя Сянка.

Яздих дълго — няма да ти дотягам с подробностите — и се отдалечих доста от Амбър, както става обикновено в такива случаи. Този път не исках да бъда важна личност. Това съвсем скоро може да стане или досадно, или трудно, в зависимост от отговорността, което човек е склонен да поеме. Желаех само да бъда един безотговорен никой и просто да се забавлявам.

Тексорами е лишен от предубеждения пристанищен град, с жарки дни и дълги нощи, много хубава музика, денонощен хазарт, дуели всяка сутрин и побоища в останалото време за онези, които не могат да чакат. А въздушните течения са страхотни. Аз имах малък червен безмоторен самолет и през ден се носех из небето с него. Животът беше хубав. По цяла вечер свирех на барабани в един подземен бар край реката, където стените се потяха почти колкото посетителите, а пушекът се виеше около лампите, подобен на струи мляко. Щом приключех със свиренето, отивах да си намеря някакво занимание, обикновено жени или карти. И така прекарвах остатъка от нощта. Ах, този проклет Ерик! Това пак ме подсети… Той веднъж ме обвини, че шмекерувам на карти, знаеш ли? А те са единственото, за което никога не бих излъгал. Приемам съвсем сериозно играта си на карти. Много съм добър и освен това имам късмет. При Ерик бе точно обратното. Проблемът с него беше, че го биваше в толкова много работи, че той не искаше дори пред себе си да признае възможността някой друг да умее нещо по-добре. Ако го побеждаваш на карти, значи шмекеруваш. Една вечер започна разгорещен спор по този въпрос — за малко работата щеше да стане сериозна, — но Жерар и Кейн ни разтърваха. Трябва да му призная това на Кейн. Тогава застана на моя страна. Горкият… Отвратителен начин да умреш. Гърлото му… Е, както и да е, живеех си аз в Тексорами, занимавах се с музика и жени, печелех на карти и се реех из небето. Палми и цъфтящ през нощта шибой. Изобилие от чудесни пристанищни миризми — подправки, кафе, смола, сол — знаеш как е. Богаташи, търговци, бедняци — същите, като навсякъде. Пристигащи и заминаващи моряци и какви ли не пътешественици. Хора, подобни на мен, които просто се забавляват. Прекарах малко повече от две години в Тексорами и бях щастлив. Наистина. Рядко влизах във връзка с останалите. От време на време си казвахме по едно „Здрасти!“ в стил пощенска картичка посредством Фигурите и толкова. Амбър не занимаваше мислите ми особено.

Всичко това се промени една нощ, когато седях с фул в ръце и човекът срещу мен се опитваше да реши дали блъфирам или не.

Валето каро ми заговори.

Да, точно така започна. Аз и без това се чувствах доста странно. Току-що бяхме завършили две разгорещени игри и още изпитвах въодушевление. Освен това бях физически изтощен от цял ден летене и съвсем малко сън предишната нощ. По-късно реших, че умствената ни нагласа да използваме по този начин Фигурите ме е накарала да възприема така валето, когато някой се опитваше да влезе във връзка с мен, а аз държах карти в ръка — все едно какви карти. Обикновено, разбира се, ние получаваме съобщенията без тяхна помощ, като се изключи онзи, който се е заел с повикването. Вероятно моето подсъзнание — което тогава до известна степен се рееше свободно, — просто по навик се е уловило за наличната възможност. След време действително имах повод да се чудя. Истината е, че не знам защо стана така.

Валето каза:

— Рандъм. — После лицето му се замъгли и то продължи: — Помогни ми.

Вече бях започнал да долавям определено присъствие, но то беше много слабо. Цялото усещане бе много слабо. После лицето върху картата доби нови очертания и видях, че съм бил прав. Наистина беше Бранд. Изглеждаше ужасно и като че ли бе прикован или завързан за нещо.

— Помогни ми — повтори Бранд.

— Слушам те — откликнах аз. — Какво е станало?

— … затворник — каза той след нещо друго, което не можах да разбера.

— Къде? — попитах.

На този въпрос Бранд поклати отчаяно глава.

— Не мога да те пренеса — рече той. — Нямам Фигури и съм прекалено слаб. Ще трябва да дойдеш по дългия заобиколен път…

Не го попитах как е успял да се свърже с мен без Фигурите. Най-важно ми се виждаше да установя къде се намира. Попитах го как да стигна при него.

— Огледай всичко много внимателно. Запомни всеки отличителен белег. Може да нямам възможност да ти го покажа повече от веднъж. Освен това, ела въоръжен…

После видях пейзажа — над рамото му, през един прозорец, над назъбена стена. Не можех да го определя със сигурност. Беше някъде далеч от Амбър, там, където Сенките стават неуправляеми. Прекалено далеч, за да ми се иска да отида. Голо, с променящи се цветове. Жарко. Ден, без слънце в небето. Скали, плъзгащи се като платноходки из местността. Бранд, в някакъв вид кула — една малка стабилна точка сред тази плуваща сцена. Запомних околността, добре. Запомних и съществото, увито като змия около основата на онази кула. Блестящо. Съставено сякаш от призми. Нещо като пазач — прекалено ярко, за да определя очертанията му, да преценя истинските му размери. И в този момент всичко изчезна. За секунда. Останах загледан във валето каро, а партньорът ми не знаеше дали да се сърди заради дългото ми разсейване, или да се тревожи да не би някоя зла сила да ме е омагьосала.

Приключих играта след това раздаване и си отидох вкъщи. Опънах се на леглото, запалих цигара и се отдадох на размисъл. Бранд все още се намираше в Амбър, когато потеглих оттам. По-късно, обаче, при запитванията ми за него, никой не знаеше къде може да е. След като изпаднал в едно от обичайните си меланхолични настроения, яхнал коня и отпътувал. И оттогава не го бяха виждали. Никакви вести, в никоя посока. Той не отговарял, като го търсели и сам не се обаждал на никого.

Опитах се да обмисля ситуацията от всички страни. Бранд е умен, много умен. Може би най-умният в семейството. Той се намираше в беда и бе потърсил мен. Ерик и Жерар бяха по-героично настроени и вероятно с радост щяха да се впуснат в това приключение. Кейн би отишъл от любопитство, предполагам. Джулиан — за да покаже, че го бива повече от всички нас и да се изтъкне пред татко. Или, най-просто щеше да бъде, ако Бранд бе повикал самия Оберон. Татко щеше да направи нещо по въпроса. Но Бранд се обади на мен. Защо?

Тогава ми хрумна, че може някой или неколцина от останалите да са отговорни за положението му. Ако, да речем, татко е започнал да показва предпочитание към него… Нали знаеш… Да се отстрани заплахата. В такъв случай Бранд би проявил слабост, ако се обади на татко.

Затова подтиснах желанието си да потърся подкрепления. Щом се обаждаше на мен, не бе изключено да му докарам сигурна смърт, ако позволя на някого в Амбър да разбере, че викът му за помощ е преодолял препятствията. Добре. А каква полза можех да извлека аз?

В случай, че наистина ставаше въпрос за трона и Бранд действително бе успял да влезе под кожата на татко, то нищо не пречеше да оставя в него добри впечатления. Ако ли не… Имаше всевъзможни други вероятности. Може да се е натъкнал на нещо, което се гласи там, у дома, нещо, което щеше да е полезно да знам. Интересно ми беше освен това и по какъв начин се бе свързал с мен, без помощта на Фигурите. Така че любопитството, бих казал, ме накара да се реша да предприема това пътуване сам и да направя опит да го спася.

Избърсах праха от собствените си Фигури и пак се помъчих да се свържа с него. Както сигурно си се досетил, не получих отговор. Тогава легнах хубаво да се наспя и направих нов опит на сутринта. Отново нищо. Е, добре, нямаше смисъл да чакам повече.

Лъснах меча си, нахраних се добре и се облякох за път. Взех освен това и чифт тъмни, полароидни очила. Не знаех дали ще вършат работа там, но онова създание-пазач ми се бе видяло ужасно ярко… а и никога не е излишно човек да вземе нещо повече, за което се е сетил. Като става дума за това, снабдих се и с пистолет. Имах чувството, че ще се окаже безполезен и излязох прав. Но, както казах, никога не можеш да си сигурен, докато не опиташ.

Единственият човек, с когото се сбогувах, беше друг барабанист, тъй като се отбих при него преди да тръгна, за да му оставя моя комплект барабани. Знаех, че добре ще се грижи за тях.

След това отидох до хангара, приготвих самолета, издигнах се и хванах подходящо въздушно течение. Смятах, че това е един елегантен начин за пътуване.

Не знам дали някога си летял през Сенките, но… Не си ли? Ами, насочих се първо към открито море, докато сушата се превърна само в мъглява ивичка на север. После накарах водата под мен да стане кобалтова, тя се набразди и по повърхността й се загониха вълни с блестящи гребени. Вятърът се промени. Аз обърнах самолета. Втурнах се след вълните към брега сред притъмняващото небе. Когато се върнах при устието на реката, Тексорами беше изчезнал, заменен от километри тресавища. Понесох се по теченията навътре към сушата, като прелитах над нови и нови извивки на реката. Кейовете, мостовете и транспорта бяха изчезнали. Дърветата се издигаха нависоко.

На запад се трупаха облаци — розови, перлени, жълти. Слънцето преминаваше от оранжево в червено до жълто. Клатиш глава? Слънцето беше цената за градовете, разбираш ли? Когато бързам така, обезлюдявам всичко, движа се по пътя на стихиите. При подобна височина изкуствените творения ме разсейват. Сенките и структурите са най-важни за мен. Това имах предвид като ти казах, че летенето е доста различно.

И така, носех се на запад, докато дърветата отстъпиха място на ниска зеленина, която бързо избледня, разпръсна се, накъса се на кафяви, оранжеви и жълти петна. Светлината взе да примигва, стана зацапана. Цената за тези промени беше буря. Надбягвах се с нея колкото можах, докато около мен забляскаха светкавици и се уплаших да не би поривите на вятъра да му дойдат много на малкия самолет. Тогава бързо намалих скоростта и в резултат зеленото под мен се увеличи. Все пак се измъкнах от бурята, с ярко и стабилно жълто слънце зад гърба. След известно време отново успях да си върна пустинята, гола и вълниста.

После слънцето се сви и пред лика му се проточиха облачни ивици, които малко по малко започнаха да го скриват. Прекият път ме отведе на голямо разстояние от Амбър. Отдавна не се бях отдалечавал толкова.

Слънцето се скри, но светлината остана, все още ярка, ала някак призрачна, безпосочна. Тя мамеше очите ми, изкривяваше перспективата. Слязох по-ниско, стесних полезрението си. Скоро пред погледа ми изникнаха големи скали и аз усилено започнах да се стремя към формите, които си спомнях. Постепенно, те се появиха.

При тези обстоятелства беше по-лесно да постигна странния, плуващ ефект, но създаването му бе физически объркващо. Стана ми още по-трудно да преценявам как да управлявам самолета. Оказах се по-ниско, отколкото бях смятал, че съм и едва не се сблъсках с една от скалите. Най-после, обаче, около мен се заиздига пушек и затанцуваха пламъци, точно както си ги спомнях — без да образуват някаква определена форма, просто изскачаха тук и там от пукнатини, дупки, входове на пещери. Цветовете съвсем полудяха, също като в набързо видяната картина. Тогава започна и действителното движение на скалите — те плуваха, носеха се безцелно като кораби без кормило сред местност, от която изтръгваха дъги.

Въздушните течения вече бяха обезумели. Едно след друго изригваха като фонтани. Борех се с всички сили с тях, но знаех, че при тези условия няма да издържа дълго на тази височина. Издигнах се доста нагоре, като за известно време забравих всичко друго, докато се опитвах да стабилизирам самолета. Когато отново погледнах надолу, видях нещо наподобяващо свободна регата на черни айсберги. Скалите препускаха наоколо, блъскаха се, отдалечаваха се, пак се срещаха, въртяха се, завиваха из откритото пространство, задминаваха се една друга. После някакво течение ме пое, тласна ме надолу, изхвърли ме нагоре… и една от подпорите на двойното крило се счупи. За последен път разместих сенките и пак погледнах. Кулата се бе появила в далечината, а в основата й блестеше нещо по-ярко от лед или алуминий.

Последният тласък бе довел до това. Осъзнах го точно когато почувствах, че ветровете започват да играят съвсем мръсно. После няколко въжета се скъсаха и полетях надолу — като че ли се спусках по водопад. Успях да вдигна носа на самолета и той устремно се понесе над самата земя. Погледнах накъде сме се насочили и скочих в последния възможен момент. Горкият ми самолет стана на пух и прах при сблъсъка си с един от онези странстващи монолити. Тази гледка ме разстрои повече от драскотините, натъртванията и цицините, с които се сдобих.

После трябваше да се размърдам, защото към мен се носеше цял хълм. И двамата свърнахме, за щастие в различни посоки. Нямах ни най-малка представа за силата, която движеше всичко и отначало дори не виждах никаква система в траекториите. Земята под краката ми се менеше от топла до изключително гореща и освен пушека и хаотичните изригвания на пламъци, от безбройни дупки в почвата бълваха и зловонни газове. Забързах към кулата, като по необходимост се придържах към много объркан маршрут.

Отне ми доста време да преодолея разстоянието. Не бях сигурен точно колко, защото нямаше как да измервам времето. Но вече бях започнал да забелязвам някои интересни закономерности. Първо, по-големите канари се движеха по-бързо от малките. Второ, те сякаш се въртяха в орбити — кръгове в други кръгове, по-големите скали около по-малките, никоя не спираше дори за миг. Може би най-вътрешният кръг се описваше от прашинка или от една-единствена молекула — някъде. Нямах нито време, нито желание да се впускам в опити за определяне на абсолютния център. Като взимах тези неща предвид, обаче, скоро бях способен да предвиждам мястото на сблъсъка.

И така, Чайлд Рандъм към замъка вървеше, пистолет в една ръка държеше и меч в другата крепеше. Очилата висяха на врата ми. При целия този пушек и объркано осветление, смятах да си ги сложа едва, когато станеше абсолютно необходимо.

Каквато и да беше причината, скалите избягваха кулата. Макар да изглеждаше застанала върху хълм, докато се приближавах осъзнах, че щеше да е по-вярно, ако кажех, че камъните бяха изрили пред нея огромен ров. Ала от моето място не можех да преценя, дали в резултат се е получил остров или полуостров.

Втурнах се през пушека и плаващите скали, като избягвах огнените езици, които изскачаха от пукнатините и дупките. Накрая се изкатерих по склона и се махнах от тяхната територия. Преди да се покажа над ръба, спрях за малко. Проверих си оръжията, успокоих дишането и сложих очилата. Щом всичко беше готово, се изкачих на върха и приклекнах.

Да, очилата вършеха работа. И да, зверът ме очакваше.

Той беше направо страховит, а на всичкото отгоре изглеждаше някак красив. Имаше тяло на змия, дебело като бъчва, а главата напомняше огромен раздвоен отзад чук, но леко изострен отпред в муцуна. Очите му бяха с много бледозелен цвят. И целият беше прозрачен като стъкло, покрит с много фини, едва забележими линии, загатващи люспите. Онова, което течеше във вените му, също изглеждаше доста бистро. Можех да гледам право вътре в тялото му и различавах органите — матови или сякаш замъглени, мътни. Човек започваше да се разсейва, ако се вгледаше как функционират. Чудовището имаше и гъста грива, наподобяваща четина от стъкло около главата, обгърнала като яка врата. Движенията му, когато ме видя, вдигна глава и се плъзна напред, го накараха да заприлича на оживяла вода, река без корито и брегове. Ала гледката, която едва не ме накара да замръзна на място, беше съдържанието на стомаха му. В него се намираше полусмлян човек.

Вдигнах пистолета, прицелих се в по-близкото око и натиснах спусъка.

Вече ти споменах, че той се оказа безполезен. Затова го захвърлих, скочих наляво и се метнах към дясната страна на звяра, като насочих меча си към окото му.

Знаеш колко трудно се убиват животни с устройство на влечуги. Веднага реших първо да се опитам да ослепя чудовището, а после да му отсека езика. След това, ако използвах добре бързината на краката си, щях да получа може би известна възможност да го ударя няколко пъти по врата, докато успея да го обезглавя. Накрая можех да го оставя да се гърчи и извива, докато умре. Надявах се освен това да е мудно, защото все още смилаше храната в стомаха си.

Ако тогава този звяр е бил муден, то се радвам, че не го срещнах по-рано. Той си дръпна главата от обсега на меча ми и посегна да го захапе още преди да съм възстановил равновесието си. Ужасната му муцуна проблясна пред гърдите ми и усещането наистина беше, като че ли ме удари огромен чук. Полетях назад презглава.

Продължих да се търкалям, за да се отдалеча от него и се озовах почти на ръба на насипа. Там се изправих отново на крака, а чудовището се разви, изпълзя по-близо до мен и вдигна страховитата си глава на около пет метра от земята.

Знам дяволски добре, че Жерар би избрал точно този момент, за да го нападне. Огромният разбойник щеше да се хвърли напред с чудовищния си меч и да разсече звяра на две половини. После гадната твар щеше да се стовари върху него и да го омотае от горе до долу, а той да се измъкне само с няколко синини. Или може би разкървавен нос. Бенедикт пък нямаше да пропусне окото. До този момент щеше да си е прибрал по едно очище във всеки джоб и да си играе на футбол с главата, докато съчинява допълнение към трудовете на Клаузевиц. Но те двамата са от действително героичния тип. А аз просто стоях там, насочил меча си нагоре, стиснал с две ръце дръжката, прибрал лакти към кръста си, дръпнал назад глава, колкото ми позволяваха възможностите. Хиляди пъти бих предпочел да хукна и да сметна случая за приключен. Ала знаех, че ако го направя, онази глава щеше да се стовари върху мен и да ме размаже.

Откъм кулата се понесоха викове, което показваше, че са ме забелязали, но аз не възнамерявах да отмествам поглед, за да видя какво става. После започнах да проклинам чудовището. Исках то да нанесе удара си и всичко да свърши, по един или по друг начин.

Когато най-накрая нападна, извих се с цялото си тяло и насочих острието към целта.

Лявата ми страна стана почти безчувствена от удара, а общото усещане беше, като че ли бях забит на половин метър в земята. Успях по някакъв начин да се задържа на крака. Да, бях направил всичко без грешка. Маневрата ми бе постигнала точно онова, на което се бях надявал и планирал.

Като се изключеше само поведението на звяра. Той не желаеше да ми сътрудничи и да се гърчи в агония.

Напротив, пак започваше да се издига над мен.

При това ми бе отнесъл и меча. Дръжката му стърчеше от лявото око на страшилището, а върхът се показваше сред гривата върху задната част на главата му. Имах чувството, че противниковият отбор взимаше надмощие.

В този момент от един отвор в долната част на кулата започнаха бавно и предпазливо да се измъкват някакви фигури. Те бяха въоръжени, грозни на вид и усещах, че няма да застанат на моя страна в спора.

Добре. Аз знам кога трябва да пасувам и да се надявам на по-добри карти друг път.

— Бранд! — извиках. — Аз съм Рандъм! Не мога да стигна до теб! Съжалявам!

После се обърнах, побягнах и като прескочих ръба, полетях надолу към мястото, където скалите се занимаваха със своята неспокойна дейност. Питах се, дали съм избрал най-подходящия момент да се оттегля.

Както често се случва, отговорът беше и да, и не.

В много други случаи, различни от предшестващия, не бих направил подобен скок. Озовах се в ниското жив, но това май беше всичко, което можех да кажа. Чувствах се зашеметен и доста дълго време си мислех, че глезенът ми е счупен.

Онова, което ме накара да се размърдам отново, беше шумоленето над мен и дъждът от камъчета наоколо. Когато си наместих очилата и погледнах нагоре, видях, че чудовището е решило да слезе и да си довърши работата. То пълзеше като призрак надолу по склона, а участъкът около главата му, където го бях пронизал, бе станал по-тъмен и матов.

Изправих се до седнало положение. После застанах на колене. Опитах се да стъпя, но глезенът ми бе неизползваем. Нищо около мен не можеше да ми послужи за опора. Добре. Тогава щях да пълзя. По-далече от звяра. Какво друго ми оставаше? Освен да спечеля колкото мога повече преднина и да мисля усилено междувременно.

Спасението дойде във вид на скала — една от по-малките и по-бавните, само колкото каруца на големина. Когато я видях да се приближава, реших да я използвам за превозно средство, ако успеех да се кача върху нея. Тя може би щеше да ми предложи и известна сигурност. Струваше ми се, че по-големите и бързи канари отнасяха най-многото удари.

Като имах това предвид, заех се да наблюдавам едрите скали, които се носеха край моята, преценявах техните скорости и траектории, опитвах се да разбера движението на цялата система, подготвях се за точния момент и за усилието. Освен това се ослушвах за приближаването на чудовището, чувах виковете на войниците от края на насипа, питах се дали някой от тях там, горе залага на мен и, ако залагаше — какви смяташе, че са ми шансовете.

Когато настъпи моментът, тръгнах. Без проблеми се промъкнах покрай първата голяма канара, но трябваше да изчакам минаването на следващата. Поех риска да пресека пред последната. Налагаше се, за да стигна навреме.

Успях да се озова на необходимото място точно когато трябваше, хванах се за издатините, които си бях набелязал и се влачих почти десет метра, докато се вдигна от земята. После допълзях до неудобния връх на скалата, проснах се там в цял ръст и погледнах назад.

Измъкнал се бях на косъм. И все още не се намирах в безопасност, тъй като звярът се движеше успоредно с мен, а здравото му око следеше въртенето на по-едрите канари.

От височината долетяха разочаровани викове. След това войниците започнаха да се спускат по склона, като според мен поощряваха с крясъци съществото. Взех да си масажирам глезена. Опитах да се отпусна. Чудовището се хвърли напред и премина зад първата голяма канара, докато тя завършваше поредната си орбита.

Дали щях да успея достатъчно да се отдалеча сред Сенките, преди да ме е достигнало? Съмнявах се. Наистина около мен всичко непрестанно се движеше, структурите се променяха…

Съществото изчака втората скала, промъкна се зад нея, тръгна пак успоредно на мен, приближи се.

Сянка, Сянка, долети…

Мъжете вече почти бяха стигнали долния край на склона. Чудовището чакаше да се отвори пролука — при следващото завъртане — зад най-вътрешния сателит. Знаех, че е способно да се издигне достатъчно, за да ме свали от тази височина.

… Оживей и смачкай това чудо!

Докато се въртях и реех, аз се вкопчих в самата същност на Сенките, потопих се в нея, започнах да изменям структурата й, от възможна през вероятна до реална, усетих как незабележимо настъпват промени, дадох им необходимия тласък в съответния момент…

Тя дойде откъм сляпата страна на чудовището, естествено. Огромна скала, която се носеше, сякаш бе загубила контрол…

По-изискано щеше да бъде, ако го бях смачкал между две канари. Нямах време, обаче, за прояви на финес. Просто го халосах и го оставих да лежи там, блъскано от гранитния поток.

Ала след малко, необяснимо как, смачканото и размазано тяло изведнъж се издигна над земята и полетя към небето с извиване. То продължи да се носи във въздуха, под ударите на вятъра и взе да се смалява, докато не изчезна.

Собствената ми скала бавно и неотменно ме отдалечаваше. Целият пейзаж се менеше. Тогава мъжете от кулата си зашушукаха нещо и решиха да ме преследват. Отделиха се от края на насипа и се запътиха към мен през равнината. Но аз бях сигурен, че няма да имам проблеми. Щях да отведа каменния си жребец в Сенките и да оставя техния свят зад гърба си. Това беше най-лесният начин на действие за мен. Несъмнено щеше да ми е по-трудно да ги сваря така неподготвени, както звяра. В края на краищата тази земя си беше тяхна; те бяха невредими и нащрек.

Свалих очилата и отново се опитах да стъпя на ранения крак. Задържах се прав за миг. Глезенът беше много подут, но издържа тежестта ми. Седнах и взех да обмислям случилото се. Бях останал без меч и определено не се намирах в най-добрата си форма. Вместо авантюристично да продължа при тези обстоятелства, аз постъпвах по най-безопасния и разумен начин, като се измитах оттам. Събрал бях достатъчно информация за този свят и следващия път щях да съм по-добре подготвен. Хубаво…

Небето над мен стана по-ярко, цветовете и сенките позагубиха част от желанието си да се менят своеволно. Пламъците наоколо започнаха да утихват. Добре. По небосвода взеха да се мяркат облаци. Чудесно. Скоро зад един от тях се появи стабилен блясък. Великолепно. Когато облакът се отместеше, над земята отново щеше да грее слънце.

Погледнах назад и с изненада установих, че все още съм преследван. Това, обаче, лесно можеше да се дължи на неправилния ми подход към аналога на преследвачите ми в тази Сянка. Няма смисъл човек да се заблуждава, че се е погрижил за всичко, когато изменя Сенките бързешком. Затова…

Промених ги отново. Скалата постепенно излезе от траекторията си, формата й стана малко по-различна, съпътстващите я камъни изчезнаха, а тя се упъти по права линия в посоката, която трябваше да се превърне в запад. Облаците над главата ми се разпръснаха и над земята грейна бледо слънце. Скоростта ни се увеличи. Вече сигурно всичко беше наред. Без съмнение се бях озовал в друг свят.

Ала не се оказа така. Когато пак погледнах назад, те продължаваха да ме гонят. Вярно, бях спечелил известна преднина. Но групичката въоръжени мъже все още ме преследваше.

Е, добре. Случват се понякога такива неща.

Имаше, разбира се, две възможности. Тъй като мислите ми бяха доста объркани от доскорошните събития, сигурно не бях направил безупречно промяната и ги бях издърпал със себе си. Или бях съхранил цяла константа, когато е трябвало да й наложа частична промяна — по-точно, бях сменил мястото, като несъзнателно съм изискал и елементът преследване да остане. Значи хората бяха други, но въпреки това ме гонеха.

Потърках отново глезена си. Слънцето стана по-ярко и почти оранжево. Порив на вятър от север вдигна стена от прах и пясък зад мен и скри групичката от погледа ми. Устремих се още по-бързо на запад, където сега се извисяваше планинска верига. Времето беше във фаза на изкривяване. Състоянието на глезена ми стана малко по-добро.

Починах си за минута. Скалата ми беше удобно превозно средство, доколкото бе по силите на парче камък. Нямаше смисъл да се втурвам напред презглава, когато всичко изглежда си вървеше гладко. Изтегнах се с ръце зад тила и загледах как планините постепенно се приближаваха. Замислих се за Бранд и онази кула. Мястото несъмнено беше същото. Всичко съвпадаше с картината, която той ми бе показал. С изключение на стражите, разбира се. Реших да кривна към една известна ми Сянка, да събера свой собствен отряд, после да се върна и да ги избия до крак. Да, тогава всичко щеше да бъде наред…

След известно време се изпънах, претърколих се по корем и погледнах назад. Проклятие, те още ме преследваха! Дори бяха станали повече.

Естествено, много се ядосах. Да върви по дяволите измъкването! Те си го просеха и беше време да си го получат.

Изправих се. Глезенът ми беше доста отекъл и почти безчувствен. Вдигнах ръце и затърсих Сенките, които ми трябваха. Намерих ги.

Скалата бавно започна да променя правия си курс в дъга и се насочи надясно. Завоят стана по-остър. Описах парабола и като набирах скорост, полетях към тях. Нямах време да вдигам буря зад себе си, макар да си помислих, че щеше да е хубав детайл, ако го бях направил.

Връхлетях върху им — вече бяха повече от двайсет души — и те благоразумно се разпръснаха. Неколцина, обаче, не успяха да се дръпнат, а аз описах още една крива и се върнах колкото можех по-бързо.

Порази ме гледката на няколко трупа, които се издигаха към небето, а от тях капеше кръв. Два бяха вече високо над мен.

Налетях върху стражите за втори път, но сега видях, че няколко души се бяха вкопчили в скалата, докато минавах. Първият, който успя да се покатери отгоре, измъкна меча си и ме нападна. Аз блокирах ръката му, избих оръжието и хвърлих мъжа обратно долу. Предполагам, че тогава съм забелязал онези шипове върху опакото на ръцете им. Той ме бе одрал с единия от неговите.

През това време бях станал мишена за някакви особено оформени, покрити с бодли обръчи, които идваха отдолу, още двама души се изкатерваха върху скалата, а няколко други изглежда вече се бяха озовали на нея.

Е, дори и Бенедикт понякога отстъпва. Поне щях да накарам оцелелите да ме запомнят задълго. Оставих на мира Сенките, откъснах закачилия се на гърдите ми бодлив обръч и другия от бедрото ми, отсякох ръката с меча на единия от стражите, ритнах го в корема, паднах на колене, за да избягна замаха на следващия и с моя меч го ударих през краката. Той също падна през ръба.

Още петима се катереха по края. Отново се носехме на запад, като оставяхме някъде към десетина от живите да се прегрупират на пясъка зад гърба ми, а небето над тях бе изпълнено с капещи трупове.

Имах предимство пред следващия страж, защото го хванах на половината път нагоре. Толкова за него, после ми останаха четирима.

Докато се оправях с него, обаче, трима от тях се бяха изкатерили едновременно на три различни места.

Втурнах се към първия и го съсякох, ала другите двама междувременно скочиха върху мен. Докато се отбранявах от нападението им, последният също се изкатери и се присъедини към тях.

Съвсем не ги биваше чак толкова, но започваше да става тесничко и прекалено много върхове и остриета се стрелкаха около мен. Не спирах да парирам и отскачам, като ги карах да си пречат един на друг, да си застават на пътя. Донякъде успявах и когато се добрах до най-добрата, според мен, възможна за момента позиция, втурнах се напред, като отнесох няколко одрасквания — наложи се да остана леко открит за миг, — но в замяна разцепих черепа на единия от тях. Той се преметна през ръба и повлече със себе си мъжа до него. Двамата полетяха надолу, размахали крайници.

За съжаление, невнимателният идиот отнесе и моя меч, останал в някоя от неразумно изпречилите се на пътя ми части от тялото му. Явно ми беше ден за губене на мечове и се запитах дали не съм можел да го прочета в хороскопа си, ако се бях сетил да го погледна, преди да тръгна.

Както и да е, трябваше бързо да отскоча, за да избягна удара на последния страж. В този момент се подхлъзнах в локвичка кръв и полетях към предния край на скалата. Ако паднех оттам, канарата щеше да мине точно върху мен и да остави на земята един много плосък Рандъм, подобен на екзотично килимче, на което да се дивят и радват бъдещите пътници.

Задрасках да се хвана за нещо, докато се плъзгах, а онзи тип направи две крачки към мен и вдигна меча си, за да ме довърши, както аз бях постъпил с другаря му.

Вкопчих се в глезена му, който ми послужи чудесно като спирачка… и проклет да съм, ако някой не избра точно този момент, за да потърси връзка с мен чрез Фигурата ми.

— Зает съм! — изкрещях. — Обади се по-късно!

Спрях да се движа напред за сметка на стража, който залитна, падна и полетя през ръба.

Опитах се да го хвана, преди да се е превърнал на килимче, ала не бях достатъчно бърз. Исках да го спася, за да го разпитам. Все едно, това не успя да ми развали настроението. Върнах се отново в средата, да се оглеждам и размишлявам.

Останалите живи продължаваха да ме преследват, но аз имах значителна преднина. В момента нямаше защо да се тревожа, че нова групичка ще се озове при мен. Това ми стигаше. Отново се насочих към планините. Слънцето, което си бях извоювал, започваше да пече безмилостно. Целият бях потънал в пот и кръв. Раните ме боляха. Бях жаден. Скоро, съвсем скоро, реших аз, трябваше да завали. Това щеше да бъде първата ми грижа.

Така че започнах да се подготвям за промяна в тази насока: струпах облаци, накарах ги да почернеят…

По някое време съм заспал. Сънувах несвързано как някой опитва да се свърже с мен, но не успява. Залива ме ласкав мрак.

Събудих се от дъжда — внезапен и силен. Не можех да преценя дали тъмнината около мен се дължеше на бурята, вечерта или и двете взети заедно. Беше по-хладно, обаче, и аз постлах плаща си, след което просто легнах на него с отворена уста. От време на време изстисквах водата от плаща. Постепенно утолих жаждата си и отново се почувствах чист. Скалата също бе добила толкова мокър и хлъзгав вид, че не смеех да направя крачка по нея. Планините изглеждаха много по-близо, а над върховете им проблясваха светкавици. В другата посока беше прекалено тъмно, за да разбера дали преследвачите ми още бяха зад мен. Никак нямаше да им е лесно да ме следват в тази обстановка, но не е разумно да се разчита на предположения, при пътуване през непознати сенки. Малко се ядосах на себе си, задето бях заспал, но тъй като не се бе случило нищо лошо, увих се в подгизналия плащ и реших да си простя. Опипах наоколо за цигарите, които си бях взел и открих, че почти половината от тях са оцелели. След осмия опит, поразбутах Сенките достатъчно, за да се сдобия с огънче. После просто останах да седя там и да пуша под дъжда. Усещането беше приятно и в продължение на часове не помръднах нищо повече.

Когато най-после бурята спря, небето се проясни и по него грейнаха странни съзвездия. Нощта беше прекрасна, каквито са обикновено нощите в пустинята. Много по-късно забелязах, че теренът взе леко да се изкачва и скалата ми забави хода си. Започнаха някакви промени, които вероятно бяха свързани с действащите тук физически закони. Имам предвид, че самият склон не изглеждаше достатъчно стръмен, за да наложи такова рязко намаляване на скоростта. Но не исках да си играя със Сенките, за да не се отклоня от курса си. Стремях се колкото можех по-бързо да стигна до познати места, където преценката ми за природните явления да е по-сигурна.

Затова оставих скалата да спре окончателно, слязох от нея и продължих да се изкачвам по склона пеша. Докато вървях, играех със Сенките, както всички го правехме още като деца. Щом минех покрай нещо — хилаво дръвче, купчина камъни — карах небето да става различно от двете му страни. Постепенно възстанових познатите съзвездия. Знаех, че ще се спусна по друга планина, а не по тази, по която се изкачвах. В раните ми все още пулсираше тъпа болка, но глезенът бе престанал да ме безпокои, чувствах го само леко схванат. Усещах се отпочинал. Знаех, че мога дълго да вървя. Изглежда отново всичко беше наред.

Изкачването бе продължително и склонът ставаше все по-стръмен. Но по едно време попаднах на пътека и това улесни нещата. Без почивка се катерех нагоре под вече познатото небе, твърдо решен да не спирам и до сутринта да съм преодолял планината. Докато вървях, дрехите ми се промениха в съответствие със Сянката — вече бях с дънки и дънково яке, а мокрият ми плащ се бе превърнал в сухо вълнено мексиканско наметало. Чух наблизо да се обажда бухал, а ниско долу, от далечината, долетя вой, вероятно издаван от койот. Тези познати звуци ме накараха да се чувствам по-сигурен, изтриха всички следи от отчаянието, което ме бе обзело по време на бягството ми.

След около час не устоях на изкушението да си поиграя малко със Сенките. Защо пък по тези хълмове да не се разхожда някой безстопанствен кон? И аз, естествено, го намерих. След десетина минути сприятеляване, яхнах голия му гръб и се отправих с леко сърце към върха. Вятърът покри със скреж пътеката пред нас. Луната изгря и ледените кристалчета заблестяха на светлината й.

С две думи, яздих цяла нощ. Прехвърлих билото и много преди зазоряване започнах спускането си. Планината зад гърба ми сякаш ставаше все по-огромна, но, разбира се, тогава беше най-подходящият момент за това. Тази страна на хребета беше покрита със зеленина, през която минаваха хубави пътища, а тук-там се виждаше и по някоя къща. Значи всичко ставаше според моите желания.

Ранна утрин. Намирах се в полите на планината и дънките ми се бяха превърнали в панталон с цвят каки, а якето — в ярка риза. Пред мен върху коня беше метнато леко спортно яке. Високо в небето реактивен самолет оставяше диря от единия хоризонт до другия. Наоколо се носеха птичи песни и денят се очертаваше слънчев и топъл.

Горе-долу в този момент чух да се произнася името ми и отново усетих, че някой ме търси с моята Фигура. Спрях на място и отговорих:

— Да?

Беше Джулиан.

— Рандъм, къде си? — попита той.

— Доста далече от Амбър — отвърнах аз. — Защо?

— Чувал ли си се с някой от другите?

— Скоро, не. Всъщност, вчера някой се опитваше да ме намери. Но бях прекалено зает в момента и не можех да разговарям.

— Аз бях. Тук възникна ситуация, за която е по-добре да си информиран.

— Къде се намираш?

— В Амбър. Напоследък се случиха разни неща.

— Какви, например?

— Татко го няма вече от необичайно дълго време. Никой не знае къде е.

— Правил го е и преди.

— Но не без да остави инструкции и да упълномощи хора. Винаги се е осигурявал в миналото.

— Вярно е — съгласих се аз. — Какво разбираш под „необичайно дълго“?

— Ами, повече от година. Ти изобщо ли не знаеше за това?

— Чух, че го няма. Жерар спомена нещо преди известно време.

— Тогава прибави и времето досега.

— Разбирам. Предприехте ли някакви действия?

— Там е въпросът. Просто се оправяме с проблемите, както дойдат. Жерар и Кейн така и така ръководят флотата, по нареждане на татко. Като го няма, те сами взимат всички решения. Аз отново предвождам патрулите в Ардън. Няма централна власт, обаче, за да отсъжда споровете, да преценява политиката, да говори от името на целия Амбър.

— Значи имаме нужда от регент. Предполагам, че можем да хвърлим жребий.

— Не е толкова просто. Ние смятаме, че татко е мъртъв.

— Мъртъв ли? Защо? Как ви хрумна?

— Опитвахме се да го намерим с неговата Фигура. Вече от половин година се мъчим всеки ден. Нищо. Ти какво мислиш?

Кимнах.

— Може и да е мъртъв. Иначе сигурно щеше да намери начин да даде някакъв знак. И все пак, не изключвам възможността да се намира в беда — например, да е затворен някъде.

— Килиите не са в състояние да спрат Фигурите. На тях нищо не може да им попречи. Той щеше да извика за помощ в мига, в който влезехме в контакт.

— Не споря, така е — подкрепих го аз, но си помислих за Бранд. — И все пак, ако нарочно отказва да се свърже с нас?

— Защо?

— Нямам представа, но е възможно. Знаеш колко е потаен за някои неща.

— Не — отсече Джулиан. — Не се връзва. Все щеше да остави някакви напътствия.

— Е, каквито и да са причините, какво предлагате сега при това положение?

— Някой трябва да заеме трона.

По време на целия разговор бях усещал, че ще се стигне дотам, разбира се — възможността, която дълго ни се бе струвало, че никога няма да дочакаме.

— Кой? — попитах.

— Ерик изглежда най-подходящ — отговори Джулиан. — Всъщност, той вече от месеци изпълнява тези функции. Просто остава да се извършат някои формалности.

— Не само като регент?

— Не само като регент.

— Ясно… Да, наистина в мое отсъствие са се случили някои неща. А защо да не изберем Бенедикт?

— Той изглежда е щастлив там, където живее, някъде далече сред Сенките.

— А какво мисли за цялата идея?

— Не си пада особено по нея. Но не вярваме да окаже съпротива. Това прекалено би объркало всичко.

— Ясно — казах пак. — Ами Блийс?

— Двамата с Ерик проведоха доста разгорещена дискусия по въпроса, но войските не получават заповедите си от Блийс. Той напусна Амбър преди около три месеца. По-късно може и да предизвика неприятности. Но така поне знаем да сме нащрек.

— Жерар? Кейн?

— Ще подкрепят Ерик. А аз се питах за теб.

— Ами момичетата?

Джулиан вдигна рамене.

— Те са склонни да приемат нещата, каквито са. Не са проблем.

— Предполагам, че Коруин не…

— Нищо ново. Мъртъв е. Всички сме сигурни. Гробницата му се покрива с прах и бръшлян вече от векове. И да е жив, явно преднамерено се е оттеглил от Амбър завинаги. Той отпада. Сега ме интересува ти на чия страна си.

Разсмях се.

— Аз съм в такова положение, че едва ли моето мнение има някакво значение.

— И все пак искаме да го знаем.

Кимнах.

— Винаги съм умеел да доловя откъде духа вятърът. Нямам навика да вървя срещу него.

Джулиан се усмихна и ми кимна в отговор.

— Чудесно — каза той.

— Кога ще бъде коронацията? Предполагам, че съм поканен.

— Разбира се, разбира се. Но датата още не е определена. Трябва да се дооправят някои дреболии. Веднага, щом се спрем на конкретен ден, някой от нас пак ще влезе във връзка с теб.

— Благодаря ти, Джулиан.

— Довиждане засега, Рандъм.

После дълго останах неподвижен, обзет от тревожни мисли, преди отново да тръгна надолу по склона. Откога ли Ерик гласеше всичко това? Кой знае. Голяма част от политическите интриги в Амбър сигурно се бяха разиграли доста бързо, но окончателното стигане до тази ситуация ми се струваше плод на дългосрочно обмисляне и планиране. Естествено, заподозрях, че Ерик е замесен в затрудненията на Бранд. А нямаше как да не си помисля, че има участие и в изчезването на татко. Сигурно не е било лесно, капанът трябва да е бил действително абсолютно надежден. Но колкото повече си мислех за това, толкова по-малко бях склонен да изключа тази възможност. Дори си спомних някои стари слухове за неговата роля в твоето изчезване, Коруин. Въпреки всичко, така изведнъж не можех да измисля никакъв начин да променя нещо. Ще плувам по течението, реших аз. Няма да си развалям отношенията с Ерик.

И все пак… Искаше ми се да чуя и други мнения за цялата тази история. Опитах се да преценя кой би могъл да ме информира най-добре. Докато обмислях този въпрос, с крайчеца на окото си забелязах някакво движение, когато хвърлих поглед назад и нагоре, за да се възхитя отново на планината, по която още не се бях спуснал.

Няколко ездачи току-що бяха превалили върха. Явно се движеха по същата пътека, която бях използвал и аз. Не можех съвсем точно да определя броя им, но бяха повече от десет души — подозрително голяма група, за да са излезли просто така на разходка, точно там и по това време. Забелязах, че се движат по същия път, по който бях минал и усетих да ме полазват мравки по гърба. Ами ако…? Ами ако бяха пак онези стражи? Защото имах чувството, че са те.

Поединично, никой от тях не можеше да ми се опре. Дори по двама не се бяха показали кой знае колко умели. Не там бе въпросът. Кръвта ми се смрази при мисълта, че ако наистина бяха те, значи не само ние бяхме способни да се движим сред Сенките. И някой друг владееше номера, който цял живот бях смятал за монопол на нашето семейство. Като се добавеше и фактът, че бяха пазачи на Бранд, вероятно отношението им към нас — или поне към част от нас — не беше особено добронамерено. Изведнъж ме обля пот, като си помислих за възможността да се сблъскаме с враг, който също притежава най-мощното ни оръжие.

Разбира, те все още бяха твърде далече, за да съм сигурен, че не греша. Но човек трябва да отчита всяка евентуалност, ако иска да печели в играта на оцеляване. Възможно ли бе Ерик да е открил, обучил или създал някакви специални същества, за да му служат точно с това си качество? Заедно с теб и Ерик, Бранд беше един от най-законните претенденти за трона… не че отричам твоето право, не, дявол да го вземе! Знаеш какво имам предвид. Казвам ти го само, за да ти обясня как разсъждавах тогава. Това е всичко. И така, Бранд можеше съвсем основателно да претендира за трона, ако се намираше в добри позиции да се наложи. Теб те нямаше никакъв и той беше главният съперник на Ерик, погледнато откъм законната страна на нещата. Като се добави това към неговото положение и способността на онези хора да пътуват през Сенките, Ерик взе да ми се вижда съвсем злокобен. Тази мисъл ме плашеше много повече от самите ездачи, макар да не бих казал, че и те ме изпълваха с възторг. Реших, че е най-добре бързо да предприема няколко действия: да говоря с още някого в Амбър и да го накарам да ме върне там посредством Фигурата.

Добре. Направих избора си бързо. Жерар изглеждаше най-безопасен. Той е приемливо открит и неутрален. Почти винаги е честен. И от всичко, което Джулиан ми бе казал, участието на Жерар в цялата история ми се виждаше съвсем пасивно. Имам предвид, че той изглежда нямаше намерение да се опълчва срещу Ерик по-активно. Нямаше да иска възникването на неприятности. Което не означаваше, че одобрява действията му. Нашият Жерар вероятно щеше да държи само на сигурността и консерватизма си. Стигнал до тези изводи, посегнах към картите си и едва не изревах. Нямаше ги.

Претърсих всички джобове на всяка от дрехите върху мен. На тръгване от Тексорами ги бях взел. Можеше да съм ги загубил по което и да е време на вчерашните си премеждия. Достатъчно бях блъскан и подхвърлян насам-натам. Пък и целият ден страхотно ми бе вървяло на губене. Съчиних една сложна литания от проклятия и забих пети в хълбоците на коня. Сега щеше да ми се наложи бързо да препускам и още по-бързо да мисля. Първото, което трябваше да направя, бе да се озова в някое мирно, гъсто населено, цивилизовано място, където на по-примитивните нападатели да им е трудно да се развихрят.

Докато се спусках по склона към единия от пътищата, заех се да размествам Сенките — този път съвсем съсредоточено, като използвах всяко умение, което можех да приложа. В онзи момент желаех само две неща: за последен път да нападна преследвачите си и да намеря бърз път към някое убежище.

Светът проблясна и се размърда за последен път, превръщайки се в околностите на Калифорния, които бяха моята цел. До ушите ми достигна стържещ, усилващ се грохот. Моят последен щрих. Погледнах назад и видях как от скалния откос се отделя огромна канара, почти със забавено движение, която се стовари право върху ездачите. Малко по-късно бях слязъл от коня и вървях към шосето, облечен в още по-нови и хубави дрехи. Не бях сигурен кой сезон е и се чудех какво ли ще е времето в Ню Йорк.

Не след дълго автобусът, който чаках, се приближи и аз му махнах да спре. Заех място до прозореца, запалих цигара и позяпах пейзажа. Малко по-късно, задрямах.

Събудих се чак рано следобед, когато спряхме на автогарата. Вече умирах от глад и реших първо да хапна нещо, преди да взема такси за летището. Поръчах си три сандвича и две бири, като платих с няколко от бившите тексорамски зелени банкноти. Докато ме обслужат и се нахраня, минаха към двайсет минути. Излязох от снекбара и видях, че пред него чакат няколко таксита. Преди да взема някое от тях, обаче, реших да направя едно важно посещение в тоалетната.

Във възможно най-неподходящия момент, който можеш да си представиш, вратите на шестте клетки зад гърба ми се отвориха с трясък и шестимата им обитатели се нахвърлиха върху мен. Нямаше как да сбъркам шиповете на ръцете им, прекалено широките челюсти, горящите очи. Те не само ме бяха последвали, но и бяха облечени така, че по нищо не се различаваха от всички останали. Вече не изпитвах никакви съмнения относно властта им над Сенките.

За щастие, единият от тях се оказа по-бърз от останалите. Освен това, може би заради ръста ми, те изглежда още не бяха осъзнали напълно каква сила притежавам. Сграбчих първия високо за ръката, като избягвах острите му като ножове шипове, дръпнах го пред себе си, вдигнах го и го хвърлих върху останалите. После просто се обърнах и побягнах. Изкъртих вратата по пътя си за навън. Не спрях дори да си вдигна ципа, докато не се озовах в едно такси и не наредих на шофьора да кара така, че от гумите му да се вдига пушек.

Стигаше ми толкова. Вече не мислех само за обикновено убежище. Исках да се сдобия с колода Фигури и да кажа на още някой от семейството за тези юнаци. Ако те бяха творение на Ерик, другите трябваше да знаят за тях. Ако не бяха, беше редно и Ерик да бъде уведомен. Щом те можеха така да се движат сред Сенките, значи сигурно и други умееха същото. Каквото и да представляваха, един ден щяха да са заплаха за самия Амбър. Ами да предположим — само да предположим, — че никой в Амбър не беше замесен? Ами ако татко и Бранд бяха жертви на абсолютно неподозиран враг? Тогава излизаше, че някъде се заражда нещо огромно и опасно, а аз бях налетял право на него. Това идеално обясняваше настойчивото им преследване. Сигурно ужасно им се искаше да ме хванат. Въображението ми се развихри. Възможно бе дори да ме насочват към някакъв капан. Никъде не беше казано, че онези, които бях видял, са единствените наоколо.

Обуздах емоциите си. С тези неща трябва да се справяш едно по едно, като им дойде реда, рекох си аз. Това е всичко. Отдели чувствата от предположенията или поне се опитай да го направиш. Това е Сянката на сестра ни Флора. Тя живее в другия край на континента, в едно градче наречено Уестчестър. Добери се до някой телефон, намери нужната информация и й се обади. Кажи й, че случаят е спешен и я помоли за убежище. Тя не би могла да ти откаже, колкото и да те мрази. После хвани първия самолет и отлети веднага за там. По пътя си развивай теории, ако искаш, но сега запази хладнокръвие.

И така, обадих се от летището и попаднах на теб, Коруин. Ти беше величината, която разби на пух и прах всичките ми дотогавашни уравнения — твоята внезапна поява в този момент, на това място, при тези обстоятелства. Веднага приех предложението ти да ме защитиш, не само защото имах нужда от помощ. Вероятно щях да успея да се справя с онези шестимата и сам. Но въпросът вече не опираше в това. Аз помислих, че те са твои хора. Реших, че през цялото време си се спотайвал и си чакал удобния момент да се намесиш. Сега си се почувствал готов. Това обясняваше всичко. Ти беше отстранил Бранд и се канеше да използваш своите минаващи през Сенките зомбита, за да се върнеш и да хванеш Ерик по долни гащи. Исках да бъда на твоя страна, защото мразех Ерик и знаех, че ти винаги изграждаш плановете си внимателно и обикновено получаваш онова, което искаш. Споменах, че ме преследват същества, излезли от Сенките, за да видя как ще реагираш. Фактът, че ти не реагира, всъщност не доказваше нищо. Реших, че или си предпазлив, или просто не знаеш къде съм бил. Мина ми през ума и възможността да се напъхвам право в капана, който си ми заложил, но вече и без това се намирах в опасност, а и не смятах, че съм толкова важен за равновесието на силите, та да искаш да се отървеш от мен. Особено, ако ти предложех подкрепата си, което искрено желаех да направя. Така че, взех самолет. И проклет да съм, ако онези шестимата не се появиха веднага след мен на борда. „Дали той ми праща ескорт? — запитах се аз. — По-добре да не почвам отново с предположенията.“ Щом се приземихме, отново се отскубнах от тях и се отправих към жилището на Флора. После действах все едно не ми бе хрумвала никоя от предишните догадки, като изчаквах да видя ти какво ще предприемеш. Когато ми помогна да се отърва от онези мъже, се почувствах истински озадачен. Дали действително нищо не знаеше или бе решил да пожертваш няколко души, за да не заподозра аз нещо? Добре, реших тогава, прави се, че нищо не подозираш, остани на негова страна и виж какво си е наумил. Аз бях идеалният зрител за онова представление, което ти изнесе, за да прикриеш състоянието на паметта си. Когато научих истината, вече беше твърде късно. Ние бяхме на път за Ребма и цялата тази история нямаше да означава нищо за теб. По-късно, след коронацията, не сметнах за нужно да я разказвам и на Ерик. Тогава бях негов затворник и той определено не предизвикваше в мен най-топли чувства. Дори ми се струваше, че някой ден тази информация може да има известна стойност — например, да помогне за освобождаването ми, — ако заплахата станеше материална. Колкото до Бранд, съмнявах се, че някой би ми повярвал; а дори и да го направеше, аз бях единственият, който знаеше как да стигне до онази сянка. Мислиш ли, че Ерик щеше да приеме това като основание, за да ме освободи? Той по-скоро щеше да се изсмее и да ми каже да съчиня някоя по-убедителна история. Оттогава не съм чувал нищо повече за Бранд. Изглежда, че и никой от другите няма вести от него. По всяка вероятност той вече е мъртъв… предполагам.

Ето, това е историята, която все не успявах да ти разкажа. Ти сам прецени какво означава всичко.

III

Изучавах лицето на Рандъм, като не забравях колко добър играч на карти е той. Като го гледах, не можех да бъда по-сигурен дали лъже или скрива част от истината, отколкото ако се взирах в чертите, да речем, на вале каро. Историята звучеше убедително. В нея имаше достатъчно детайли, които я правеха правдоподобна.

— Както казват Едип, Хамлет, крал Лир и подобните им — обадих се аз: — „Жалко, че не знаех тези неща по-рано“.

— За първи път действително разполагам с възможност да ти ги кажа — оправда се Рандъм.

— Така е — съгласих се. — За съжаление, положението не само, че не се изясни, ами сякаш стана още по-объркано. Просто не мислех, че е възможно. Изправени сме пред този черен път, който стига до подножието на Колвир. Той минава през Сенките и чрез него разни същества нахлуват и безчинстват в Амбър. Ние не познаваме точната природа на силите, които стоят зад него, но те очевидно са зли и мощта им нараства. От известно време се чувствам виновен за тяхната поява, защото я свързвам с моето проклятие. Да, аз проклех семейството ни. Но проклятие или не, всичко в края на краищата се свежда до една реалност, с която можем да се борим. И точно това възнамеряваме да направим. Ала от цяла седмица се мъча да проумея каква е ролята на Дара в цялата история. Коя е тя всъщност? Какво е тя? Защо така изгаряше от нетърпение да мине през Лабиринта? Как успя да го направи? И онази нейна последна заплаха… „Амбър ще бъде унищожен!“ Едва ли е съвпадение, че това стана едновременно с нападението откъм черния път. Аз не разглеждам тези събития като отделни неща, а ги смятам по-скоро за части от едно цяло. Всичко това ми се вижда свързано и с факта, че някъде тук, в Амбър има предател — смъртта на Кейн, бележките… Някой тук или помага на външния враг, или сам стои зад целия заговор. Ако прибавиш и изчезването на Бранд, в комбинация с появата на този човек — побутнах леко с крак трупа, — излиза, че и смъртта или отсъствието на татко също са част от всичко това. В такъв случай си имаме работа с мащабно съзаклятие… чиито детайли са били внимателно натъкмявани в продължение на години.

Рандъм надникна в един шкаф в ъгъла и измъкна бутилка и два бокала. Напълни ги и ми донесе единия, после се върна в стола си. Вдигнахме мълчалив тост за безсилието.

— Заговорниченето е любимо занимание тук — рече той, — а, както знаеш, всички са разполагали с време в изобилие. Ние двамата сме твърде млади, за да помним братята си Озрик и Финдо, които са дали живота си за Амбър. Но от разговорите си с Бенедикт останах с впечатление…

— Да — намесих се аз, — че те са предприели нещо повече от това да мислят с копнеж за трона и се е наложило да умрат храбро за Амбър. И аз съм чувал тези приказки. Може и така да е било. Никога няма да разберем със сигурност. И все пак… Да, примерът беше подходящ, макар и почти ненужен. Не се съмнявам, че по-рано са правени такива опити. Почти всеки от нас е способен на подобно нещо. В случая, обаче, кой е? Трябва да действаме много внимателно, докато не открием. Всеки предприет открито удар, вероятно ще бъде насочен само към една от главите на звяра. Имаш ли някакви идеи?

— Коруин — въздъхна той, — честно казано, би могъл да бъде който и да е от нас — дори аз, при все че бях затворник и всичко останало. Всъщност, това дори би ми послужило за прикритие. Действително бих изпитал огромно удоволствие да изглеждам безпомощен, докато на практика дърпам конците, които карат всички останали да танцуват. Ала всеки би го направил. На никой от нас не му липсват нито мотиви, нито амбиции. И през годините всички сме имали времето и възможността да положим основите на какво ли не. Няма смисъл по този начин да търсим виновника. Всеки от нас попада в тази категория. По-добре нека решим с какво би могъл да се отличава този човек, като оставим настрана мотивите и възможностите. Предлагам ти да разгледаме използваните методи.

— Добре. Започни ти тогава.

— Някой от нас знае повече от останалите за функциите на Сенките — за влизането и излизането от тях, защо там става нещо и как. Освен това той има съюзници, спечелени някъде много далеч оттук. Комбинацията от тези неща той използва като заплаха за Амбър. Е, няма как да погледнем някого и да решим дали притежава тези особени знания и умения. Но хайде да си помислим, откъде би могъл да ги придобие. Възможно е просто да е открил сам нещо някъде из Сенките. Или през цялото време да е учил тези работи тук, докато Дуоркин още беше жив и имаше желание да дава уроци.

Загледах се в дъното на чашата си. Дуоркин още можеше да е жив. Той ми бе осигурил средство за бягство от тъмниците на Амбър — преди колко време беше това? На никого не бях казал за него и нямах намерение да го правя и в бъдеще. От една страна Дуоркин беше напълно луд — заради което очевидно татко го бе затворил. От друга страна бе демонстрирал неразбираеми за мен умения, което ме бе убедило, че може да бъде много опасен. И все пак, той показа благосклонно отношение към мен, след съвсем малко ласкателства и припомняне. Ако все още беше наоколо, допусках, че с известно търпение бих могъл да се оправям с него. Така че пазех цялата история заключена единствено в моето съзнание, като възможно тайно оръжие. Не виждах никакъв повод да променям решението си на този етап.

— Бранд действително много се въртеше около него — признах накрая аз, като разбрах накъде бие Рандъм. — Той се интересуваше от подобни неща.

— Точно така — откликна Рандъм. — И явно знае повече от всички ни, щом успя да ми изпрати онова съобщение, без да разполага с Фигури.

— Смяташ, че е сключил сделка с външни сили, открил им е пътя, а после, когато вече не им е трябвал, те са се избавили от него?

— Не е задължително. Въпреки, че не изключвам и тази възможност. Според мен е станало по-скоро така — като не отричам, че съм пристрастен, защото го харесвам: смятам, че е научил достатъчно, за да разбира кога някой друг върши нещо, в което са замесени Фигурите, Лабиринта или онзи участък от Сенките, намиращ се в непосредствена близост до Амбър. И тогава е допуснал грешка. Може би е подценил злосторника и открито се е изправил срещу него, вместо да се обърне към татко или към Дуоркин. Какво се е случило? Виновникът се е оказал по-силен и го е затворил в онази кула. Като или е бил достатъчно загрижен за него, за да не иска да го убие, или не му се е налагало, или е имал наум да го използва по някакъв начин по-късно.

— И тази версия звучи правдоподобно — съгласих се аз и ми се прииска да добавя: „При това идеално пасва с твоята история“, докато отново се взирах в лицето му на покерджия, но една мисъл ме спря. Когато бях с Блийс, преди нападението ни над Амбър, разглеждайки Фигурите се бях свързал за миг с Бранд. Той беше измъчен и в плен, а след това връзката бе прекъснала. Историята на Рандъм действително отговаряше на истината, поне дотам. Затова казах само: — Ако той е в състояние да посочи виновника, трябва да го върнем и да му дадем възможност да го направи.

— Надявах се да кажеш това — отговори Рандъм. — Никак не обичам да оставям подобни неща несвършени.

Отидох да взема бутилката и напълних отново бокалите. Отпих. Запалих си нова цигара.

— Преди да се заемем с това, обаче — рекох, — трябва да реша кой е най-добрият начин да съобщя за смъртта на Кейн. Къде е Флора, между другото?

— Мисля, че слезе в града. Сутринта беше тук. Мога да я намеря, ако искаш. Сигурен съм.

— Направи го тогава. Тя е единственият друг човек, за когото знам, че е виждал онези хора, когато нахлуха в дома й в Уестчестър. Може да ни потрябва, за да потвърди що за мерзавци са те. А освен това искам да я питам и някои други неща.

Рандъм си допи чашата и стана.

— Добре. Отивам. Къде да я доведа?

— В моя апартамент. Ако ме няма там, почакайте ме.

Той кимна.

Изправих се и го придружих до коридора.

— Имаш ли ключ за тази стая? — попитах.

— Виси на една кукичка вътре.

— Най-добре го вземи и заключи. Не бихме искали някой да попадне на това преждевременно.

Рандъм ме послуша и ми подаде ключа. Повървях с него до първото стълбище и го изгледах как се отдалечава. После се запътих към своя апартамент.

Извадих от сейфа си Рубина на справедливостта, медальонът, който бе давал възможност на татко и Ерик да контролират времето в околността на Амбър. Преди да умре, Ерик ми бе казал каква е процедурата, за да го настроя така, че да мога и аз да го използвам. Досега не бях намерил време да го направя, а не разполагах с нужното време и в момента. Но докато разговарях с Рандъм бях решил, че ще трябва да отделя време за това. Бях открил записките на Дуоркин под един камък близо до камината на Ерик. При последния ни разговор, той ми бе съобщил и за тях. Искаше ми се да знам, обаче, къде Ерик бе намерил записките първоначално, защото не бяха пълни. Измъкнах ги от дълбините на сейфа и отново ги прегледах. Те потвърждаваха обясненията на Ерик за начина, по който да бъде извършена настройката.

Но освен това споменаваха, че камъкът може да бъде използван и за други цели, че контролирането на метеорологичните явления е едва ли не случайна — макар и зрелищна — демонстрация на цял комплекс принципи, заложени и в Лабиринта, Фигурите и физическата същност на самия Амбър, да не говорим за Сенките. За съжаление, детайлите липсваха. И все пак, колкото повече претърсвах паметта си, толкова повече потвърждения за това намирах. Татко съвсем рядко изваждаше камъка; и макар да казваше, че той служи за промяна на времето, то невинаги бе ставало особено различно, когато носеше медальона. Освен това често го взимаше със себе си по време на своите малки пътувания. Затова бях готов да повярвам, че в него се съдържаше нещо повече. Ерик сигурно бе разсъждавал по същия начин, но и той не бе успял да открие другите му свойства. Просто се бе възползвал от предимствата на очевидната му сила, когато ние с Блийс атакувахме Амбър; както го бе използвал и миналата седмица, при нападението на съществата от черния път. И в двата случая камъкът му бе свършил добра работа, макар че не успя да му спаси живота. Така че най-добре и аз да овладея силите му. При това, реших, още сега. Всяко допълнително преимущество беше от значение. А не беше зле и да видят, че го нося. Особено сега.

Прибрах записките обратно в сейфа, а медальона пъхнах в джоба си. После излязох и тръгнах надолу по стълбите. Минавах през залите на двореца и отново, както винаги, се чувствах, като че ли никога не съм ги напускал. Тук беше моят дом, тук бе всичко, което исках. Сега аз бях защитникът на Амбър. Дори не носех короната, но проблемите му бяха станали мои. Каква ирония. Върнал се бях да предявя претенциите си към престола, да го отнема с бой от Ерик, да се покрия със слава и да властвам. А сега, изведнъж, всичко се разпадаше. Не ми бе отнело много време да осъзная, че Ерик бе постъпил непочтено. Ако действително той се бе разправил с татко, значи нямаше никакво право над короната. Ако ли не, излизаше че е действал прибързано. И в двата случая коронацията бе послужила само, за да раздуха и без това неимоверното му самочувствие. Колкото до мен, аз исках короната и знаех, че мога да я взема. Но това щеше да бъде не по-малко безотговорно, при струпаните ми в Амбър войски, предстоящите подозрения за убийството на Кейн, разкриването на първите признаци за замисления фантастичен заговор и неотпадналата вероятност татко да е още жив. Няколко пъти ми се бе струвало, че за кратко съм се свързал с него — и в единия от тези случаи, преди години, той ме бе одобрил за престолонаследник. Но в момента бяха пуснати в ход толкова лъжи и коварства, че вече не знаех на какво да вярвам. Той не бе абдикирал. Знаех, че съм преживял сериозно нараняване на главата и добре осъзнавах собствените си копнежи. Съзнанието е особено нещо. Напоследък не се доверявах на моето. Възможно ли бе всичко да е плод на въображението ми? Много работи се бяха случили през последните години. Предполагам, че цената да бъдеш амбърит, включва и недоверие към самия себе си. Питах се какво ли би казал Фройд. Макар и да не бе успял да излекува амнезията ми, той бе направил няколко страшно добри предположения за характера на баща ми и нашите взаимоотношения, въпреки че тогава не бях съзнавал това. Искаше ми се да можех отново да се срещна с него.

Минах през мраморната трапезария и тръгнах по тъмния, тесен коридор. Кимнах на стража и продължих към вратата. Излязох на платформата, пресякох я и започнах да се спускам надолу по безкрайната спирална стълба, която водеше към недрата на Колвир. Стъпала. Тук-там светят лампи. Зад тях — мрак.

Някъде по пътя сякаш всичко се промени: вече не действах по своя воля, а някой ме управляваше, принуждаваше ме да се движа, да се подчинявам. Насочваше ме. Всеки ход водеше към следващия. Кога бе започнало всичко това? Може би продължаваше от години, а аз едва сега го бях осъзнал? Дали до един не бяхме жертви, по начин и до степен, които никой от нас не бе проумял? Пълноценна храна за болен разум. Зигмунд, къде си? Аз копнеех да стана крал — и още го желая — повече от всичко друго. И все пак, колкото повече научавах и колкото повече разсъждавах върху онова, което бях научил, толкова повече ми се струваше, че съм само една пешка в шахматната партия Амбър. Осъзнах, че това чувство е било в мен от известно време, укрепвало е, и тази мисъл никак не ми хареса. Но на никой от живите не му се е разминавало без да допуска грешки, утеших се аз. Ако усещанията ми отразяваха действителността, то значи личният ми Павлов се доближаваше все повече до зъбите ми, с всяко прозвучаване на звънеца. Скоро, съвсем скоро — чувствах, че ще бъде скоро — щях да се погрижа той да се приближи съвсем. И тогава щях да се постарая да не успее нито да се измъкне, нито някога да се върне отново.

Завой след завой, в кръг и надолу, лампа тук, лампа там, тези мои мисли като нишки на вретено, навиват се или се развиват, не знаех със сигурност. Някъде под мен еква звън на ударил се в камък метал. Ножница на страж, стражът се изправя. Бликва светлина от вдигнат фенер.

— Принц Коруин…

— Джейми.

Стъпвам на пода, взимам един фенер от полицата. Запалвам го, обръщам се и тръгвам към тунела, разпръсвам мрака пред себе си, по малко с всяка стъпка.

Стигам тунела, влизам в него, броя разклоненията. Трябва ми седмото. Ехо и сенки. Плесен и прах.

Най-после съм там. Завивам. Съвсем малко остана.

В дъното виждам огромната, черна, обкована с метал врата. Отключвам и силно я бутам. Тя изскърцва, съпротивлява се, накрая потъва навътре.

Оставям фенера на пода, леко вдясно, от вътрешната страна. Той вече не ми е необходим, тъй като самият Лабиринт излъчва достатъчно светлина за онова, което трябва да направя.

За миг съзерцавам Лабиринта — блестяща плетеница от криволичещи линии, които подлъгват погледа, ако се опита да ги проследи, — вдълбан върху лъскавата чернота на пода, огромен. Той ми бе дал власт над Сенките и бе възстановил по-голямата част от паметта ми. Но той може и за миг да ме унищожи, ако не мина през него както трябва. Затова изпитвах към Лабиринта благодарност, примесена с известна доза страх. Той беше древна и тайнствена семейна реликва, чието място беше точно тук, в подземието.

Запътих се към ъгъла, в който започваше плетеницата. Там съсредоточих мислите си, отпуснах тялото си и положих левия си крак върху Лабиринта. После без да спирам тръгнах напред и усетих как започват теченията. Сини искри очертаха ботушите ми. Още една стъпка. Този път долових осезаемо изпукване и почувствах съпротивлението. Изминах първата крива, като се стараех да бързам, исках да стигна колкото може по-скоро до Първия воал. Когато се озовах там, косата ми бе настръхнала, а искрите бяха по-ярки и по-големи.

Съпротивлението нарасна. Всяка крачка изискваше повече усилия от предишната. Пукането стана по-силно, теченията — по-плътни. Косата ми се изправи и от нея изскачаха искри. Не изпусках от поглед огнената линия и продължавах да се стремя напред.

Изведнъж натискът върху мен изчезна. Олюлях се, но продължих да вървя. Минал бях през Първия воал и усетих прилив на облекчение. Спомних си последното ми минаване по този път, в Ребма, градът на морското дъно. Маневрата, която току-що бях завършил, тогава бе отприщила притока на спомените ми. Да. Продължавах напред и искрите отново станаха по-ярки, теченията — по-силни, а по цялото си тяло започнах да усещам иглички.

Вторият воал… Завоите… Тук изглежда винаги се налагаше човек да напрегне силите си докрай, да почувства, че цялото му същество се е превърнало в чиста Воля. Усещането беше разтърсващо, безмилостно. В момента преодоляването на Лабиринта беше единственото нещо в света, което имаше значение за мен. Аз винаги се бях намирал там, устремен напред, никога не го бях напускал, винаги щях да бъда там, във вечен двубой — моята воля срещу силата на Лабиринта. Времето бе изчезнало. Съществуваше само напрежението.

Искрите стигаха до кръста ми. Навлязох в Голямата крива и поведох борба по нея. На всяка стъпка бях унищожаван и отново се раждах, изпепеляван от огъня на сътворението, смразяван от студа на завършващата ентропия.

Навън и напред по дъгата. Още три криви, права линия, няколко арки. Световъртеж, усещане, че изчезвам и отново се появявам, вибрирам между небитието и реалността. Завой след завой, завой след завой… Ниска, островърха арка… Правата, която води до Последния воал… Сигурно вече се задъхвам, плувам в пот. После никога не си спомням със сигурност. С мъка премествам краката си. Искрите стигат до раменете ми. Започват да ми влизат в очите и между мигванията не виждам дори самия Лабиринт. Крачка, още една… ето го. Протягам десния си крак напред, като разбирам как трябва да се е чувствал Бенедикт, впримчен сред черната трева. Точно преди да го ударя по врата. И аз се чувствах, като че ли по цялото тяло ме биеха с тояги. Левия крак, напред… Толкова бавно, че не съм сигурен дали изобщо го мърдам. Ръцете ми са сини пламъци, краката ми — колони от огън. Нова крачка. Още една. И още една.

Чувствам се като бавно съживявана статуя, топящ се снежен човек, измятаща се греда… Още две… три… Движа се като покрит с лед, но аз съм този, който контролира тялото ми. Разполагам с цяла вечност, волята ми е несломима.

Минах през Воала. Следва ниска арка. Три стъпки и съм отвъд, сред мрак и спокойствие. Те бяха най-трудните.

Почивка за Сизиф! Това беше първата ми мисъл, щом напуснах Лабиринта. И този път успях! беше втората. И Никога вече! беше третата.

Позволих си лукса няколко пъти да въздъхна дълбоко и да потръпна. После измъкнах от джоба си скъпоценния камък и го вдигнах за верижката. Задържах го пред очите си.

Отвътре е червен, разбира се — дълбоко вишнево червено, тъмно, искрящо. Струваше ми се, че е придобил допълнителен блясък и светлина по време на минаването ми през Лабиринта. Продължих да се взирам, като си повтарях наум инструкциите и ги сравнявах с нещата, които вече знаех.

Щом минеш през Лабиринта и стигнеш дотук, можеш да се прехвърлиш на всяко място, което успееш да си представиш. Необходими са само желание и усилие на волята. И след като случаят беше такъв, не отричам, че изпитах моментен страх. Ако този ефект се проявеше както обикновено, имаше опасност да се напъхам в особен вид капан. Но Ерик бе успял. Той не се бе оказал затворен в сърцето на скъпоценен камък някъде из Сенките. Дуоркин, който бе написал онези записки, беше велик човек и аз му вярвах.

Настроих се мислено и съсредоточих вниманието си върху вътрешността на камъка.

В него имаше изкривено отражение на Лабиринта, обградено с премигващи точици светлина, мънички пламъчета и проблясвания, различни криви и пътечки. Взех решение, фокусирах волята си…

Червенина и бавно движение. Като потъване в океан от гъста течност. Съвсем бавно отначало. Носене сред тъмнината, всички красиви светлини плуват далече напред. Постепенно скоростта ми видимо се увеличи. Късчета светлина, малки, хаотични. Нося се като че ли още по-бързо. Нямам база за сравнение. Станал съм точка съзнание с неизвестни размери. Знам, че се движа, известна ми е фигурата, към която напредвам, сега направо бързо. Червенината почти е изчезнала, както и усещането за всякакво обкръжение. Няма съпротивление. Набирам скорост. Всичко сякаш става само в един миг и този миг още продължава. Усещането е странно, безвременно. Нося се към това, което изглежда е моята цел, с огромна скорост. Мъничкият, изкривен лабиринт нараства, превръща се в триизмерен вариант на истинския. Изпъстрен с искрици цветна светлина, той расте пред мен, подобен на фантастична галактика, полуразпростряла се сред вечната нощ, с ореол от бледо осветен прах и протуберанси от безброй блестящи точици. И този лабиринт се разширява или свива, приближава към мен или аз се приближавам, и ние идваме близо един до друг, той вече запълва цялото пространство, от горе до долу, от тук до там, а скоростта ми сякаш продължава да нараства. Сиянието ме залива, почти ме зашеметява и виждам ярък протуберанс, за който знам, че е входа. Вече съм прекалено близо — всъщност, загубвам се, — за да възприема общата му форма, но изкривяванията, проблясванията, полюляването на всичко онова, което виждам навсякъде около мен, ме кара да се питам дали трите измерения са достатъчни за объркващата сетивата сложност, изправила се пред мен. Вместо към галактичната ми аналогия, нещо в ума ми се насочи към другата крайност и предложи сравнение с Хилбертовите пространства, с техните безбройни измерения. Но това беше метафора, предизвикана от отчаянието. Аз чисто и просто нищо не разбирах. Изпитвах само усилващо се чувство — под влияние на Лабиринта? Инстинктивно? — че трябва да мина и през тази плетеница, за да се сдобия със силата, която исках.

Не грешах. Без да намаля ни най-малко скоростта си, влетях вътре. Минах като вихрушка през блестящите пътеки, като се гмурвах сред безплътни облаци от сияние. Никъде не усещах съпротивление, както в истинския Лабиринт — изглежда първоначалният ми импулс беше достатъчен, за да ме преведе. Шеметна разходка из Млечния път? Давещ се, понесен сред каньони от корали? Страдащо от безсъние врабче, полетяло над увеселителен парк вечерта на 4 юли? Такива мисли ми се въртят из главата, когато си припомням това минаване през видоизменената форма.

… И ето, излизам, преминал съм, край, приключвам, облян от тъмночервена светлина и наблюдавам самия себе си, вдигнал медальона в края на Лабиринта, после се вглеждам в рубина, Лабиринта в него, и аз, всичко е в мен и аз съм в него, червеното избледнява, помръква, изчезва. Оставаме само аз, медальона, Лабиринта. Връзките между обект и субект са възстановени… просто с една октава по-високо — това ми се вижда най-добрият начин да го изразя. Тъй като сега определено съществуваше някаква хармония. Сякаш бях придобил допълнително сетиво, нов изразен способ. Усещането беше особено и ми носеше удовлетворение.

Нетърпелив да го изпробвам, отново се съсредоточих и наредих на Лабиринта да ме пренесе другаде.

Озовах се в кръглата зала на върха в най-високата кула на Амбър. Пресякох я и излязох на съвсем малкото балконче. Контрастът с току-що завършилото свръхсетивно пътешествие беше разтърсващ. Няколко дълги мига просто останах там, загледан пред себе си.

Морето преливаше в различни оттенъци, небето частично бе покрито с облаци и постепенно се смрачаваше. Самите облаци бяха изпъстрени с нежна светлина и груби сенки. Вятърът си проправяше път към морето и временно соления аромат ми бе отнет. Въздухът беше на точки от черни птици, които кръжаха и се стрелкаха над водата в далечината. Под мен градините на двореца и терасите на града се простираха с вечното си изящество до самите поли на Колвир. По улиците шаваха мънички хора, действията им бяха неразличими. Почувствах се ужасно самотен.

Тогава докоснах медальона и призовах бурята.

IV

Рандъм и Флора чакаха в апартамента ми, когато се върнах. Погледът на Рандъм се спря първо на медальона, после потърси очите ми. Кимнах.

С лек поклон се обърнах към Флора.

— Сестрице, доста вода изтече, откакто не сме се виждали.

Тя изглеждаше леко уплашена, което за мен бе добре дошло. Все пак се усмихна и пое ръката ми.

— Братко — рече, — виждам, че си удържал думата си.

Косата й беше с цвят на светло злато. Флора я бе подстригала, но си бе оставила бретона. Не можех да реша дали ми харесва така или не. Тя имаше прекрасна коса. И красиви сини очи, плюс тонове суета, която я караше да вижда всичко в любимата си перспектива. Понякога Флора се държеше като пълна глупачка, но друг път ме караше да се замислям.

— Извинявай, че така те зяпам — казах аз, — но при последната ни среща нямах възможност да те погледам.

— Много се радвам, че обстоятелствата се промениха. Тогава аз… Нищо не можех да направя, както знаеш.

— Знам — съгласих се и си спомних звъна на смеха й от другия край на мрака при честването на годишнините от коронацията на Ерик. — Знам.

Приближих се до прозореца и го отворих, с пълното съзнание, че дъждът няма да навали вътре. Харесвах мириса на бурята.

— Рандъм, научи ли нещо интересно във връзка с евентуалния пощальон? — попитах.

— На практика, нищо — отвърна той. — Поразпитах насам-натам. Изглежда никой не е видян на нужното място в съответния момент.

— Ясно. Благодаря ти. Сигурно ще те потърся пак по-късно.

— Добре. Тогава няма да мърдам от апартамента си цяла вечер.

Кимнах, обърнах се, облегнах гръб на прозоречната рамка и загледах Флора. Рандъм тихо затвори вратата зад себе си. Около половин минута мълчаливо слушах как вали дъжда.

— Какво смяташ да правиш с мен? — най-после не издържа тя.

— Да правя ли?

— Сега разполагаш с възможност да поискаш разплата за старите дългове. Предполагам, че си решил да започнеш.

— Може би. Но почти всяко нещо зависи от друго. И в случая е така.

— Какво имаш предвид?

— Дай ми това, което искам и ще видим. Понякога се е случвало да бъда дори и добър.

— А ти какво искаш?

— Да ми разкажеш всичко, Флора. Нека така сложим началото. Опиши ми как стана моя пастирка на онази сянка, Земята. Със съответните детайли. Каква беше сделката? За какво се бяхте разбрали? Не пропускай нищо.

Флора въздъхна.

— Откъде да започна… Да… Бях в Париж, на един прием, у някой си мосю Фокол. Около три години преди Ужаса…

— Момент — прекъснах я аз. — Какво правеше там?

— Намирах се в тази област на Сенките от около пет местни години. Пътувах и се оглеждах за нещо ново, което да ми е по вкуса. Попаднах там по онова време, както всеки от нас се озовава някъде. Оставях желанията да ме водят и се доверявах на инстинктите си.

— Странно съвпадение.

— Не чак толкова, в светлината на цялото това време… и като се вземе предвид колко много пътуваме. Там беше, ако предпочиташ, моят Авалон, моят заместител на Амбър, моят дом далеч от дома. Както искаш го наречи, но аз бях там, на онзи прием, в онази октомврийска вечер, когато ти влезе, заедно с дребничкото червенокосо момиче… мисля, че се казваше Жаклин.

И тогава, от дълбините на паметта ми изплува един спомен, забравен толкова отдавна. Много по-ясно изникна образът на Жаклин, отколкото събитията от онзи прием, но действително бе имало такъв случай.

— Продължавай.

— Както вече ти казах, аз бях там. Ти пристигна по-късно. Естествено, веднага привлече вниманието ми. И все пак, когато човек живее така дълго и пътува толкова много, не е изключено да срещне хора, които силно да приличат на близките или познатите му. Тази беше първата ми мисъл, след като първоначалното вълнение премина. Реших, че сигурно виждам твой двойник. Толкова време бе минало без вест от теб. Но всеки от нас си има тайни, както и основателни причини да ги пази добре. Реших, че това може да е една от твоите тайни. Затова се погрижих да ни представят един на друг, след което дяволски се измъчих, докато те откъсна от онова червенокосо миньонче за повече от няколко минути. Ти продължи да настояваш, че името ти е Феневал, Кордел Феневал. Обзе ме несигурност. Не можех да реша дали говоря с твой двойник или ти си играеш с мен. Мина ми през ума и трета възможност — че се намираш в някоя съседна Сянка от достатъчно дълго време, за да си хвърлил свои сенки наоколо. Сигурно щях да си тръгна все още в недоумение, ако по-късно Жаклин не се бе похвалила пред мен с твоята сила. Обикновено жените не си разправят подобни неща, но по изражението й разбрах, че трябва силно да си я впечатлил с подвизите си. Предразположих я към откровеност и ми стана ясно, че си направил неща, на които само ти си способен. Версията за двойника отпадна. Това можеше да бъдеш само ти или твоя сянка. Което означаваше, че дори Кордел да не беше Коруин, то съществуването му поне доказваше твоето местопребиваване наоколо — първата истинска следа за това къде се намираш. Длъжна бях да не те изпусна. Оттогава започнах да те следя и да ровя в миналото ти. Колкото повече хора разпитвах, толкова по-загадъчно изглеждаше всичко. Всъщност, след няколко месеца още не бях готова да реша. Имаше достатъчно бели петна в биографията ти, за да е възможно да си ти. Нещата се изясниха едва през следващото лято, когато се върнах за малко в Амбър. Споменах за тази странна среща пред Ерик…

— Да?

— И той… беше някак… подготвен.

Флора замълча и взе да попипва ръкавиците си, оставени до нея.

— Аха — обадих се аз. — И какво точно ти каза?

— Че може наистина да си ти. Заяви, че е станал… нещастен случай.

— Така ли?

— Е, не съвсем — призна тя. — Не точно нещастен случай. Спомена, че сте се сбили и той те е ранил. Помислил, че ще умреш и не искал да бъде обвинен за смъртта ти. Затова те отнесъл в онази Сянка и те оставил там. След доста време, решил, че трябва да си умрял и това слагало край на всичко между вас. Естествено, моята новина го разтревожи. Той ме накара да се закълна, че ще мълча и ме прати обратно там да те държа под око. Връщането ми не предизвика никакви подозрения, защото вече бях казала на всички колко много ми харесва при тях.

— Ти не си обещала да пазиш тайна даром, Флора. Какво ти даде той?

— Даде ми думата си, че ако някога вземе властта в Амбър, няма да ме забрави.

— Малко рисковано — заключих аз. — В края на краищата ти пак оставаш с коз в ръката — информацията къде се намира негов съперник в борбата за трона и за участието на Ерик в изпращането му там.

— Така е. Но от друга страна, ако започнех да приказвам, щеше да ми се наложи да призная и своето съучастие.

Кимнах.

— Не особено убедително, ала приемам, че е възможно. А ти смяташе ли, че той ще ме остави жив, в случай, че се добере до трона?

— Това не сме го обсъждали никога. Никога.

— И все пак трябва да ти е минавало през ума.

— Да, след време — призна тя — и реших, че по всяка вероятност няма да предприеме нищо. В края на краищата вече не изпитвахме никакви съмнения, че си загубил паметта си. Нямахме основания да ти правим нещо, след като не представляваше заплаха.

— И затова ти остана да ме наглеждаш. За да сте сигурни, че продължавам да съм безопасен?

— Да.

— Какво щеше да направиш, ако бях дал признаци, че започвам да си възвръщам паметта?

Тя вдигна очи към мен, после извърна поглед.

— Щях да съобщя за това на Ерик.

— И той какво щеше да направи тогава?

— Не знам.

Изсмях се презрително и тя се изчерви. Не можех да си спомня кога за последен път съм виждал Флора да се изчервява.

— Няма да задълбаваме в очевидното — рекох. — Добре, ти си останала там и си се заела да ме наблюдаваш. А после? Какво стана после?

— Нищо особено. Ти просто продължи да живееш своя живот, а аз продължих да те следя.

— Всички останали ли знаеха къде си?

— Да. Не съм крила местонахождението си. Всъщност, всеки от тях ми е идвал на гости по едно или друго време.

— Включително и Рандъм?

Тя сви подигравателно устни.

— Да, няколко пъти.

— Защо се подсмиваш?

— Късно е да започвам да се преструвам, че го харесвам — отвърна Флора. — Знаеш какво ми е отношението. Просто не обичам хората, с които общува — какви ли не престъпници и джаз музиканти… Налагаше се да проявявам гостоприемство, като към член на семейството, когато посещаваше сянката ми, но той страхотно ми лазеше по нервите с постоянното влачене на всички тези хора по всяко време — ту импровизирани концерти, ту покер по цяла нощ. После по цяла седмица къщата не можеше да се измирише. Винаги се радвах, щом си тръгнеше. Извинявай, знам, че го обичаш, но нали сам поиска да ти кажа истината.

— Той е засегнал деликатната ти чувствителност. Добре. Да се спрем сега на краткия период, в който ти гостувах аз. Рандъм се присъедини към нас съвсем изневиделица, преследван от шестима мерзавци, които ние изпратихме на оня свят в твоята всекидневна.

— Спомням си случката много живо.

— А помниш ли онези юначаги — съществата, с които трябваше да се справим?

— Да.

— Достатъчно добре, за да познаеш някое от техния вид, ако се случи да го срещнеш?

— Така мисля.

— Чудесно. Преди това беше ли виждала някога такива?

— Не.

— А оттогава?

— Не.

— А да си чувала някъде да се говори за тях?

— Не, доколкото си спомням. Защо?

Поклатих глава.

— Още е рано за въпроси. Сега ги задавам аз, недей забравя. От теб искам да си припомниш нещо, станало малко преди онази вечер. Да си припомниш събитието, изпратило ме в „Гринуд“. И предшестващия го период от време. Какво се случи и как ти узна за катастрофата? При какви обстоятелства е станала? Какво беше твоето участие?

— Да — въздъхна тя. — Знаех, че рано или късно ще ме попиташ. Аз разбрах за случилото се, когато на следващия ден Ерик ми се обади от Амбър, посредством моята Фигура. — Флора отново вдигна поглед към мен, очевидно за да проследи как възприемам думите й, да проучи реакциите ми. Изразът ми остана непроменен. — Той ми съобщи, че предишната вечер си претърпял тежка катастрофа и си бил откаран в болница. Поръча ми да те прехвърля в частна клиника, където аз да диктувам начина ти на лечение.

— С други думи, искал е да бъда превърнат в растение.

— Желанието му беше да те държат постоянно упоен.

— Ерик спомена ли нещо в смисъл, че той е отговорен за катастрофата?

— Не каза, че е пратил човек да ти простреля гумата, но знаеше, че точно това е станало. Откъде иначе би могъл го научи? Когато по-късно разбрах за плановете му да заеме престола, просто приех, че най-после е решил да се отърве окончателно от теб. Щом опитът му не бе успял, виждаше ми се логично да предприеме следващата най-ефикасна стъпка: да те държи настрана, докато мине коронацията.

— Не знаех, че гумата ми е била простреляна — подхвърлих аз.

По лицето на Флора пробяга сянка, но тя бързо се овладя.

— Ти сам каза, че не е било катастрофа… че някой се е опитал да те убие. Мислех, че си запознат и с подробностите.

За първи път от дълго време насам усетих, че отново съм на хлъзгава почва. Все още имах съвсем слаба амнезия и предполагах, че с нея ще си остана. Спомените ми от дните преди катастрофата бяха много неясни. Лабиринтът бе възстановил изгубените спомени от целия ми живот до онзи момент, но изглежда травмата бе предизвикала пълна забрава на някои от събитията непосредствено преди него. В това нямаше нищо необичайно. Вероятно имах повредени тъкани, а не само функционално объркване. Стигаше ми, че си бях възвърнал останалите спомени и не се бях загрижил особено за тези. Колкото до самата катастрофа и предположенията ми, че е била нещо повече, аз действително си спомнях изстрелите. Бяха два. Може дори да съм зърнал и фигурата с пушката — с периферното си зрение и при това твърде късно. Възможно бе и да си фантазирах. Струваше ми се, обаче, че съм видял някого. Нещо такова ми се бе въртяло в главата и когато се бях запътил към Уестчестър. Ала дори сега, когато властта в Амбър беше моя, не ми се искаше да призная този свой пропуск. Преди бях успял да заблудя Флора с много по-малко информация. Реших да се придържам към тази доказано успешна тактика.

— Не бях в състояние да изляза и да видя какво е било улучено — поясних аз. — Чух изстрелите. Загубих контрол над управлението. Допусках, че е гума, но досега не го знаех със сигурност. Повдигнах въпроса само защото ми беше интересно, откъде ти знаеш, че е било гума.

— Вече ти казах, че Ерик го спомена пред мен.

— Смути ме начинът, по който го каза. Прозвуча, сякаш си знаела всички подробности още преди неговото обаждане.

Тя поклати отрицателно глава.

— Извини ме тогава, че съм се изразила неправилно. Това се случва понякога, когато човек се връща към вече отминали събития. Налага ми се да отрека нещата, за които намекваш. Аз нямам нищо общо с покушението и не разполагах с никаква предварителна информация за него.

— След като Ерик вече не е тук, за да потвърди или отхвърли каквото и да било, ще трябва просто да оставим всичко така… засега. — Казах го, за да я накарам да се съсредоточи още повече върху своята защита и да отклоня вниманието й от всяко евентуално изпускане, независимо дали с дума или с изражение, от което би могла да заподозре за мъничката празнина, намираща се все още в моите спомени. — А по-късно успя ли да научиш кой е бил човекът с пушката?

— Не — отвърна Флора. — Сигурно някой наемен убиец. Не знам.

— Имаш ли някаква представа колко дълго съм бил в безсъзнание, преди да ме открият и да ме откарат в болница?

Тя отново поклати отрицателно глава.

Нещо ме безпокоеше и не можех точно да установя какво.

— Ерик каза ли ти кога са ме закарали в болницата?

— Не.

— Когато дойдох при теб, защо се опита да стигнеш пеша до Амбър, а не използва Фигурата на Ерик?

— Не можах да установя контакт.

— Защо не помоли някой друг да те прехвърли в Амбър? — настоях аз. — Флора, имам чувството, че ме лъжеш.

Всъщност, просто си правех експеримент, за да видя как ще реагира. Защо не?

— За кое? — попита тя. — Не успях да вляза във връзка с никого. Всички бяха заети с други неща. Това ли имаш предвид?

Флора внимателно изучаваше лицето ми.

Вдигнах ръка и насочих пръст към нея, а зад гърба ми блясна светкавица, сякаш зад самото стъкло на прозореца. Усетих леко погъделичкване, слабо наелектризиране. Гръмотевицата също беше впечатляваща.

— Вината ти е, че премълчаваш нещо — пробвах аз.

Тя покри лицето си с ръце и захлипа.

— Не разбирам какво искаш от мен! Отговорих на всичките ти въпроси! Какво още да направя? Не знам къде си отивал, кой е стрелял по теб и кога е станало това! Известни са ми единствено фактите, които вече ти описах, дявол да го вземе!

Реших, че или е искрена, или не може да бъде пречупена по този начин. Какъвто и да беше случаят, само си губех времето. Така нямаше да измъкна нищо повече. Освен това, най-добре беше да отклоня разговора от темата за катастрофата, преди да е решила, че тя е твърде важна за мен. Ако имаше нещо, което бях пропуснал, исках аз да го открия първи.

— Ела с мен — казах.

— Къде отиваме?

— Искам да видиш нещо. После ще ти обясня защо.

Флора стана и ме последва. Отведох я горе, където лежеше тялото, след което й разказах за Кейн. Тя огледа съвсем безстрастно трупа и кимна.

— Да. — После добави: — Дори да не знаех за тях, с радост бих потвърдила, че съм ги виждала, заради теб.

Измърморих нещо неопределено. Лоялността в семейството винаги ме бе трогвала. Не можех да преценя дали ми бе повярвала за Кейн. Но при дадените обстоятелства това изглежда нямаше значение. Не й казах нищо за Бранд и тя като че ли не разполагаше с никаква нова информация за него. Единственият й друг коментар, когато всичко, което имах да кажа беше казано, бе:

— Рубинът ти отива. А какво става с короната?

— Много е рано да се говори за тези неща — смъмрих я аз.

— Колкото и малко да струва подкрепата ми…

— Знам — казах, — знам.

Моята гробница е тихо място. Тя се издига самотна върху скалистия склон на около три километра от върха на Колвир, защитена от три страни срещу стихиите. На докараната за целта почва растат две ниски дръвчета, какви ли не храсти и треволяци, а огромните пипала на планинския бръшлян са се проточили чак от билото. Сградата е дълга и ниска, с две пейки отпред, и е покрита почти изцяло от бръшляна, който милостиво скрива повечето от надутите изявления, издълбани под моето име върху фасадата. Гробницата, съвсем разбираемо, през по-голямата част от времето е празна.

Тази вечер, обаче, Ганелон и аз сме дошли тук, добре запасени с вино, хляб и студено месо.

— Значи не е било майтап! — възкликна той, след като бе слязъл от коня, разтворил бръшляна и прочел на лунната светлина думите, написани отдолу.

— Разбира се, че не — скочих от седлото и поведох конете. — Наистина е моята.

Привързах юздите към близкия храст, свалих торбите с провизиите и ги отнесох до едната пейка. Ганелон се присъедини към мен, докато отварях първата бутилка и наливах щедро на двама ни от тъмната течност.

— И все пак, не мога да разбера — поклати глава той и взе своята чаша.

— Какво толкова има за разбиране? Аз съм мъртъв и съм погребан тук. Това е моят кенотаф — гробница, която се изгражда, когато тялото не е в наличност. И аз самият научих неотдавна за нея. Издигната била преди няколко века, когато решили, че няма да се върна.

— Тогава какво има вътре?

— Нищо. Макар че предвидливо са оставили ниша и място за ковчег, в случай че останките ми се появят отнякъде. Така са се осигурили срещу всякакви изненади.

Ганелон си направи сандвич.

— Чия е била идеята? — попита той.

— Рандъм смята, че е била предложена от Бранд или Ерик. Никой не си спомня със сигурност. Изглежда по онова време на всички им се е виждала съвсем уместна.

Той се изсмя — една зловеща усмивка, която идеално подхождаше на покритото му с бръчки, белези и червена брада лице.

— А какво ще стане с гробницата сега?

Вдигнах рамене.

— Предполагам, че някои от тях си мислят какъв срам е да стои така неизползвана и биха искали да ме видят вътре. Преди това да е станало, обаче, мястото е приятно да дойде човек и да се напие. Аз все още не съм му засвидетелствал уважението си.

Приготвих си два сандвича и ги изядох и двата. Това беше първото ми истинско отпускане, откакто се бях върнал и може би щеше да ми е последното, за доста време напред. Невъзможно бе да се предвиди. Но през изминалата седмица не бях имал възможност да си поговоря на спокойствие с Ганелон, а той беше един от малцината, на които вярвах. Исках да му разкажа всичко. Трябваше да го направя. Налагаше се да поговоря с някой, който да не е част от цялата история така, както бяхме ние. Затова, заразказвах.

Луната измина дълъг път по небето, а гробницата ми се сдоби и с парченца счупено стъкло.

— Другите как възприеха новината? — попита накрая той.

— Както можеше да се очаква — отвърнах. — Убеден съм, че Джулиан не повярва и на една моя дума, макар да заяви обратното. Той знае какви чувства изпитвам към него и в момента няма желание да ме предизвиква. Мисля, че и Бенедикт не ми повярва, но при него е много по-трудно да се прецени. Той изчаква и се надявам, че като няма доказателства за вината ми, е склонен и да се съмнява в нея. Колкото до Жерар, имам чувството, че това беше решаващата капка и той загуби последните остатъци от вярата си в мен. Все пак, утре рано сутринта ще се върне в Амбър, за да ме придружи до горичката, откъдето ще вземем тялото на Кейн. Нямам намерение да обръщам тази работа на екскурзия, но действително ми се иска някой от членовете на семейството да присъства. Дирдри — тя изглеждаше направо щастлива. Изобщо не ми повярва, сигурен съм. Но това няма значение. Винаги е била на моя страна и никога не е обичала Кейн. Струва ми се, че е доволна от това укрепване на позициите ми. Не мога да кажа дали Луела ми повярва или не. Според мен, тя пет пари не дава какви номера си въртим един на друг. Колкото до Файона, цялата история изглежда просто я забавлява. Но пък тя от край време си го има този маниер, да гледа на всичко отвисоко. Човек не може да бъде сигурен, какво мисли всъщност.

— Разказа ли им вече какво знаеш за Бранд?

— Не. Само им съобщих за Кейн и поръчах утре вечер всички да се съберат в Амбър. Тогава ще повдигна и въпроса за Бранд. Имам една идея, която искам да изпробвам.

— Посредством Фигурите ли се свърза с всички?

— Да.

— Мислех да те питам нещо в тази връзка. На онази сянка Земята, където ходихме да вземем оръжията, има телефони…

— Да?

— Докато бяхме там, научих, че имало начини да се подслушват. Допускаш ли, че същото нещо е възможно и с Фигурите?

Избухнах в смях, после смисълът на казаното проникна по-дълбоко и отново станах сериозен.

— Всъщност, не знам — признах накрая. — Много от функциите на дуоркиновите творения продължават да са загадка за нас. Просто това никога не ми е хрумвало. Аз самият не съм се опитвал. Кой знае, все пак…

— Известно ли ти е колко са комплектите?

— Ами, всеки от семейството разполага с една, две колоди, а в библиотеката се намират десетина резервни. На практика не знам дали няма и други.

— Струва ми се, че много неща могат да се научат, само с подслушване.

— Прав си. Колодата на татко, на Бранд, моята първа колода, онази, която Рандъм е загубил… Дявол да го вземе! Май се събраха доста в пълна неизвестност. Изглежда трябва да предприема нещо. Да започна разследване или да направя някои опити, предполагам. Благодаря ти, че ми обърна внимание.

Ганелон кимна и известно време двамата отпивахме от чашите в мълчание. После той попита:

— Какво смяташ да правиш, Коруин?

— С кое?

— С всичко. Кого ще нападнем сега и в какъв ред?

— Първоначалните ми намерения бяха веднага щом обстановката тук, в Амбър се успокои, да проследя черния път до самия му край. Ала сега други неща ще получат предимство. Искам да върнем Бранд колкото е възможно по-скоро, в случай, че още е жив. Ако не, трябва да разберем какво е станало с него.

— Но дали врагът ще ти даде време да си поемеш въздух? Може точно в този миг вече да се подготвя нова офанзива.

— Да, разбира се. Взел съм предвид и това. Все пак имам чувството, че разполагаме с известно време, след като толкова скоро сме ги надвили. Те ще трябва отново да стъпят на крака, да съберат нова армия, да преразгледат положението в светлината на новите ни оръжия. Мисля, че за момента ще е достатъчно да поставим няколко наблюдателни поста покрай пътя, които да ни предупреждават предварително за всякакви нови придвижвания от тяхна страна. Бенедикт вече се съгласи да поеме под свое ръководство операцията.

— Чудя се с колко ли време разполагаме? — Напълних му отново чашата, сякаш това беше единственият отговор, който можех да измисля в момента. — Обстановката никога не е била чак толкова сложна в Авалон… имам предвид нашия Авалон.

— Така е — съгласих се аз. — Ти не си единственият, който си спомня с носталгия за онези времена. Най-малкото, всичко изглеждаше много по-просто.

Той кимна. Предложих му цигара, но ми отказа в полза на лулата си. В светлината на нейното огънче, Ганелон се зае да изучава Рубина на справедливостта, който продължаваше да виси на врата ми.

— И викаш, че наистина можеш да управляваш времето с помощта на това чудо? — попита той.

— Да — потвърдих аз.

— Откъде знаеш?

— Проверих. Действа.

— Какво направи?

— Онази буря днес следобед. Аз я предизвиках.

— Питам се…

— Какво?

— Питам се, какво бих направил аз с подобна сила. За какво бих я използвал.

— Първото, което ми мина през ума — обадих се аз, като потупах стената на моята гробница — беше да унищожа това тук с гръмотевици. Да го удрям, докато стане на малки парченца. Така че никой да не изпитва съмнения по отношение на чувствата ми и на силата, която притежавам.

— Защо не го направи?

— После се позамислих и реших… Дявол да го вземе! Та не е изключено съвсем скоро гробницата да потрябва, ако не се окажа достатъчно умен, достатъчно твърд или късметът ми изневери. В такъв случай се замислих къде бих искал да положат костите ми. И тогава осъзнах, че тук наистина мястото е чудесно — високо, чисто, сред дивата природа. Обградено само от скали и небе. Звезди, облаци, слънце, луна, вятър, дъжд… много по-добра компания, отколкото цяла тумба покойници. Не виждам защо да лягам след смъртта до хора, с които сега не желая да имам нищо общо, а такива се намират доста.

— Взе да ставаш много мрачен, Коруин. Или да се напиваш. Или и двете. Започваш и да злобееш. Не ти отива.

— Кой си ти пък, дявол да го вземе, че ще ми разправяш какво не ми отива?

Усетих го как се стегна, после се успокои.

— Не знам — рече накрая. — Просто ти казвам какво виждам.

— Как се оправят войниците?

— Мисля, че са съвсем объркани, Коруин. Дойдоха да се бият в една свещена война в полите на рая. Смятат, че цялата тази стрелба миналата седмица беше точно затова. И се радват, че ние победихме. Но това чакане сега, в самия град… Нещо не им се връзва. Някои от онези, които смятаха за врагове, сега са им приятели. Много са объркани. Знаят, че трябва да поддържат бойна готовност, но си нямат понятие срещу кого и кога ще се бият. Все още ги държат в казармите и не ги пускат навън, така че засега не съзнават до каква степен ги мразят редовните войски и мирното население. Ала сигурно съвсем скоро ще научат. Очаквах удобен момент, за да повдигна този въпрос, но ти беше толкова зает напоследък…

Поседях известно време и пуших мълчаливо.

— Предполагам, че ще е най-добре да поговоря с тях — заключих накрая. — Само че утре няма да имам възможност, а явно скоро трябва нещо да се направи. Май ще се наложи да ги преместим — ще ги разположим на лагер в Гората на Ардън. Да, още утре. Щом се приберем, ще ти покажа мястото на картата. Кажи им, че ги разполагаме по-близо до черния път, тъй като всеки момент отново можем да бъдем нападнати оттам… което си е самата истина. Карай ги да се упражняват, поддържай бойния им дух. При първа възможност ще дойда и аз, за да им поговоря.

— Така ще останеш без своя войска в Амбър.

— Вярно е. Рискът, обаче, може да си струва — от една страна като демонстрация на самоувереност, а от друга — като жест на внимание. Да, мисля, че това ще се окаже добър ход. Ако ли не… — вдигнах рамене.

Долях си чашата и хвърлих още една празна бутилка в моята гробница.

— Между другото — добавих небрежно, — извинявай.

— За какво?

— Току-що забелязах, че наистина съм много мрачен, пиян и злобен. Това не ми отива.

Ганелон се усмихна и чукна чаша в моята.

— Знам — измърмори той, — знам.

Останахме там, докато залезе луната и последната бутилка беше погребана сред приятелките си. Поговорихме и за отминалите дни. Накрая се умълчахме и погледът ми се зарея сред звездите над Амбър. Хубаво бе, че се качихме тук, горе, но градът вече ме викаше обратно. Досетил се за мислите ми, Ганелон стана и се протегна, след което се запъти към конете. Аз се облекчих до гробницата си и го последвах.

V

Горичката на еднорога се намира в Ардън, на югозапад от Колвир, близо до онази издатина, от която започва финалното спускане на гората към долината, наречена Гарнат. И макар че Гарнат беше прокълната, изгорена, прегазена от нашественици и опустошена в битки през последните години, ограждащите я хълмове стояха непокътнати. Горичката, в която татко твърдеше, че преди векове е видял еднорога и е преживял странните събития, довели дотам да приеме животното за покровител на Амбър и да го впише в своя герб, беше едно леко замъглено от голямото разстояние петънце на около, доколкото можехме да преценим, двайсет, трийсет крачки от скалистия хребет: с несиметрична полянка, на която от купчина скали извираше малко поточе, оформяше бистро езерце и с лъкатушене си проправяше път през долината Гарнат до самото море.

Към тази горичка се бяхме запътили с Жерар на следващия ден, като бяхме тръгнали толкова рано, че се намирахме на половината път от Колвир, още преди слънцето да посипе светлинните си снежинки над океана и после да хвърли със замах целия си бляскав запас върху небето. Точно в този момент Жерар дръпна юздите. Той слезе от коня и ми показа с жест да направя същото. Послушах го, като оставих Звездин и коня с багажа, който водех, при неговия огромен петнист жребец. След това последвах Жерар на десетина крачки по-нататък до котловинка, наполовина пълна с чакъл. Той спря и аз отидох при него.

— Какво има? — попитах.

Той се обърна и ме изгледа с присвити очи и стиснати зъби. Разкопча плаща си, сгъна го и го остави на земята. Свали и портупея си и го пусна върху плаща.

— Махни си и ти плаща и портупея — рече той. — Само ще ни се пречкат.

Започвах да се досещам какво следва и реших, че е по-добре не се дърпам. Сгънах си плаща, сложих отгоре Рубина на справедливостта и Грейсуондир и се обърнах отново към него. Произнесох само една дума:

— Защо?

— Много време мина и може да си забравил.

Жерар бавно се приближи към мен, а аз вдигнах ръце пред себе си и отстъпих. Той не направи опит да ме удари: обикновено бях по-бърз от него. И двамата се бяхме привели, Жерар замахваше пробно с лявата си ръка, притиснал дясната към тялото си.

Ако трябваше да избирам къде да се бия с Жерар, нямаше да се спра на това място. Той, разбира се, много добре го знаеше. В случай, че изобщо се налагаше да се бия с Жерар, нямаше да избера и ръкопашния бой. Аз съм по-добър от него в бой с мечове или тояги. Всичко, което изискваше бързина и предвидливост, щеше да ми даде възможност да го удрям от време на време, като го държа на разстояние, докато го изтощя и си осигуря пролуки в защитата му за все по-успешни пробиви. Естествено, и той съзнаваше тези неща. Точно затова ме бе набутал сега в капан. Аз го разбирах, обаче, и знаех, че трябва да играя по неговите правила.

Отблъснах на няколко пъти ръката му, когато замахваше по-отблизо към мен. Той ме притискаше с всяка нова крачка. Накрая рискувах, хвърлих се напред и го ударих. Бързо и силно забих левия си юмрук малко над кръста му. Удар, способен да счупи дебела дъска или да разкъса вътрешностите на някой нормален смъртен. За съжаление, годините не бяха отнели от силите на Жерар. Той изпъшка, но блокира дясната ми ръка, пъхна своята под лявата ми мишница и сграбчи рамото ми откъм гърба.

Веднага се вкопчих в него и успях да предотвратя раменния ключ, от който нямаше измъкване. После се извъртях и пак се хвърлих напред, добрах се до неговото ляво рамо по подобен начин, мушнах десния си крак зад коляното му и успях да го хвърля по гръб на земята.

Той също не ме пусна, обаче, и аз се озовах върху него. Освободих ръката си и падайки, забих десния си лакът в лявата страна на корема му. Ъгълът не беше особено подходящ и лявата му ръка се стрелна зад главата ми, където се срещна с дясната. Отново успях да се измъкна от хватката му, но той продължаваше да държи ръката ми. За миг ми се откри възможност безпрепятствено да го ударя в чатала, но се въздържах. И то не защото имах някакви скрупули по отношение на ударите под пояса. Просто знаех, че ако го направя, вероятно Жерар по рефлекс щеше да ми счупи рамото. Затова, като си издрах лявата ръка в чакъла, се изхитрих да я подпъхна под главата му, а в същото време мушнах дясната между краката му и го сграбчих за лявото бедро. Преобърнах се назад, докато правех това, опитвайки се да стъпя на крака, веднага щом намерех опора. Исках да го вдигна от земята и веднага да го тръшна отново долу, като за по-сигурно си забия рамото в стомаха му.

Но Жерар размаха крака и се обърна наляво, като ме принуди да се прехвърля над тялото му. Пуснах главата му и освободих лявата си ръка, докато се премятах. Мигновено се извъртях и потърсих стъпалото му, за да го извия.

Ала на Жерар тези номера не му минаваха. Той вече се бе подпрял на една ръка. Със силно изтласкване се освободи от мен и стъпи на крака. Аз също се изправих и отскочих назад. Жерар веднага започна да настъпва и ми стана ясно, че ако продължавам да влизам в клинч, той направо ще гледа да ме размаже. Налагаше се да поема риска.

Взех да следя краката му и когато реших, че моментът е най-подходящ, шмугнах се под протегнатите му ръце точно в мига, в който прехвърляше тежестта си от десния крак на левия. Успях да сграбча десния му глезен и да го извия назад на около метър от земята. Жерар залитна и падна напред, върху лявата си страна.

Надигна се с усилие, но аз го улучих в челюстта с едни ляв, който го накара отново да се просне. Той разтръска глава и, като се бранеше с ръце, пак се изправи. Опитах да го ритна в стомаха, ала тялото му се извъртя и не улучих. Жерар възстанови равновесието си и отново тръгна към мен.

Кръжах около него, като се целех в лицето. Още два пъти успях да го блъсна в корема и да отскоча. Той се усмихваше. Знаеше, че ме е страх да се приближа. С бърз ритник го улучих в стомаха. Юмруците му се отпуснаха достатъчно, за да успея с ръба на дланта си да го ударя отстрани по врата, точно над ключицата. Точно в този момент, обаче, ръцете му се стрелнаха напред и се сключиха около кръста ми. Уцелих го по челюстта, но той само стегна още по-здраво хватката си и ме вдигна във въздуха. Вече беше твърде късно да го удрям отново. Огромните му ръчища мачкаха бъбреците ми. Намерих с палци сънните му артерии и натиснах.

Но Жерар продължи да ме издига, назад и високо над главата си. Пръстите ми го изпуснаха, отделиха се от него. Тогава той ме хвърли по гръб върху чакъла, както селянките блъскат прането си в камъните.

В главата ми избухнаха звезди и светът стана потреперващ и нереален, когато Жерар отново ме вдигна на крака. Видях как юмрукът му…

Изгревът беше прекрасен, само че го гледах под грешен ъгъл… Сбъркан с около деветдесет градуса.

Изведнъж ми се зави свят. Това усещане забави за миг осъзнаването на подробната пътна карта от болки, която се простираше по целия ми гръб и завършваше при столицата, някъде в околността на брадичката ми.

Висях високо във въздуха. С леко завъртане на главата си можех да виждам на много голямо разстояние надолу.

Почувствах, че в тялото ми са вкопчени чифт мощни щипци. Като се поизвърнах да ги погледна, разбрах, че са ръце. Щом завъртях врата си още малко, установих и че са ръцете на Жерар. Той ме държеше със съвсем изпънати ръце над главата си. Бе застанал в самия край на пътеката и ниско долу можех да видя Гарнат и завършека на черния път. Ако ме пуснеше, част от мен щеше да се присъедини към птичите курешки, с които бе обсипан скалният откос, а остатъкът щеше да прилича на добре познатите ми от едно време изхвърлени върху брега медузи.

— Да. Погледни надолу, Коруин — обади се Жерар, като усети, че се размърдвам и вдигна очи, за да срещне моите. — Всичко, което трябва да направя, е да отворя ръцете си.

— Слушам те — промълвих тихо аз, докато се опитвах да измисля как да го повлека със себе си, ако му хрумнеше да ме хвърли.

— Аз не съм умен — продължи той, — но ме споходи една мисъл… една ужасна мисъл. И това е единственият начин, който знам, за да направя нещо в тази връзка. Помислих си, че ти беше далеч от Амбър страшно дълго време. Няма как да знам дали историята, че си загубил паметта си, е съвсем вярна. Ти се върна и взе всичко под свой контрол, но все още не си станал на практика владетелят тук. Смъртта на слугите на Бенедикт ме обезпокои, а сега съм смутен от смъртта на Кейн. Ерик също умря наскоро, Бенедикт е осакатен. Не е много лесно да те обвиня за тези неща, но все пак ми хрумна, че е възможно… че не е изключено да си сключил таен съюз с нашите врагове от черния път.

— Не съм — отсякох аз.

— Това е без значение за онова, което искам да кажа — заяви Жерар. — Просто ме изслушай. Каквото има да става, ще стане. Ако по време на дългото си отсъствие, ти си подготвил този развой на събитията — като може би в плана ти влиза дори и премахването на татко и Бранд, — тогава според мен ти си готов да унищожиш всеки от семейството, който се опита да ти попречи в узурпирането на трона.

— Ако случаят беше такъв, щях ли сам да се предам в ръцете на Ерик, за да бъда ослепен и затворен?

— Изслушай ме! — повтори Жерар. — Като нищо може да си допуснал някоя грешка, която да е довела дотам. Сега това няма значение. Възможно е да си така невинен, както твърдиш, или да носиш цялата вина. Само погледни надолу, Коруин. Това е всичко. Погледни надолу към черния път. Ако той е твое творение, смъртта те очаква в края му. Още веднъж ти показах каква ми е силата, в случай, че си забравил. Мога да те убия, Коруин. Не бъди толкова сигурен, че мечът ще ти помогне. Стига ми само да се добера до теб и ще те убия с голи ръце. Ще го направя, за да удържа обещанието си. А обещанието ми е, че ако си виновен, ще те убия в мига, в който се убедя в това. Освен това знай, че животът ми е застрахован, Коруин, защото сега е свързан с твоя собствен.

— Какво искаш да кажеш?

— Всички останали са с нас в този момент, посредством моята Фигура — гледат и слушат. Не би могъл сега да уредиш отстраняването ми, без да разкриеш намеренията си пред цялото семейство. По този начин, ако аз умра преждевременно, обещанието ми пак може да бъде спазено.

— Ясно — казах аз. — А ако някой друг те убие? Тогава ще премахнат и мен. По барикадите ще останат само Джулиан, Бенедикт, Рандъм и момичетата. Просто прекрасно… за него, който и да е той. Чия идея беше това, всъщност?

— Моя! Изцяло моя! — извика Жерар и почувствах как пръстите му стиснаха по-силно, ръцете му се напрегнаха и леко се сгънаха. — Само се опитваш да объркаш нещата! Както винаги! Всичко си вървеше чудесно, преди да се върнеш ти! Дявол да го вземе, Коруин! Смятам, че ти си виновен!

И той ме подхвърли нагоре.

— Невинен съм, Жерар! — беше единственото, което успях да изкрещя.

После той ме хвана, като едва не ми счупи рамото и ме отнесе встрани от ръба на пропастта. Там ме пусна и ме остави да стъпя на крака. След което веднага се отдалечи и отиде в пълната с чакъл котловинка, в която се бяхме били. Последвах го и започнахме да си събираме нещата.

Докато си закопчаваше огромния портупей, Жерар вдигна поглед към мен и пак отмести очи.

— Повече няма да говорим за това — рече той.

— Добре.

Обърнах се и тръгнах към конете. Яхнахме ги и продължихме надолу по пътеката.

Сред горичката се носеше тихата музика на поточето. Вече по-високо, слънцето сипеше потоците си от светлина върху дърветата. По тревата все още имаше остатъци от роса и пръстта, с която бях покрил гроба на Кейн, беше влажна.

Извадих лопатата от багажа и отворих гроба. Без да пророни дума, Жерар ми помогна да преместим тялото върху парчето плат, което бяхме донесли за тази цел. Увихме го около него и го зашихме с едри, свободни бодове.

— Коруин! Виж! — изведнъж развълнувано прошепна Жерар и ме стисна за лакътя.

Проследих посоката на погледа му и замръзнах. Никой от нас не помръдваше, докато гледахме видението. Еднорогът бе обгърнат от нежно, сияещо бяло, сякаш беше покрит с пух, а не с козина и грива; мъничките му, раздвоени копитца бяха златни, както и деликатният вит рог, който се издигаше върху тясната му глава. Той стоеше на една от по-ниските скали и пощипваше от лишеите, които растяха там. Очите му, когато ги вдигна и погледна в нашата посока, бяха ярко, изумрудено зелени. Той сподели за няколко мига пълната ни неподвижност. После направи бързо, нервно движение с предния си крак, замахна във въздуха и три пъти тропна по камъка. След което стана неясен и безшумно изчезна като снежинка, може би в гората от дясната ни страна.

Изправих се и отидох до камъка. Жерар ме последва. Там, сред мъха, намерих следите от мъничките му копита.

— Значи наистина сме го видели — възкликна Жерар.

Кимнах.

— Видяхме нещо. Някога преди виждал ли си го?

— Не. А ти?

Поклатих отрицателно глава.

— Джулиан твърди, че го е зървал веднъж в далечината — каза Жерар. — Разправя, че хрътките му отказали да го подгонят.

— Прекрасен беше. Тази дълга, копринена опашка, тези блестящи копита…

— Да. Татко винаги е приемал появата му за добра поличба.

— И аз съм склонен да я приема така.

— Странен момент е избрал… След всичките тези години…

Пак кимнах.

— Има ли някакъв специален обичай? — попита Жерар. — След като ни е покровител и изобщо… не трябва ли да направим нещо?

— И да има, татко никога не го е споменавал пред мен — отвърнах аз. Потупах скалата, върху която бе стоял еднорога. — Ако предвещаваш някакъв обрат в съдбите ни, ако с появата си изразяваш своята благосклонност към нас… благодаря ти, еднорог. А дори и да не е така, пак ти благодаря за светлината, която твоето присъствие донесе в тези мрачни времена.

После отидохме при изворчето и пихме. Прикрепихме зловещия си товар върху гърба на третия кон. Поведохме жребците за юздите, докато не се отдалечихме от мястото, където, като се изключеше ромоленето на водата, всичко бе съвсем притихнало.

VI

Вечните ритуали на живота карат хората непрестанно да подхранват надеждата, че съществуването им ще е безкрайно. Така, в пристъп на вдъхновение, изложих накратко онова, което бях научил през дългия си живот, а Рандъм кимна в отговор и дружелюбно изруга.

Намирахме се в библиотеката и аз седях върху ръба на голямото бюро. Рандъм заемаше стола вдясно от мен. Жерар стоеше прав в другия край на помещението и разглеждаше някакви оръжия, които висяха на стената. А може да разглеждаше и гравюрата на Рейн, изобразяваща еднорога. Все едно, и той като всички ни не обръщаше внимание на Джулиан, който се бе изпънал в един фотьойл близо до витринките в самия център на стаята, протегнал крака, кръстосани при глезените, скръстил ръце и вперил любуващ се поглед в люспестите си ботуши. Файона — на ръст вероятно не повече от един и петдесет и пет, — не сваляше зелените си очи от сините на Флора, докато разговаряха, застанали край камината, а косата й грееше по-ярко от гаснещия огън в нея. Файона, както винаги, ми напомняше за картина, от която художникът току-що се е отдръпнал, оставяйки четката, а зад усмивката му вече бавно се оформят въпроси. Ямката в основата на шията й, където палецът на художника бе маркирал началото на ключицата, винаги привличаше погледа ми като белег, показващ майсторството му, особено когато тя вдигнеше глава, въпросително или повелително, да се обърне към нас, по-високите. Точно в този момент Файона леко се усмихна, несъмнено усетила, че я гледам. Понякога си мислех, че е почти ясновидка и макар добре да съзнавах тези нейни дарби, всеки път се чувствах объркан. Луела, заела отдалечена позиция в ъгъла, с гръб към всички ни, се преструваше, че чете книга. Зелените й къдри не достигаха с пет сантиметра до тъмната яка. Не бях сигурен, дали отдръпването й се дължеше на враждебност, самовглъбеност или просто на предпазливост. Вероятно от всичко по-малко. Нейното присъствие в Амбър не беше нещо обичайно.

… А фактът, че представлявахме по-скоро събрани на едно място индивидуалности, а не група, семейство, в един момент, когато исках да постигна известно приобщаване, желание за взаимопомощ, бе предизвикал първоначалната ми забележка и потвърждението на Рандъм.

Почувствах познато присъствие, чух едно: „Здравей, Коруин“ и ето я и Дирдри, протегнала ми ръка. Подадох й моята, стиснах нейната и леко я повдигнах. Дирдри направи крачка напред, като първа стъпка от някакъв сложен танц и се приближи съвсем, обърната с лице към мен. За миг главата и раменете й бяха като обхванати в рамка от прозорчето с решетки зад нея, а стената от лявата й страна беше покрита с великолепен гоблен. Разбира се, всичко бе планирано и предварително репетирано. И въпреки това беше ефектно. В лявата си ръка държеше моята Фигура. Дирдри се усмихна. При появяването й, другите се обърнаха към нас и тя с бавно завъртане покоси всички с усмивката си, като някоя Мона Лиза с картечница.

— Коруин — целуна ме леко и се отдръпна, — опасявам се, че съм подранила.

— Това е изключено — отговорих й аз и се обърнах към Рандъм, който тъкмо бе станал и успя да ме изпревари със секунди.

— Може ли да ти приготвя едно питие, сестричке? — попита той, като пое ръката й и кимна към барчето.

— О, да. Благодаря — и той я отведе да й налее чаша вино, като по този начин избягна или поне отложи обичайната й, според мен, свада с Флора. Ако не друго, то изглежда, че поне повечето от старите разногласия си бяха все същите, каквито ги помнех. Така че, макар да се лишавах от нейната компания, то бе в името на запазения мир в семейството, което в момента бе много важно за мен. Рандъм умееше добре да се справя с подобни ситуации, стига да пожелаеше.

Нервно барабанях с пръсти по бюрото, потърквах наболяващото ме рамо, кръстосвах и разкръстосвах крака, обмислях дали да не запаля цигара…

Изведнъж той се появи. В отсрещния край на стаята Жерар се обърна наляво, каза нещо и протегна ръка. Миг по-късно държеше в нея лявата и единствена ръка на Бенедикт, последния, когото очаквахме.

Добре. Фактът, че Бенедикт бе предпочел да използва Фигурата на Жерар, а не моята, беше неговия начин да изрази чувствата си към мен. А дали това не показваше и наличието на някакъв съюз против мен? Идеята му беше най-малкото да се замисля. Възможно ли бе точно Бенедикт да е подтикнал Жерар към упражненията ни от тази сутрин? Нищо чудно.

В този момент Джулиан се изправи, прекоси стаята, каза нещо на Бенедикт и му стисна ръката. Това раздвижване привлече вниманието на Луела. Тя се обърна, затвори книгата и я остави. После се усмихна, приближи се и поздрави Бенедикт, кимна на Джулиан, каза нещо на Жерар. Импровизираната конференция взе да става все по-оживена. Така, добре.

Четирима на трима. И двама в средата.

Изчаках, загледан в групичката отсреща. Всички бяхме налице и можех да помоля за тяхното внимание, след което да се заема с онова, което имах наум. Обаче…

Изкушението беше твърде голямо. Знаех, че всички усещат напрежението. Сякаш в помещението изведнъж се бяха включили два магнитни полюса. Интересно как щяха да се подредят металните стружки.

Флора ми хвърли един бърз поглед. Не вярвах да си е променила мнението през нощта — освен, разбира се, ако не се бе случило нещо. Не, сигурен бях, че мога да предвидя следващия й ход.

Оказах се прав. Чух я да споменава нещо за жажда и чаша вино. Обърна се и направи крачка към мен, като изглежда изчакваше Файона да я придружи. После се поколеба за момент, когато това не стана, превърнала се изведнъж в център на всеобщото внимание. Тя осъзна този факт, бързо взе решение, усмихна се и продължи към мен.

— Коруин — рече Флора, — струва ми се, че бих пийнала чаша вино.

Без да се обръщам и без да откъсвам поглед от разиграващия се пред мен театър, аз подхвърлих през рамо:

— Рандъм, ще бъдеш ли така добър да налееш чаша вино на Флора?

— Да, разбира се — отвърна той и чух необходимите звуци.

Флора кимна, вече без да се усмихва, и мина вдясно от мен.

Четирима на четирима, а скъпата Файона остана да гори като факел в средата на стаята. Тя напълно съзнаваше ролята си и й се наслаждаваше. Веднага се обърна към овалното огледало с тъмна, покрита с великолепни резби рамка, закачено в пространството между двете най-близки лавици с книги и се зае да приглажда немирен кичур коса над лявото си слепоочие.

При движението на ръката й, сред червените и златни шарки на килима, близо до левия й крак, проблясна нещо в зелено и сребърно.

Прииска ми се едновременно да изругая и да се засмея. Пустата му хитруша пак си играеше с нас. И, както винаги, беше блестяща. Нищо не се бе изменило. Без нито да ругая, нито да се усмихвам, направих крачка напред, както й беше ясно, че ще постъпя.

Но Джулиан също се приближи и то малко по-бързо от мен. Той се намираше по-близо и може би я бе забелязал частица от секундата по-рано.

Наведе се, вдигна я и леко я залюля.

— Гривната ти, сестричке — любезно произнесе Джулиан. — Изглежда е решила да изостави китката ти, глупачката. Ще ми позволиш ли…

Файона протегна ръка, като го дари с една от нейните усмивки с премрежени очи, докато той закопчаваше изумрудената й гривна. Щом приключи с това занимание, Джулиан обхвана ръката й в дланите си и започна отново да се обръща към неговия ъгъл, където останалите им хвърляха коси погледи, докато се опитваха да изглеждат заети със своя разговор.

— Сигурен съм, че ще ти хареса анекдота, който сега ще си разправяме — подхвана той.

Усмивката й стана дори още по-очарователна, когато тя измъкна ръката си.

— Благодаря ти, Джулиан. Убедена съм, че щом го чуя, ще се разсмея. Последна, както обикновено, опасявам се. — Файона се обърна и ме хвана подръка. — Сега предпочитам да се подкрепя с чаша вино.

И така, аз я отведох с мен и се погрижих да получи чаша. Петима на четирима.

Джулиан, който не обича да издава чувствата си, мигове по-късно взе решение и ни последва. Той си напълни една чаша, отпи от нея, вгледа се в мен за десетина, петнайсет секунди и каза:

— Мисля, че вече всички сме тук. Кога смяташ да ни съобщиш какво си си наумил?

— Не виждам причини да отлагам повече, след като всички се събрахме. — Повиших глас и го насочих към отсрещния край на стаята. — Моментът настъпи. Да се настаним удобно.

Групичката се приближи към нас. Запреместваха се столове и постепенно се заемаха. Наливаше се още вино. След минута, аудиторията беше готова.

— Благодаря ви — започнах аз, когато и последните шумове заглъхнаха. — Бих искал да споделя с вас няколко неща и с една част може и наистина да го направя. Зависи как ще посрещнете първите от тях, които ще чуете веднага. Рандъм, разкажи им онова, което ми разправи вчера.

— Добре.

Оттеглих се в стола зад бюрото, а Рандъм зае мястото ми върху ръба му. Облегнах се назад и изслушах отново историята за контакта му с Бранд и опита му да го спаси. Този път версията беше съкратена, без предположенията, които не ми излизаха от ума, откакто Рандъм ги бе насадил там. И въпреки пропуските в разказа, знаех, че и другите мислено ги допълват. Именно по тази причина исках Рандъм да говори първи. Ако просто бях започнал с опит да им обясня своите подозрения, почти със сигурност щяха да решат, че използвам широко разпространената практика да отвличам вниманието от себе си — факт, който моментално щеше да бъде последван от отделните, резки, металически щраквания на мозъците им, затварящи се за всяка моя дума. А така, независимо от подозренията си, че Рандъм говори онова, което аз съм поръчал, те все пак щяха да го изслушат и донякъде да се позамислят. Щяха да си поиграят с възникналите идеи, опитвайки се да проумеят защо изобщо съм организирал това събиране. Щяха да ми дадат времето, необходимо за да пуснат корени в съзнанията им фактите от историята и да ги подготвят за възприемчивост към потвърждаването им. После щяха да се зачудят, дали Рандъм би могъл да представи доказателства. Аз самият се питах същото.

Докато се питах и чаках, наблюдавах останалите — безплодно, но неизбежно занимание. По-скоро от любопитство, отколкото заради евентуални подозрения, се заех да следя за реакции, улики, някакви знаци по лицата на присъстващите — лицата, които познавах най-добре на света, доколкото изобщо разбирах от подобни неща. И, разбира се, от тях не можах да науча нищо. Може би е вярно, че човек истински поглежда другите, само когато ги вижда за първи път, след което просто извиква в съзнанието си запечатания тогава образ и по него ги разпознава. Моят мозък е достатъчно ленив, за да повярва в тази история. Винаги, получи ли възможност, той се възползва от способността си да мисли абстрактно и се измъква от вършенето на работа. Този път се насилвах да видя нещо, но пак не се получаваше. Джулиан беше нахлузил своята леко отегчена, леко развеселена маска. По лицето на Жерар се редуваха изненада, гняв и замисленост. Бенедикт изглеждаше мрачен и подозрителен. Луела беше тъжна и непроницаема, както винаги. Дирдри имаше разсеян вид, Флора изразяваше съгласие, а Файона изучаваше всички останали, включително и мен, като си съставяше свой собствен каталог на реакциите.

Единственото, в което след известно време бях сигурен, бе, че разказът на Рандъм определено ги впечатляваше. Макар никой да не се издаваше, видях как отегчението изчезва, старите подозрения отслабват, а на тяхно място се раждат нови. Родствениците ми бяха заинтригувани, почти запленени. И всеки имаше въпроси. Първо бяха малко, после заваляха един през друг.

— Почакайте — прекъснах ги накрая. — Оставете го да довърши разказа си. Така на някои от въпросите ви ще бъде отговорено. А другите ги задайте след това.

Последваха кимания и изръмжавания и Рандъм продължи до самия край. По-точно, до нашата схватка с хората-зверове в апартамента на Флора, като обясни, че те бяха от същия вид като онзи, който е убил Кейн. Флора потвърди тази част.

Щом започнаха да задават въпроси, аз се заех внимателно да ги наблюдавам. Засега се ограничаваха с материала от историята на Рандъм и бяха мили и любезни. Ала ми се искаше да избягна преминаването от предположения към увереността, че зад всичко това стои някой от нас. Изплуваше ли тази идея, несъмнено щяха да заговорят за мен и да възникнат конфликти. Което можеше да доведе до грозни думи и създаването на настроение, каквото нямах желание да предизвиквам. Най-добре беше първо да потърсим доказателствата и, избягвайки взаимните упреци и обвинения, да притиснем, ако е възможно, виновника в ъгъла и едва тогава да укрепя позициите си.

Затова само наблюдавах и изчаквах. Когато почувствах, че часът на фаталния момент почти е ударил, спрях часовника.

— Всички тези спорове и предположения щяха да са излишни, ако в този момент разполагахме с пълните факти. А може би има начин да се сдобием с тях… и то веднага. Затова и съм ви събрал тук.

Това свърши работа. Накарах ги да ме слушат. Готови да действат. Вероятно дори с желание.

— Предлагам да направим опит да се свържем с Бранд и да го върнем у дома — обявих аз. — Сега.

— Как? — попита Бенедикт.

— С Фигурите.

— Опитвали сме — възрази Джулиан. — Не може да бъде достигнат по този начин. Не отговаря.

— Нямах предвид обичайния метод — казах. — Помолих всеки от вас да носи пълен комплект Фигури със себе си. Вярвам, че са тук?

Кимания в знак на потвърждение.

— Чудесно — продължих. — Хайде сега да извадим всички Фигури на Бранд. Предлагам да опитаме деветимата едновременно да осъществим контакт с него.

— Интересна мисъл — промърмори Бенедикт.

— Да — съгласи се Джулиан, извади своята колода и взе да рови из нея. — Струва си поне да се пробва. Може да генерираме сборна енергия. Кой знае.

Намерих Фигурата на Бранд. Изчаках и другите да направят същото.

— Нека да съгласуваме действията си — наредих. — Всички ли сте готови?

Получих осем потвърждения.

— Да започваме тогава. Опитайте. Сега.

Взрях се в моята карта. Чертите на Бранд напомняха моите, но той беше по-нисък и по-слаб. Косата му беше като на Файона. Облечен бе в зелен костюм за езда. Яздеше бял кон. Преди колко време? Преди колко време беше това? Замислих се. Мечтател, мистик и поет, Бранд вечно беше или въодушевен, или обезверен, изпълнен или с цинизъм, или с безгранично доверие. Чувствата му сякаш не знаеха средно положение. Понятието маниакално депресивен не би могло да обхване сложния му характер, но все пак описваше донякъде накъде клоняха нещата. В този ред на мисли трябва да призная, че понякога го намирах за много по-забавен, внимателен и предан от всичките ми останали роднини. Друг път, обаче, той умееше да излъчва толкова злоба, сарказъм и жестокост, че умишлено го избягвах от страх да не го нараня. Бранд се бе намирал във второто си състояние при последната ни среща, точно преди сбиването ни с Ерик, довело до моето изгнаничество от Амбър.

… С такива мисли и чувства се вглеждах във Фигурата му, опитвах да го достигна със съзнанието си, с волята си, отваряйки празно пространство, което той да запълни. Около мен, останалите ровеха в своите собствени спомени и правеха същото.

Картата бавно взе да добива замъглен вид и се появи илюзия за дълбочина. После долових познатото потрепване и усещане за раздвижване, което показваше, че е установен контакт. Фигурата изстина под пръстите ми и постепенно образът се фокусира и избистри, като стана някак жив и изпълнен с драматизъм.

Бранд се намираше в някаква килия. Зад него се виждаше каменна стена. Върху пода имаше слама. Той бе окован и веригата му минаваше през огромен пръстен, забит в стената над него. Веригата беше доста дълга и му осигуряваше немалко пространство за движение. В момента той се бе възползвал от този факт и лежеше проснат върху купчина от слама и парцали в ъгъла. Косата и брадата му бяха дълги, а лицето — по-слабо от всякога. Дрехите му бяха окъсани и мръсни. Изглежда спеше. Мислите ми се върнаха към моето собствено затворничество — миризмите, студа, отвратителната храна, влагата, самотата, лудостта, която идва и си отива. Той поне разполагаше все още с очите си, защото премига и ги отвори, когато няколко души от нас произнесохме името му. Те бяха зелени и гледаха със стъклен и празен поглед.

Дали не беше упоен? Или мислеше, че има халюцинации?

Но изведнъж духът му се завърна. Бранд се надигна и протегна ръка.

— Братя! — възкликна той. — Сестри мои…

— Идвам при теб! — екна вик, който разтърси стаята.

Жерар скочи на крака, прекатури стола си, втурна се през помещението и грабна една огромна бойна секира от стената. Той я притисна като за близък бой до китката на ръката си, в която държеше Фигурата. Замръзна за миг и се вгледа в картата. После протегна свободната си ръка и изведнъж се озова там, прегърнал Бранд, който избра този момент, за да припадне отново. Образът се поколеба. Връзката прекъсна.

Изругах и взех да търся из колодата Фигурата на Жерар. Някои от останалите изглежда правеха същото. Намерих я и се втренчих в нея. Постепенно замъгляването, дълбочината, проясняването. Готово!

Жерар бе притиснал веригата плътно към стената и я сечеше със секирата. Тя, обаче, беше дебела и продължаваше да оказва съпротива на мощните му удари. Най-после успя да смачка няколко от брънките, но това му бе отнело почти две минути и звънтящите, силни звуци бяха предупредили стражите.

Защото отляво се понесоха шумове — дрънчене, плъзване на резета, скърцане на панти. Макар тази част на килията да бе скрита от погледа ми, явно беше, че вратата й се отваря. Бранд отново се надигна. Жерар продължаваше да блъска по веригата.

— Жерар! Вратата! — извиках аз.

— Знам! — изрева той, нави веригата около ръката си и я дръпна. Тя не се скъса.

Тогава Жерар пусна веригата и размаха секирата, защото един от воините с шипове на ръцете го бе нападнал с вдигнат меч. Нападателят падна и веднага беше сменен от друг. После третия и четвъртия ги сполетя същото. Около тях се трупаха още воини.

В този момент се мярна някакво замъглено движение и в живата картина се появи коленичилия Рандъм, стиснал в дясната си ръка пръстите на Бранд, а с лявата изправил стола пред себе си като щит, насочил навън краката му. Рандъм пъргаво се изправи и се хвърли върху нападателите, врязвайки стола между тях като истински таран. Стражите отстъпиха. Той вдигна стола и го развъртя. Един от воините лежеше мъртъв на пода, паднал под секирата на Жерар. Друг бе изпълзял встрани, вкопчил се в отрязания остатък от дясната си ръка. Рандъм измъкна кинжала си и го остави в намиращ се наблизо корем, разби главите на още двама души със стола и притисна до стената последния страж. Докато ставаше това, мъртвецът зловещо се вдигна над пода и бавно се понесе нагоре, като междувременно от него обилно капеше кръв. Промушеният с кинжала бе паднал на колене и стискаше с две ръце дръжката.

През това време Жерар хвана здраво веригата, запъна крак в стената и започна усилено да дърпа. Раменете му се разшириха, когато огромните мускули по тях се издуха. Веригата не помръдваше. Може би десет секунди. Петнайсет…

Тогава, с рязко издрънчаване, тя се скъса. Жерар политна назад и се задържа с бърз замах на ръката. Той хвърли поглед назад, явно към Рандъм, който в момента се намираше извън полезрението ми. Очевидно остана доволен, обърна се и вдигна отново изпадналия в безсъзнание Бранд. Както го държеше в ръце, Жерар ни махна изпод отпуснатия си товар. Тогава и Рандъм скочи до тях, с все стола, и също ни направи знак.

Всички се съсредоточихме над Фигурите им и след миг те вече стояха между нас, а ние се скупчихме наоколо.

Надигна се почти общ възторжен възглас, когато се втурнахме да го докоснем, да го видим, нашият брат, който се бе намирал в неизвестност през всичките тези години и току-що го бяхме измъкнали от тайнствените му похитители. И най-после, слава Богу, на някои въпроси щеше да бъде отговорено. Само че той изглеждаше толкова слаб, толкова блед, толкова…

— Отдръпнете се! — изкрещя Жерар. — Ще го отнеса на дивана! Тогава ще можете да го гледате колкото си искате…

Мъртвешка тишина. Защото всички се отдръпнаха, след което се вкамениха. Бранд беше покрит с кръв и тя още бликаше. От левия му хълбок стърчеше забит до дръжката нож. Преди миг той не беше там. Някой от нас току-що се бе опитал да прониже бъбрека му и по всяка вероятност беше успял. Не се зарадвах на факта, че „Предположението Рандъм-Коруин“, което гласеше „някой от нас стои зад всичко това“ намери убедително потвърждение. Разполагах със секунда, за да съсредоточа всичките си способности в опит мислено да фотографирам положението на всеки. После магията се развали. Жерар отнесе Бранд до дивана, а ние се отдръпнахме. И всеки от нас знаеше, че всички осъзнаваме не само какво се бе случило, но и до какви изводи водеше то.

Жерар положи Бранд легнал по очи и разкъса мръсната му риза.

— Донесете чиста вода да го измия — нареди той. — И кърпи. Дайте физиологичен разтвор, глюкоза и нещо, на което да ги окачим. Намерете цял медицински комплект.

Дирдри и Флора се запътиха към вратата.

— Моят апартамент е най-близо — обади се Рандъм. — В него ще намерите медицински комплект. Но единствената система е в лабораторията на третия етаж. Най-добре и аз да помогна.

Тримата излязоха заедно.

Всеки от нас е получил медицинско образование по някое време, при това и тук, и зад граница. Онова, което научавахме сред Сенките обаче, трябваше да се пригажда за Амбър. Повечето антибиотици от световете сенки, например, тук не действаха. От друга страна и личната ни имунна защита изглежда е по-различна от всички други, които сме изследвали, така че ние много по-трудно се разболяваме… а ако това стане, много по-бързо се справяме с болестта. Освен това притежаваме и силни регенеративни способности.

Всичко това е съвсем разбираемо — оригиналът трябва да е по-добър от своите сенки. И ние, амбъритите знаем тези факти от малки и гледаме да преминем медицинско обучение още в относително ранните фази на живота си. И в общи линии, въпреки приказките за хората, които сами се лекуват, при нас основният проблем е пълното, нелишено от основания недоверие към всекиго, особено към онези, в чиито ръце може да се е оказал животът ни. Всичко това донякъде обяснява защо не се втурнах да избутам Жерар и да поема сам грижите за Бранд, макар да бях завършил медицински колеж на сянката Земя само преди две техни поколения. Останалата част от обяснението идваше от факта, че Жерар не допускаше никой да се приближи до Бранд. И Джулиан, и Файона бяха направили по крачка напред, явно със същите намерения, само за да се сблъскат с лявата ръка на Жерар, изпречена като бариера на железопътен прелез.

— Не — бе казал той. — Знам, че не съм го направил аз и това като че ли е всичко, което знам. Няма да дам втора възможност на никого.

Ако здрав член на нашето семейство получеше такава рана, щях да заявя, че издържеше ли първия половин час, щеше да оживее. Бранд, обаче… при състоянието, в което се намираше… Нищо не можеше да се каже.

Когато излезлите се върнаха с медицинския комплект и системата, Жерар почисти Бранд, заши раната и я превърза. После закрепи системата, счупи оковите с чука и длетото, които Рандъм бе донесъл, покри Бранд с чаршаф и одеало и отново му премери пулса.

— Как е? — попитах аз.

— Слаб — отвърна Жерар, придърпа си един стол и седна край дивана. — Някой да ми донесе меча… и чаша вино. Имам нужда и от двете. Освен това, ако е останала някаква храна, дайте ми, че съм гладен.

Луела се запъти към скрина, а Рандъм отиде да вземе меча му от закачалката зад вратата.

— Да не смяташ просто да се устроиш на лагер тук? — попита Рандъм, докато му подаваше оръжието.

— Точно така.

— Защо не пренесем Бранд на по-удобно легло?

— И там, където е в момента, си му е добре. Аз ще реша кога може да бъде преместен. Междувременно, някой да разпали огъня. После изгасете част от свещите.

Рандъм кимна.

— Аз ще се заема — заяви той. След това вдигна ножа, който Жерар бе измъкнал от хълбока на Бранд — тънка кама, с около осемнайсет сантиметрово острие. Рандъм я постави върху дланта си.

— Някой да познава това?

— Аз, не — обади се Бенедикт.

— Както и аз — рече Джулиан.

— Не — отрекох също.

Момичетата отрицателно поклатиха глави.

Рандъм започна да разглежда камата.

— Лесна е за скриване… в ръкав, ботуш или корсет. Изисквала се е истинска смелост, за да бъде използвана по този начин…

— Или отчаяние — подхвърлих аз.

— … И много точно предвиждане на състоялата се групова сцена. Едва ли не вдъхновение.

— Възможно ли е да го е направил някой от стражите? — попита Джулиан. — Още там, в килията.

— Не — отсече Жерар. — Никой от тях не успя да се приближи достатъчно.

— Камата ми изглежда добре балансирана за хвърляне — каза Дирдри.

— Така е — потвърди Рандъм и я завъртя между пръстите си. — Само че никой от тях не разполагаше с подходяща възможност. Сигурен съм в това.

Луела се върна и донесе поднос с нарязано месо, половин хляб, бутилка вино и бокал. Разчистих една малка масичка и я поставих до стола на Жерар. Докато слагаше върху нея подноса, Луела запита:

— Но защо? Излиза, че е някой от нас. Защо някой от нас ще иска да го направи?

Въздъхнах.

— Чий затворник мислиш, че е бил? — попитах.

— На някой от нас ли?

— Ако е знаел нещо, което е принудило някого да стигне до такива мерки, как смяташ? По същите причини, които са го накарали да го затвори на мястото, където беше и да го държи там.

Тя смръщи вежди.

— Пак не виждам никакъв смисъл. Защо просто не са го убили и да приключат?

Вдигнах рамене.

— Сигурно са искали да го използват по някакъв начин. Но на този въпрос само един човек може да ти отговори достоверно. Когато го откриеш, попитай него.

— Или нея — вметна Джулиан. — Сестричке, теб сякаш изведнъж те обзе свръхнаивност.

Очите на Луела гневно се впериха в тези на Джулиан, два айсберга, в които се отразяваше леден безкрай.

— Доколкото си спомням — започна тя, — когато те се върнаха тук, ти стана от мястото си, обърна се наляво, заобиколи бюрото и се изправи от дясната страна Жерар. Като при това доста се беше привел напред. А ръцете ти бяха извън полезрението ни, отдолу.

— А пък доколкото си спомням аз — не й остана длъжен Джулиан, — ти самата се намираше на достатъчно за нанасяне на удар разстояние, от лявата страна Жерар… и също се бе привела напред.

— Тогава трябва да съм го направила с лявата ръка, а аз не съм левак.

— Може би точно на този факт Бранд дължи колкото живот му е останал.

— Изглежда, Джулиан, страшно много ти се иска да изкараш някой друг виновен.

— Хайде, стига! — намесих се аз. — Достатъчно. Знаете, че това е самозащита. Само един от нас го е направил и не така ще го накараме да се издаде.

— Него или нея — добави Джулиан.

Жерар се надигна, изправи рамене и ни загледа яростно.

— Няма да търпя да пречите на пациента ми — заяви той. — А ти, Рандъм, обеща да се погрижиш за огъня.

— Ей сега — каза Рандъм и се запъти към камината.

— Да се преместим във всекидневната до централната зала на долния етаж — предложих аз. — Жерар, ще поставя двама стражи да пазят тази врата отвън.

— Недей — възрази Жерар. — Бих предпочел, ако някой желае да направи опит, да стигне дотук. А на сутринта ще ви връча главата му.

Кимнах в знак на съгласие.

— Добре, ако имаш нужда от нещо, можеш да позвъниш… или да повикаш някой от нас с Фигурите. Утре сутрин ще те осведомим за всичко, което евентуално сме научили.

Жерар отново седна, изсумтя и започна да се храни. Рандъм разпали огъня и изгаси няколко свещи. Одеалото върху Бранд леко се надигаше и спадаше — бавно, но равномерно. Всички тихичко се изнизахме от стаята и тръгнахме към стълбите, като ги оставихме сами с искрите и пукането на огъня, със системата и бутилките.

VII

Много пъти съм се събуждал — понякога треперещ, винаги изплашен, — от кошмара, че отново се намирам в моята стара килия, отново сляп, в тъмниците под двореца на Амбър. Не, че и преди не ми се бе случвало да попадам в затвор. Няколко пъти съм бил затварян, за различни периоди от време. Но самотата и слепотата, при почти липсващата надежда да си възстановя зрението и свободата, бяха оставили дълбоки следи в съзнанието ми. През деня обикновено успявам да държа тези спомени по-далече от мислите си, ала нощем, понякога, те излизат на свобода и танцуват необуздано из мозъка ми. Видът на Бранд в неговата килия отново ги бе събудил и аз потръпвах, макар че нощта беше топла. А това последно разтърсване сякаш допринесе за окончателното им настаняване в главата ми. Сега, сред братята и сестрите ми в обкичената с щитове всекидневна, не можех да се отърва от мисълта, че някой от тях бе постъпил с Бранд така, както Ерик бе постъпил с мен. Независимо, че самата възможност едва ли можеше да се нарече изненадващо откритие, фактът, че се намирах в едно помещение с виновника, а нямах представа кой е, ужасно ме тормозеше. Единствената ми утеха беше, че всички останали, според наблюденията ми, също изглеждаха разтревожени. Включително и виновникът, сега, след като теорията ми за съществуването му бе доказала правотата си. Разбрах, че през цялото време съм се надявал за всичко да са отговорни чужди хора. Ала, уви… От една страна трябваше да внимавам повече от всякога какво говоря. От друга — моментът изглеждаше подходящ за изстискване на информация, при положение, че всички бяха все още в необичайно състояние на духа. Желанието да си сътрудничат пред надвисналата заплаха можеше да се окаже полезно. Дори виновникът ще гледа да се държи като всички останали. А кой знае какво би могъл да изпусне, докато полага усилия да го прави?

— Е, има ли още някой дребен, интересен експеримент, който ти се ще да проведеш? — поинтересува се Джулиан, като сключи ръце зад тила си и се облегна в любимия ми фотьойл.

— За момента, няма — отвърнах му аз.

— Жалко — въздъхна той. — Надявах се да предложиш издирване и на татко по същия начин. Тогава, ако ни провърви, бихме могли да го намерим и някой да го отстрани от пътя с по-голяма сигурност. След това защо пък останалите да не поиграем на руска рулетка с тези твои чудесни оръжия, дето ги сътвори? Победителят получава всичко.

— Говориш необмислено — отбелязах аз.

— Не е вярно. Обмислил съм всяка дума. Толкова много време хабим да се лъжем един друг, че ми се стори забавно да изразя онова, което наистина чувствам. Само за да видя дали някой ще забележи.

— Както виждаш, забелязахме. Освен това забелязахме и, че сегашният Джулиан с нищо не е по-добър от предишния.

— Избери си който искаш, но ние и двамата се интересуваме дали имаш някаква идея какво смяташ да правиш по-нататък?

— Имам — отговорих. — Възнамерявам да се сдобия с отговорите на няколко въпроса, свързани с всичко онова, което ни тормози. Спокойно можем да започнем с Бранд и неговите проблеми. — Обърнах се към Бенедикт, който седеше до камината и гледаше пламъците: — Докато бяхме в Авалон, ти ми каза, Бенедикт, че Бранд е бил един от онези, които са ме търсили след моето изчезване.

— Точно така — потвърди Бенедикт.

— Всички те търсихме — подхвърли Джулиан.

— Ала не в самото начало. Първо сте били само Бранд, Жерар и ти, Бенедикт. Нали така ми каза?

— Да — рече той. — Но и другите действително тръгнаха да те търсят, само че по-късно. Тогава ти споменах и за това.

Съгласих се с кимване.

— По онова време Бранд попадна ли на нещо необичайно?

— Необичайно ли? В какъв смисъл?

— Не знам. Опитвам се да намеря някаква връзка между онова, което му се е случило на него, с това, което се случи на мен.

— Тогава не търсиш, където трябва — заяви Бенедикт. — Той се върна и обясни, че не е постигнал никакъв успех. А след това вися тук цяла вечност, необезпокояван.

— Знам тези неща — отвърнах. — Ала от онова, което ми каза Рандъм, разбирам, че последното му изчезване е станало приблизително месец преди моето възстановяване и завръщане. В това има нещо странно. Ако не е споменал нищо по-особено, когато се е върнал след издирването, не го ли е направил малко преди изчезването си? Или междувременно? Каквото и да е. Разкажете, ако знаете нещо!

Последва всеобща размяна на погледи. Но всички изглеждаха по-скоро любопитни, отколкото нервни или подозрителни.

— Ами — започна накрая Луела, — не съм сигурна… Може би това е без значение.

Погледите се събраха върху нея. Тя започна бавно да завързва и развързва колана си, докато говореше.

— Беше някъде между връщането и изчезването на Бранд — продължи Луела. — Вероятно нищо не означава. Просто ми се видя странно. Преди много време Бранд пристигна в Ребма…

— Преди колко време? — попитах аз.

Тя се намръщи замислено.

— Петдесет, шейсет, седемдесет години… не помня със сигурност.

Опитах се да приложа грубия коефициент на преобразуване, който бях изчислил по време на дългото си затворничество. Един ден в Амбър се равняваше на малко повече от два дни и половина на сянката Земя, където бях прекарал изгнанието си. Исках да подреждам събитията в Амбър по моята собствена скала на времето, когато бе възможно, просто за да не би да изникнеше някоя неочаквана връзка. Значи Бранд бе ходил в Ребма някъде през деветнайсети век.

— Каквато и да беше датата — пак подхвана Луела, — той се отби на гости при мен. Остана няколко седмици. — Тя погледна към Рандъм. — Интересуваше се от Мартин.

Рандъм присви очи и наклони глава.

— Обясни ли защо?

— Не съвсем. Намекна, че е срещнал Мартин някъде при пътуванията си и даваше да се разбере, че би желал отново да се свърже с него. Едва след като си замина осъзнах, че единствената причина за посещението му е била да научи всичко възможно за Мартин. Знаете колко хитро умее Бранд да подпитва, като уж това не го интересува изобщо. Чак, когато говорих и с неколцина други, при които бе ходил, започнах да проумявам какво е постигнал. Така и не разбрах защо, обаче.

— Много странно — отбеляза Рандъм. — Това ме подсеща за нещо, на което досега не придавах особено значение. Веднъж той ме разпитва надълго и нашироко за сина ми… и то трябва да е било точно по това време. Но тогава не спомена нищо за тяхна минала среща… или че иска да се види с него в бъдеще. Всичко започна от някакъв спор по въпроса за извънбрачните деца. Когато показах, че се чувствам обиден, той се извини и ме обсипа с учтиви въпроси за момчето, което тогава приех като обикновена проява на любезност — просто желание да замаже положението. Но ти си права, че Бранд умееше да измъква информация от хората. Защо досега не си ми казвала нищо за този случай?

Луела мило се усмихна.

— Защо пък да го правя?

Рандъм бавно кимна. Лицето му остана безизразно.

— Е, и какво му разправи за Мартин? Какво успя да научи от теб? Какво знаеш ти, а аз не знам?

Тя поклати глава и усмивката й се стопи.

— Всъщност — нищо. Доколкото ми е известно, в Ребма никой не е чувал нищо за Мартин, откакто е минал през Лабиринта и е изчезнал. Не вярвам на тръгване Бранд да е знаел повече, отколкото на идване.

— Странно… — промърморих аз. — Да е разпитвал и някой друг за тези неща?

— Аз не си спомням — каза Джулиан.

— Нито пък аз — добави Бенедикт.

Останалите поклатиха отрицателно глави.

— Да спрем засега дотук, но да отбележим факта — предложих аз. — Трябва да съм наясно и с още някои работи. Както разбрах, Джулиан, преди известно време ти и Жерар сте правили опит да проследите черния път и тогава Жерар е бил ранен. След това двамата се отседнали при Бенедикт, докато Жерар се пооправи. Бих искал да получа информация за тази експедиция.

— Изглежда вече разполагаш с нея — отговори Джулиан. — Току-що описа точно какво се е случило.

— Къде научи всичко това, Коруин? — заинтересува се Бенедикт.

— В Авалон.

— От кого?

— От Дара.

Той се изправи, приближи се, застана насреща ми и ядосано ме загледа отвисоко.

— Ти продължаваш да ми пробутваш абсурдната си история за това момиче!

Въздъхнах.

— Вече безброй пъти говорихме за това. Обясних ти всичко, което знам. Ала независимо дали ми вярваш или не, точно тя ми разказа случая.

— Значи явно е имало неща, които си пропуснал да споменеш. Досега не беше ставало дума за това.

— Вярно ли е? За Джулиан и Жерар?

— Да — отвърна той.

— Тогава забрави за момент източника на информацията и ми разкажи какво се случи.

— Добре — съгласи се Бенедикт. — Сега, когато причината за цялата тази тайнственост вече не съществува, мога да говоря открито. Имам предвид Ерик, разбира се. Той не знаеше къде се намирам, както и мнозина от останалите. Новините за Амбър ги научавах главно от Жерар. Ерик ставал все по-неспокоен заради черния път и накрая решил да изпрати съгледвачи, които да го проследят през Сенките до самия му източник. Джулиан и Жерар били избраниците. Недалеч от Авалон, те били нападнати от голям отряд странни същества. Жерар използва Фигурите, за да ме повика на помощ и аз веднага отидох. Заедно разгромихме врага. Тъй като кракът на Жерар беше счупен по време на битката, а и самият Джулиан бе доста натъртен, отведох ги и двамата с мен у дома. Тогава наруших мълчанието си и се свързах с Ерик, за да му съобщя къде са те и какво е станало. Той им нареди да прекъснат пътуването и веднага, щом се възстановят, да се върнат в Амбър. Така останаха при мен, докато им заздравеят раните, след което потеглиха обратно.

— Това ли е всичко?

— Това е всичко.

Но не беше така. Дара ми бе разказала и друго. Тя говореше за още един посетител. Спомнях си това съвсем ясно. В онзи ден край потока, когато в мъглата над водопада се извиваше крехка дъга, а воденичното колело се въртеше ли въртеше, като извикваше видения и ги прогонваше отново, денят, в който се фехтувахме с Дара и говорихме, и пътувахме през Сенките, когато минахме през първобитната гора и излязохме при бурен поток, който въртеше колело, достойно за зърното на боговете, денят, в който си направихме пикник, флиртувахме и клюкарствахме, тя ми бе казала много неща, голяма част от които без съмнение не бяха верни. Ала Дара не бе излъгала за пътуването на Джулиан и Жерар, и бях склонен да вярвам, че и за посещенията на Бранд ми е говорила истината. А тя бе използвала думата „често“.

Бенедикт не криеше недоверието си към мен. И само то беше достатъчна причина да не споделя информация, която преценяваше като твърде деликатна, за да бъде моя работа. Дявол да го вземе, на негово място и аз щях да постъпя по същия начин. Но трябваше да съм идиот, за да му кажа сега какво знам. Защото съществуваха и други възможности.

Нищо чудно да имаше намерение по-късно да ми разкаже обстоятелствата около посещенията на Бранд. Не беше изключено те да засягаха нещо, което той не желаеше да обсъжда пред семейството, особено пред човека, опитал се да го убие.

А бе възможно, разбира се, и самият Бенедикт да стоеше зад всичко това. В такъв случай не ми се искаше дори да мисля за последствията. Служил съм под командването на Наполеон, Ли и Макартър и съм се научил да ценя и тактиците, и стратезите. Бенедикт беше и двете, и то най-добрият, когото съм срещал. Неотдавнашната загуба на дясната му ръка по никакъв начин не бе повлияла на тези му качества, нито пък го бе лишила от умението да се бие. Ако не бях извадил късмет, при последното ни недоразумение той като нищо щеше да ме направи на парченца. Не, никак не ми се искаше на дъното да е Бенедикт и нямах намерение насила да измъквам от него онова, което той бе сметнал за нужно да не споделя в момента. Надявах се само, че го пази за после.

Така че се задоволих с неговото „Това е всичко“ и минах на други въпроси.

— Флора — обърнах се към нея аз, — когато за първи път дойдох при теб, след катастрофата, ти каза нещо, което още не мога напълно да разбера. По-късно разполагах с много време за спомени и като се сетих за твоята загадъчна фраза, се замислих. Но още не мога да я проумея. Затова, моля те, кажи ми какво имаше предвид, когато каза, че из сенките бродят повече ужаси, отколкото някой можел да си представи?

— Хм, не си спомням да съм го казала — започна Флора, — но предполагам, че съм го направила, щом си останал толкова впечатлен. Знаеш ефекта, за който съм говорела: Амбър изглежда действа като магнит на всички съседни сенки, привлича нещата, които се намират в тях. Колкото си по-близо до Амбър, толкова по-лесен става пътят, дори за съществата от сенките. И макар между всеки две сенки да има някакъв процес на размяна на материя, ефектът при Амбър е много по-силен и действа само в едната посока. Винаги сме били нащрек за появата на разни по-особени неща. Е, няколко години преди възстановяването ти, в околността на Амбър тези неща изглежда взеха да се появяват по-често от обикновено. Опасни неща, почти без изключение. Повечето ни бяха познати от околните сенки. След време, обаче, започнаха да прииждат същества от все по-далече. Накрая се появиха и такива, за които не знаехме нищо. Не можехме да намерим никаква причина за това внезапно нахлуване, макар че търсихме някакви заплахи, които можеха да ги изтласкват към нас. С други думи, ставаше някакво невероятно проникване на Сенките в нашия свят.

— Татко беше ли още тук, когато всичко това започна?

— О, да. Няколко години преди възстановяването ти… както вече казах.

— Разбирам. Някой помислял ли е за възможността да има връзка между това състояние на нещата и заминаването на татко?

— Естествено — обади се Бенедикт. — Все още смятам, че това беше причината. Той тръгна да провери какво става и да оправи нещата.

— Но това е чисто предположение — намеси се Джулиан. — Знаете го какъв беше. За нищо не даваше обяснения.

Бенедикт вдигна рамене.

— За предположението ми има основания, обаче — каза той. — Както разбирам, татко е споделял загрижеността си за… миграциите на чудовища, да ги наречем, на няколко пъти.

Извадих картите си от кутията им. Напоследък си бях изработил навика постоянно да нося в себе си една колода. Намерих Фигурата на Жерар и се вгледах в нея. Останалите замълчаха и взеха да ме наблюдават. След няколко секунди, установих връзка.

Жерар продължаваше да седи във фотьойла, с оставен върху коленете меч. Все още се хранеше. Преглътна, като усети присъствието ми и изръмжа:

— Да, Коруин? Какво искаш?

— Как е Бранд?

— Спи — отвърна той. — Пулсът му е малко по-силен. Дишането му е същото… равномерно. Още е твърде рано да се каже…

— Зная — казах. — Най-вече исках да те питам дали си спомняш нещо. Малко преди заминаването на татко, случайно някоя негова дума или постъпка да те е оставяла с впечатлението, че може да е бил подтикнат от нашествието на съществата от Сенките в Амбър?

— Ей на това, според мен, му се вика насочващ въпрос — обади се Джулиан.

Жерар избърса уста.

— Възможно е да е имало връзка, прав си. Той изглеждаше разтревожен и ужасно зает с нещо. И действително говореше за съществата. Но никога на практика не е казвал, че те са главната му грижа… нито пък, че тя е нещо съвсем друго.

— Какво например?

Той поклати глава.

— Каквото и да е. А… да. Има нещо, което по всяка вероятност е хубаво да знаете, дори да не е важно. Малко след неговото изчезване, аз наистина се опитах да проверя нещо. И то бе дали на практика съм последният човек, който го е виждал. Почти сигурен съм, че е така. Цялата вечер бях в двореца и се приготвях да се връщам на флагманския кораб. Татко се бе оттеглил преди около час, но аз останах в караулното да поиграя на дама с капитан Тобен. Тъй като на другата сутрин отплавахме, реших да си взема някоя книга. Затова се качих тук горе, в библиотеката. Татко седеше зад бюрото. — Жерар посочи с глава. — Беше се заровил в някакви стари книги и все още не се бе преоблякъл. Кимна ми, когато влязох и аз подхвърлих, че идвам само да си взема книга. Той отвърна: „Дошъл си точно, където трябва“ и продължи да чете. Докато разглеждах лавиците, татко спомена нещо в смисъл, че не можел да заспи. Намерих си книга, казах му лека нощ, той ми пожела „Приятно плаване“ и излязох. — Жерар отново сведе поглед. — Сега съм сигурен, че носеше Рубина на справедливостта през онази нощ и аз го видях така ясно, както сега го виждам на теб. Също така сигурен съм и че не беше с него преди това същата вечер. Задълго след това останах с впечатлението, че го е отнесъл със себе си, където и да бе отишъл. В покоите му нямаше признаци да е сменял по-късно дрехите си. Повече не видях камъка, чак докато ти и Блийс нападнахте Амбър. Тогава той се появи на врата на Ерик. Когато го попитах откъде го е взел, заяви, че го е намерил в покоите на татко. Тъй като нямах доказателства, че ме лъже, трябваше да приема неговата версия. Но този въпрос все още ме измъчва. Когато ме попита — а и като видях, че си го сложил — съмненията ми се върнаха. Затова си помислих, че е по-добре и ти да знаеш за това.

— Благодаря ти — казах и в съзнанието ми изникна още един въпрос, но реших засега да не го задавам. Заради другите, приключих разговора с думите: — Смяташ ли, че има нужда от още одеала? Или от нещо друго? — Жерар вдигна бокала си в моята посока и отпи от него. — Хубаво. Продължавай доброто си дело — поръчах и прекарах длан над картата. — Изглежда, че брат Бранд се крепи засега — обърнах се към останалите, — а Жерар не си спомня татко да е казвал нещо, което да говори за пряка връзка между проникването на Сенките и неговото заминаване. Интересно какво ще ни разкаже Бранд, като дойде в съзнание.

— Ако дойде в съзнание — подхвърли Джулиан.

— Смятам, че ще се оправи — заявих аз. — Всички сме получавали много сериозни рани. Едно от малкото неща, на които съм се научил да вярвам, е нашата жизненост. Предполагам, че до сутринта ще е в състояние да говори.

— Как предлагаш да постъпим с виновника — попита той, — в случай, че Бранд го назове?

— Да го разпитаме — отвърнах.

— В такъв случай бих искал аз да го разпитам. Започва да ми се струва, че този път може и да си прав, Коруин, и човекът, който го е пронизал, наистина да е отговорен и за нашето положение на обсада, и за изчезването на татко, и за убийството на Кейн. Затова бих се радвал да го поразпитам, преди да му прережем гърлото, а за последното искам доброволно да си предложа кандидатурата.

— Ще го имаме предвид — обещах му аз.

— Ти не си изключен от сметката, Коруин.

— Съзнавам го много добре.

— Трябва да ви кажа нещо — обади се Бенедикт, като заглуши отговора на Джулиан. — Безпокои ме както силата, така и очевидната цел на нашите противници. Вече няколко пъти съм се сблъсквал с тях и те действително искат кръвта ни. Като приемам за момента твоята история, Коруин, за онова момиче Дара, последните й думи изглежда обобщават техните намерения: „Амбър ще бъде унищожен“. Няма да го завладяват, покоряват или да му дават урок. Ще го унищожат. Джулиан, ти не би имал нищо против да си владетел тук, нали?

Джулиан се усмихна.

— Може би догодина по същото време. Не и днес, благодаря.

— Това, което искам да кажа е, че мога да си представя как ти — или който и да е от нас — събира наемници или търси съюзници, за да направи преврат. Но не вярвам да наеме сила, която да е толкова мощна, че самата тя да представлява неразрешим проблем след това. Сила, чиято цел е да разруши, а не да завладее. Не мога да си представя, че ти, Коруин, аз или останалите, наистина можем да се опитаме да разрушим Амбър или да пожелаем да влезем в съюз със сили, които биха го направили. Заради тези неща не ми харесва внушението на Коруин, че зад всичко това стои някой от нас.

Трябваше да се съглася с кимване. Съзнавах слабостта на тази брънка от моята верига предположения. И все пак, имаше толкова много неизвестни… Можех да предложа алтернативи, както направи преди Рандъм, но догадките не доказват нищо.

— Възможно е — каза Рандъм — някой от нас да е сключил сделката, като е подценил съюзниците си. Нищо чудно сега виновникът да е не по-малко притеснен, ала да не е в състояние да спре хода на събитията, дори и да му се иска.

— Можем да му предложим възможността да ни предаде своите съюзници — обади се Файона. — Ако успеем да убедим Джулиан да не му прерязва гърлото и останалите се съгласят на същото, не е изключено той да си признае… в случай, че предположението на Рандъм е правилно. Вече няма да претендира за трона, но очевидно не се е очертавало да го получи и преди. Така ще остане жив и ще спести на Амбър много неприятности. Желае ли някой друг да се присъедини към подобно решение?

— Аз — отвърнах. — Готов съм да му подаря живота, ако си признае, при условие да го прекара в изгнание.

— Подкрепям това предложение — заяви Бенедикт.

— И аз — добави Рандъм.

— Имам още едно условие — намеси се Джулиан. — Ако не е лично отговорен за смъртта на Кейн. В противен случай, държа на своето. А трябва да има и доказателства.

— Живот в изгнание — каза Дирдри. — Добре. Съгласна съм.

— И аз — обади се Флора.

— Аз също — последва я Луела.

— Вероятно и Жерар ще се съгласи — рекох. — Но си мисля, дали Бранд ще разсъждава като нас. Имам чувството, че идеята може да не му допадне.

— Да попитаме Жерар — предложи Бенедикт. — Ако Бранд се оправи и се окаже единственият, който е против, виновникът ще знае, че трябва да се пази само от един враг… а двамата винаги биха могли да се споразумеят за някакви условия помежду им.

— Добре — казах аз, като заглуших в себе си лошите предчувствия и отново влязох във връзка с Жерар, който също се съгласи.

Така че всички станахме на крака и се заклехме в Еднорога на Амбър — клетвата на Джулиан имаше и допълнителна клауза, — като добавихме и, че ще наложим изгнание на всеки, който я престъпи. Честно казано, изобщо не вярвах, че така ще постигнем нещо, ала винаги е приятно да се види семейството обединено.

След това един по един заявихме, че ще останем в двореца тази нощ — най-вече като знак, че не се боим от онова, което Бранд може да каже на сутринта… и особено, за да покажем, че никой от нас няма желание да напуска града, нещо, което нямаше да бъде забравено, дори Бранд да предадеше Богу дух през нощта. Нямах повече въпроси към групата, а никой не се хвърли да поема греховете върху себе си, така че се облегнах назад и заслушах другите. Разговорът се разпадна на серия от диалози, като една от основните теми бяха опитите да се възстанови живата картина и да се уточни кой къде се е намирал. Неизменно се установяваше, че ударът е можел да бъде нанесен от всеки друг, освен от говорещия. Аз пушех и си мълчах. Дирдри изказа интересното предположение, че самият Жерар може да е пробол Бранд, докато всички бяхме скупчени наоколо и героичните му усилия да са продиктувани не от желание да му спаси кожата, а по-скоро от интереса му да се сдобие с позиция, от която би могъл да му запуши устата… и в такъв случай Бранд нямаше никакви шансове да преживее нощта. Находчиво, но просто не можех да повярвам. Другите също отказаха да го приемат. Или поне, никой не пожела да се качи горе и да изхвърли Жерар навън.

След малко се приближи Файона и седна до мен.

— Надявам се да излезе нещо от моето предложение — каза тя. — Нищо друго не успях да измисля.

— Може и да излезе — рекох аз.

— Виждам, че си прибавил интересно украшение към гардероба си — отбеляза Файона, вдигна Рубина на справедливостта с палец и показалец и го заразглежда. После погледна към мен. — Умееш ли да го караш да прави разни номера за теб?

— Донякъде.

— Значи си успял да го настроиш. С помощта на Лабиринта, нали?

— Да. Ерик ми обясни как, малко преди да умре.

— Разбирам.

Тя пусна камъка, облегна се назад в стола си и загледа пламъците.

— А предупреди ли те за някои неща свързани с него? — попита Файона.

— Не — отвърнах.

— Питам се дали го е направил нарочно или е станало случайно?

— Ами, беше доста зает с умирането си в този момент. Това чувствително ограничи нашия разговор.

— Зная. Чудех се дали омразата му към теб се е оказала по-силна от надеждите му за кралството или просто и той не е знаел за някои от заложените принципи.

— А ти какво знаеш за тях?

— Спомни си смъртта на Ерик, Коруин. Аз не бях тук тогава, но дойдох навреме за погребението. Присъствах, когато миха и обличаха тялото му… и внимателно разгледах раните. Убедена съм, че никоя от тях не беше фатална, сама по себе си. Имаше три рани на гърдите, но само за една изглеждаше вероятно да стига до сърцето…

— Една е достатъчна, ако…

— Почакай — спря ме тя. — Не беше лесно, но се опитах да проверя ъгъла на пробождането с тънка стъклена пръчица. Исках да го разрежа, но Кейн не ми позволи. И все пак, не вярвам сърцето или артериите да бяха засегнати. Още не е прекалено късно да се направи аутопсия, ако пожелаеш да продължа проучванията си в тази насока. Сигурна съм, че раните и общото натоварване са допринесли за смъртта му, но съм уверена, че тя е настъпила най-вече заради Рубина.

— Защо смяташ така?

— Защото помня някои от нещата, които казваше Дуоркин, когато учех при него… и нещата, които съм забелязвала и сама по-късно, благодарение на това. Той твърдеше, че макар и да дарява притежателя си с необикновени възможности, камъкът в същото време смуче от неговата жизненост. Колкото по-дълго го носиш, толкова повече взима той от теб. След това съм обръщала внимание и забелязах, че татко си го слагаше съвсем рядко и никога не го оставяше на врата си задълго.

Мислите ми се върнаха към Ерик и онзи ден, когато той лежеше и умираше върху склона на Колвир, а битката вършееше около него. Припомних си първия миг, в който го видях — бледото лице, затрудненото дишане, кръвта по гърдите му… А Рубина на справедливостта, увиснал на верижката си, пулсираше като сърце сред влажните гънки на дрехата му. Никога — нито преди, нито после — не го бях виждал да прави това. Постепенно пулсирането взе да отслабва, а когато Ерик умря и скръстих ръцете му върху камъка, феноменът се прекрати.

— Какво ти е известно за начина му на действие? — попитах Файона.

Тя поклати глава.

— Дуоркин смяташе това за държавна тайна. Знам за очевидното — контрола над природните стихии — и от някои забележки на татко съм останала с впечатление, че Рубина изостря или усилва възприятията. Дуоркин го споменаваше предимно като убедителен пример за това, как Лабиринта присъства във всичко, което ни дава сила — дори Фигурите съдържат Лабиринта, ако се вгледаш по-внимателно и достатъчно дълго — и го сочеше като илюстрация на принципа за съхранение: всяко наше необикновено умение си има цена. Колкото по-големи възможности дава то, толкова повече трябва да се вложи в него. Картите са направо дреболия, но дори и след тяхното ползване, човек усеща лека умора. Пътуването през Сенките, при което упражняваме заложения в нас образ на Лабиринта, е още по-изтощително. Минаването през самия Лабиринт е огромно изстискване на енергия. А в Рубина, казваше той, същият принцип е заложен в дори още по-силна степен и онзи, който го използва, плаща за това най-скъпо.

Ако тези неща бяха верни, те разкриваха нова черта в характера на моя покоен и най-малко обичан брат. В случай, че той е знаел за този феномен и въпреки това е носил и използвал Рубина така дълго, за да защити Амбър, то Ерик трябва да е бил направо герой. Ала, погледнато в тази светлина, фактът, че ми го бе дал без никакви предупреждения, се превръщаше в негов опит за сетен път да ми отмъсти, дори на смъртното си легло. Но той ми каза, че ме изключва от проклятието си, за да се стовари то с пълна сила върху нашите врагове. Разбира се, това означаваше само, че ги мрази малко повече, отколкото мен и гледа стратегически да използва последния остатък от енергията си за доброто на Амбър. Тогава се сетих, че бележките на Дуоркин, които бях намерил в посоченото ми от Ерик скривалище, бяха непълни. Възможно ли бе той сам да ги е разделил и умишлено да е унищожил онази част, в която се предупреждава за опасността, с цел да навреди на приемника си? Не ми звучеше много правдоподобно, тъй като Ерик нямаше откъде да знае, че точно тогава ще се появя, нито че изходът от битката ще бъде точно такъв, нито че точно аз ще бъда неговият приемник. Това спокойно можеше да е някой от неговите любимци, които през цялото време му помагаха и той естествено не е искал да му оставя скрити капани. Не. Както аз виждах нещата, или Ерик не е подозирал за тези свойства на камъка, тъй като е разполагал само с частичните инструкции за употребата му, или някой се е добрал до бележките на Дуоркин преди мен и е унищожил част от материала, за да постави живота ми в опасност. И това пак можеше да е ръката на истинския враг.

— А не знаеш ли някакво средство за защита? — попитах.

— Не — отвърна Файона. — Мога да ти дам само две насоки, дано са ти от полза. Първото е, че не си спомням татко някога да е носил Рубина за по-дълго време. Второто, което съм извлякла от някои неща, казани от него, като се започне с един коментар в смисъл, че „когато хората се превърнат в статуи, значи или си, където не трябва, или си в беда“. Дълго време го тормозих да ми обясни какво е имал предвид с това и накрая останах с впечатлението, че първият признак за прекалено дългото носене на камъка е някакъв вид изопачаване на усещането ти за време. Явно Рубина ускорява метаболизма — всичко — и в резултат започва да ти се струва, че светът около теб се движи по-бавно. Което може да се окаже много опасно. Горе-долу това е цялата ми информация и признавам, че голяма част от нея е просто догадки. Преди колко време си сложи Рубина?

— Преди доста — отвърнах аз, като мислено отбелязах пулса си и се огледах да видя дали нещо ми изглежда забавено.

Не можех да реша със сигурност, макар че, разбира се, не бях в най-добрата си форма. Ала досега приемах това изцяло за дело на Жерар. Нямах намерение да сваля камъка, обаче, само защото някой от семейството е предложил да го направя, дори това да беше умната Файона в един от моментите, когато изглеждаше по-приятелски настроена. Дали се дължеше на опак нрав, на инат… Не, беше израз на независимост. И на дълбоко вътрешно недоверие. Така и така го носех само от няколко часа. Щях да изчакам.

— Е, ти показа, че знаеш как да го използваш — завърши тя. — Исках само да те посъветвам да не се излагаш прекалено дълго на действието му, докато не си го опознал достатъчно.

— Благодаря ти, Фай. Скоро ще го сваля и оценявам предупреждението ти. Между другото, какво стана с Дуоркин?

Тя се почука по челото.

— Накрая разумът му не издържа, горкия човек. Надявам се, че татко му е намерил някое надеждно и спокойно местенце сред Сенките.

— Разбирам какво имаш предвид. Дано да е така. Бедният.

Джулиан се изправи и приключи разговора си с Луела. Той се протегна, кимна й и тръгна към нас.

— Коруин, имаш ли още някакви въпроси към нас?

— Засега, не.

Той се усмихна.

— А да искаш нещо да ни кажеш?

— В момента, не.

— Още някакви експерименти, гатанки, главоблъсканици?

— Не.

— Добре. Тогава си лягам. Лека нощ.

— Лека.

Той се поклони пред Файона, махна на Бенедикт и Рандъм, кимна към Флора и Дирдри, докато минаваше покрай тях на път към вратата. Прекрачи прага, обърна се, каза:

— А сега всички можете да говорите за мен — и излезе.

— Добре — възкликна Файона. — Хайде. Аз мисля, че е той.

— Защо? — попитах аз.

— Ще изброя всички. Може да не съм обективна, но се доверявам на интуицията си. Бенедикт, според мен, е извън всяко подозрение. Ако той желаеше трона, досега щеше да го има — с преки, военни действия. При цялото време, с което е разполагал, той можеше да проведе успешна атака дори срещу татко. Бенедикт е способен да победи и всички знаем това. Ти, от друга страна, направи няколко такива гафа, каквито не би допуснал, ако беше в пълно владение на способностите си. Затова вярвам в твоята история за амнезията и всичко останало. Никой не включва в своята стратегия собственото си ослепяване. Жерар е на път да докаже невинността си. Склонна съм да мисля, че той е там, горе най-вече по тази причина, а не толкова от желание да защити Бранд. Във всеки случай, скоро ще знаем със сигурност… или ще възникнат някои нови подозрения. Рандъм е бил под много строго наблюдение през последните години и просто не е имал възможност да сътвори всичко случило се. Така че той отпада. От нас, по-деликатните, Флора не е достатъчно умна, на Дирдри й липсва смелост, Луела няма мотиви, тъй като навсякъде другаде е по-щастлива, отколкото тук, а аз, разбира се, нямам друга вина, освен злонамереност. Значи, остава Джулиан. Способен ли е да го направи? Да. Иска ли трона? Естествено. Разполагал ли е с времето и възможностите? Пак, да. Той е твоят човек.

— А дали би убил Кейн? — попитах аз. — Двамата бяха приятели.

Тя изви презрително устни.

— Джулиан няма приятели. Леденото му сърце се стопля само, когато мисли за себе си. О, през последните години той изглеждаше по-близък с Кейн, отколкото с който и да е друг. Но дори това… дори това може да е било част от плана. Да е имитирал приятелски отношения достатъчно дълго, за да изглеждат достоверни, така че сега да не бъде заподозрян. Смятам, че е способен на това, защото не мога да повярвам, че е способен на силна емоционална привързаност.

Поклатих глава.

— Не знам. Сприятеляването му с Кейн е станало в мое отсъствие и всичко, което ми е известно, е от втора ръка. И все пак, ако Джулиан е търсел приятелство с човек, когото да чувства близък, мога да си ги представя. Те двамата много си приличаха. Склонен съм да вярвам, че Джулиан е бил искрен, защото е трудно с години да заблуждаваш някого, че си му приятел. Освен, ако той е невероятно глупав, а Кейн определено не беше. Ти твърдиш, че мнението ти е субективно и интуитивно. Моето също е такова, като става въпрос за подобни неща. Просто не ми се иска да повярвам, че някой може да бъде толкова подъл, та да използва единствения си приятел по въпросния начин. Затова мисля, че в твоя списък има някаква грешка.

Файона въздъхна.

— За човек, който от толкова отдавна е на този свят, Коруин, понякога направо говориш глупости. Да не би престоят ти на онова смешно местенце да те е променил? Преди време и ти щеше да виждаш очевидното така, както го виждам аз.

— Възможно е да съм се променил, защото подобни неща вече не ми изглеждат очевидни. А може би и ти си се променила, Файона? Станала си малко по-цинична от малкото момиченце, което познавах. Преди време вероятно на теб това нямаше да ти се струва чак толкова очевидно.

Тя мило ми се усмихна.

— Никога не казвай на някоя жена, че се е променила, Коруин. Освен към по-добро. Някога знаеше и това. Възможно ли е да си някоя от сенките на Коруин, изпратена тук да страда и да ни заблуждава? А истинският Коруин да ни наблюдава отнякъде и да ни се смее?

— Аз съм тук и не ми е до смях — отговорих.

Файона се разсмя.

— Да, това трябва да е! Току-що реших, че ти не си ти. Внимание, всички! — извика тя и скочи на крака. — Току-що забелязах, че това всъщност не е Коруин! Трябва да е някоя от неговите сенки! Той току-що заяви, че вярва в приятелството, достойнството, благородството на духа и всички подобни глупости, за които пише в романите! Явно е, че съм права.

Останалите мълчаливо я зяпаха. Тя отново се разсмя, след което рязко седна.

Чух Флора да измърморва „Пияна е“ и да подновява разговора си с Дирдри. Рандъм каза „Нека е сянка тогава“ и продължи спора си с Бенедикт и Луела.

— Е, убеди ли се? — попита Файона.

— В какво?

— Че си нереален — обясни тя и ме потупа по коляното. — Каквато съм и аз, сега като се замисля. Днес беше лош ден, Коруин.

— Зная. И аз се чувствам ужасно. Мислех, че ми е дошла толкова добра идея как да измъкнем Бранд. И тя наистина свърши работа. Само че каква му беше ползата?

— Не пренебрегвай зрънцата добродетел, които си придобил — каза тя. — Ти не си виновен, че така се обърнаха нещата.

— Благодаря.

— Май идеята на Джулиан беше добра. Мисля, че няма да остана будна още дълго.

Изправих се заедно с нея и я изпратих до вратата.

— Добре съм — спря ме Файона. — Наистина.

— Сигурна ли си? — Тя рязко кимна. — Ще се видим тогава на сутринта.

— Надявам се. А сега можете да говорите за мен.

Файона намигна и излезе.

Обърнах се и видях да приближават Бенедикт и Луела.

— Лягате ли си?

Бенедикт кимна.

— Няма да е зле — каза Луела и ме целуна по бузата.

— Това пък защо?

— Заради няколко неща — отвърна тя. — Лека нощ.

— Лека нощ.

Рандъм се бе навел пред камината и разравяше огъня. Дирдри се обърна към него:

— Недей слага повече дърва само заради нас. И двете с Флора си лягаме.

— Добре. — Той остави ръжена и се изправи. — Приятни сънища — извика след тях.

Дирдри ми се усмихна сънливо, а Флора — нервно. Добавих моето „лека нощ“ и ги изпратих до вратата.

— Научи ли нещо ново и полезно? — попита Рандъм.

Вдигнах рамене.

— А ти?

— Мнения, предположения. Никакви нови факти — отвърна той. — Опитвахме се да решим кой е следващият в списъка.

— И…?

— Бенедикт смята, че е въпрос на ези или тура. Ти или той. При положение, че ти не стоиш зад всичко, разбира се. Той мисли, че и приятелят ти Ганелон трябва да внимава.

— Ганелон… да, вярно. Трябваше аз да се сетя. Може да е прав и за равните ни шансове. При това не е изключено везните да натежат към него, защото е известно, че аз съм нащрек след провала на фалшификацията им.

— По-скоро сега на всички ни е ясно, че самият Бенедикт е нащрек. Той съвсем ясно даде да се разбере какво е неговото мнение. Струва ми се, че би посрещнал с радост подобен опит.

Засмях се.

— Така шансовете ни отново стават равни. Изглежда наистина въпросът е ези или тура.

— И Бенедикт заяви същото. Естествено, той знаеше, че ще ти кажа.

— Естествено, аз бих искал да започне сам да говори с мен. Е… — въздъхнах, — не мога да направя кой знае какво сега. Да върви всичко по дяволите! Отивам да се пъхна в леглото.

Рандъм кимна.

— Първо погледни отдолу.

Излязохме от стаята и се запътихме към стълбището.

— Коруин, жалко, че заедно с оръжията не се сети да донесеш от онази Сянка и малко кафе — обади се той. — Сега щеше да ми дойде добре.

— Не ти ли действа разсънващо?

— Не. Обичам да изпивам по една, две чаши вечерно време.

— На мен пък ми липсва сутрин. Ще трябва да внесем, като се оправи цялата тази каша.

— Много утешително, няма що. Но идеята си я бива. Какво й стана на Фай, между другото?

— Убедена е, че виновникът е Джулиан.

— Може и да е права.

— Ами Кейн?

— Да предположим, че това не е дело на един-единствен човек — тръгна нагоре по стълбата Рандъм. — Да кажем, че са двама, например Джулиан и Кейн. Накрая те се скарват, Кейн се оказва по-слабия, Джулиан се отървава от него и използва смъртта му, за да разклати твоето положение. От бивши приятели излизат най-големи врагове.

— Няма смисъл — казах аз. — Вече ми се завива свят, като почна да мисля над възможностите. Ще трябва или да изчакаме да се случи още нещо, или сами да го накараме да се случи. Вероятно — второто. Ала не тази вечер…

— Ей, почакай!

— Извинявай — спрях на площадката. — Не знам какво ме прихваща. Сигурно е от финалния спринт.

— Нервна енергия — отбеляза Рандъм и отново се изравни с мен. Продължихме заедно нагоре и аз се постарах да поддържам неговото темпо, като подтиснах желанието си да бързам.

— Е, приятни сънища — пожела ми накрая той.

— Лека нощ, Рандъм.

Той заизкачва следващото рамо на стълбата, а аз тръгнах по коридора към своя апартамент. Чувствах се вече съвсем изнервен и вероятно затова изпуснах ключа.

Посегнах и го хванах във въздуха, още преди да е паднал и наполовина. В същия момент бях изненадан от впечатлението, че движението му е някак по-бавно, отколкото би трябвало да бъде. Пъхнах го в ключалката и го завъртях.

Стаята беше тъмна, но реших да не паля свещ или газена лампа. Отдавна бях свикнал с мрака. Заключих и пуснах резето. Очите ми донякъде се бяха приспособили към тъмнината от слабото осветление в коридора. Обърнах се. През завесите също проникваше слабото сияние на звездите. Прекосих помещението, като в същото време разкопчавах колана си.

Той ме причакваше в спалнята, вляво от вратата. Позицията му беше идеална и той не се издаде с нищо. Налетях право на него. Стойката му бе съвършена, кинжалът му беше готов, на негова страна бе предимството на пълната изненада. По всички правила трябваше да умра — не в леглото си, а там, в краката му.

Зърнах с крайчеца на окото си движението, осъзнах присъствието му и неговото значение, още докато прекрачвах прага.

Разбрах, че е прекалено късно, за да избягна удара, в мига, в който вдигах ръка да се предпазя. Но нещо странно ме порази, преди самото острие: нападателят ми изглежда се движеше твърде бавно. Той би трябвало да действа мълниеносно, с цялото напрежение, натрупано по време на чакането му. Аз не би трябвало и да разбера какво става, преди да ме е пронизал. Не би трябвало да имам толкова време, че да се извърна и да вдигна ръката си чак дотам. Очите ми се премрежиха от червена мъгла и усетих как дланта ми блъсва замахналата ръка в момента, в който стоманата се забива в корема ми. Сред червенината сякаш мярнах слабите очертания на онази космична версия на Лабиринта, която бях следвал по-рано същия ден. Докато се превивах и падах, неспособен да мисля и все пак още миг в съзнание, този образ ставаше все по-ясен и близък. Исках да избягам, но конят ми се препъна. И ме хвърли.

VIII

В живота на всеки човек настъпва момент, когато трябва да се пролее малко кръв. За нещастие, отново бе мой ред и изглежда кръвта съвсем не беше малко. Лежах върху дясната си страна, превит надве и притисках с ръце корема си. Бях подгизнал и от време на време по нещо се процеждаше от гънките му — отпред, ниско долу вляво, точно под пояса. Чувствах се просто като разрязан плик за писмо. Това бяха първите ми усещания, когато отново дойдох в съзнание. А първата ми мисъл бе: „Какво чака той?“ Явно се бе отказал от нанасянето на решителния удар. Но защо?

Отворих очи — бяха се възползвали, от колкото там време бе изтекло, за да се приспособят към тъмнината. Извърнах глава. Не видях никой друг освен мен в стаята. Но нещо странно се бе случило и аз все още не можех да го осъзная. Затворих очи и пак отпуснах глава върху дюшека.

Нещо не беше в ред, въпреки че всъщност и беше…

Дюшекът… Да, лежах върху моето легло. Едва ли бих могъл да се озова тук без чужда помощ. Но би било напълно абсурдно първо да ме наръга, а след това да ме отнесе до леглото.

Моето легло… Това си беше моето легло, въпреки че и не беше.

Затворих здраво очи. Стиснах зъби. Нищо не разбирах. Съзнавах, че е невъзможно да разсъждавам нормално сега, когато всеки момент можех да изгубя съзнание, поради кръвта, която се събираше в стомаха ми и после се процеждаше навън. Опитах да събера мислите си. Никак не беше лесно.

Моето легло. Преди изцяло да осъзнаеш каквото и да е друго, ти първо съзнаваш дали си се събудил в собственото си легло. А аз се бях събудил, но…

Подтиснах с усилие обзелото ме внезапно желание да кихна, защото почувствах, че това направо би ме разкъсало на парчета. Присвих ноздри и си поех дълбоко въздух, след което издишах на пресекулки през устата. Навсякъде около мен витаеше вкусът, мирисът и усещането за прах.

Атаката срещу носа ми отмина и пак отворих очи. Вече знаех къде съм. Не разбирах защо и как съм се озовал тук, но се бях върнал отново на едно място, което никога не бях очаквал, че ще видя отново.

Отпуснах надолу дясната си ръка, използвах я, за да се изправя.

Това беше моята спалня, в моята къща. Старата ми къща. Местенцето, било мое много отдавна, когато още бях Карл Кори. Бях върнат сред Сенките, в онзи свят, където прекарах годините на моето изгнаничество. Стаята бе потънала в прах. Леглото — неоправено от последния път, когато бях спал в него — повече от половин десетилетие. Знаех много добре в какво състояние се намира къщата, тъй като бях надзъртал тук само преди няколко седмици.

Напрегнах всичките си сили, успях да плъзна краката си над ръба на леглото и да ги поставя на земята. Свих се отново на две и седнах. Положението не беше никак розово.

Докато временно се чувствах в безопасност от по-нататъшни нападения, все пак съзнавах, че точно в този момент имам нужда от нещо повече от безопасност. Трябваше ми помощ, не бях в състояние да си помогна сам. Не бях сигурен колко дълго бих могъл да остана в съзнание. Следователно, трябваше да сляза долу и да се измъкна навън. Телефонът нямаше да има сигнал, а най-близката къща беше на доста голямо разстояние. Трябваше поне да успея да се смъкна долу до пътя. Спомних си със сарказъм, че една от причините да се установя тук, бе фактът, че шосето не е оживено. Обичам уединението, е, поне в определени моменти.

С дясната ръка придърпах към себе си най-близката възглавница и я измъкнах от калъфката й. Обърнах калъфката наопаки, опитах да я сгъна, отказах се, смачках я на топка, пъхнах я под ризата си и я притиснах към раната. Останах да си седя така, като просто притисках калъфката към мястото. Всичко това ми бе коствало върховно усилие и открих, че е твърде болезнено да си поемам прекалено дълбоко въздух.

След известно време придърпах и втората възглавница към себе си, сложих я върху коленете си и я оставих да се изхлузи от калъфката. Тази калъфка ми трябваше, за да махам на преминаващите шофьори, тъй като дрехите ми, както обикновено, бяха тъмни. Ала още преди да успея да я издърпам през колана си, ме порази поведението на самата възглавница. Тя все още не беше паднала на пода. Бях я освободил от калъфката й, нищо не я придържаше и тя наистина падаше. Но падаше доста бавно, спускаше се надолу с призрачна плавност.

Спомних си за падането на ключа, когато го изпуснах пред стаята си. Спомних си за неочакваната бързина, с която се изкачихме по стълбите заедно с Рандъм. Спомних си и за думите на Файона, и за Рубина на справедливостта, който все още висеше на врата ми и сега туптеше в такт с пулсирането на раната ми. Вероятно той бе спасил живота ми, поне засега. Да, сигурно точно така бе станало, в случай че теориите на Файона бяха верни. Той по всяка вероятност ми бе дал няколко мига повече, отколкото иначе биха ми се полагали, когато нападателят е нанесъл удара си, позволявайки ми да се извърна и да извъртя ръка. Може би дори по някакъв начин, той бе и причината за внезапното ми прехвърляне тук. Но друг път щях да мисля върху тези неща, ако разбира се успеех да продължа пълноценните си взаимоотношения с бъдещето. Сега трябваше да се освободя от Рубина — в случай че страховете на Файона по отношение на него също се окажеха верни — и да се пораздвижа.

Напъхах навътре втората калъфка и опитах да се изправя, като се придържах за таблата на леглото. Не се получи! Световъртеж и прекалено силна болка. Приведох се към пода, защото се страхувах да не изгубя съзнание, докато слизам надолу. Успях. Починах си. След това започнах да се придвижвам. Пълзях съвсем бавно.

Предната врата, доколкото си спомнях, сега беше закована с пирони. Добре. Тогава ще изляза през задната.

Успях да се добера до вратата на спалнята, спрях и се облегнах на рамката. Докато си почивах, свалих Рубина на справедливостта от врата си и увих верижката му около китката си. Налагаше се да го скрия някъде, но за сейфа в кабинета ми трябваше да се отклоня прекалено много. Освен това бях сигурен, че оставям след себе си кървава диря. Всеки, който я откриеше и проследеше, можеше да прояви достатъчно любопитство, за да провери и щеше да намери мъничката вещ. А освен това нямаше да ми стигнат нито времето, нито силите…

Излязох от спалнята, завих и пролазих през къщата. Трябваше да се изправя и да напрегна всичките си сили, за да отворя задната врата. Допуснах грешка, като не си починах преди това.

Когато отново дойдох в съзнание, лежах върху прага. Нощта беше сурова и облаци изпълваха по-голямата част от небето. Силен вятър олюляваше клоните, надвиснали над задния двор. Почувствах няколко капчици върху опаката страна на проснатата ми през прага ръка.

Понадигнах се и пропълзях навън. Имаше около пет сантиметра сняг. Леденостуденият въздух ми помогна да се свестя. Почти обзет от паника, проумях колко замъглено е било съзнанието ми през по-голяма част на придвижването ми от спалнята до тук. Можех да изпадна в несвяст по всяко време.

Насочих се незабавно към най-отдалечения край на къщата. Отклоних се само, за да се добера до купчината с тор, поразрових я, пуснах Рубина и отново поставих отгоре туфата изсъхнала трева, която бях отскубнал. Позагладих снега и продължих.

Когато най-накрая успях да завия зад ъгъла, озовах се на завет и се отправих надолу по лекия наклон. Стигнах до фасадата на къщата и отново си починах. Една кола току-що бе отминала и аз се взрях в стоповете, които постепенно се смаляваха. Единственото видимо наоколо превозно средство.

Когато пак се раздвижих, ледените кристалчета пронизаха лицето ми. Коленете ми бяха мокри, премръзнали и парещи. Предният двор първоначално преминаваше в леко нанадолнище, след което се спускаше рязко към шосето. Вдясно, на около стотина метра имаше рязък наклон, при който шофьорите обикновено удряха спирачки. По всяка вероятност това щеше да ми осигури няколко мига повече в светлината на фаровете на всеки, който идваше от тази посока — едно от онези малки успокоения, които съзнанието винаги си намира, когато нещата станат прекалено сериозни, нещо като аспирин за успокояване на нервите. След като на три пъти спирах да си почивам, най-накрая успях да се смъкна до шосето, а оттам и до големия камък, върху който бе сложен номера на моята къща. Седнах на него и се облегнах на ледената мантинела. Издърпах втората калъфка и я провесих върху коленете си.

Зачаках. Разбирах, че съзнанието ми е замъглено. Смятам, че изпадах в несвяст на няколко пъти. Когато се улавях, че съм в съзнание, опитвах се да въведа някакъв ред в мислите си, да преценя онова, което се бе случило в светлината на всичко останало, което току-що ме бе сполетяло, да потърся и други мерки за безопасност. Но някак си последното усилие се оказа прекалено голямо. Просто беше изключително трудно да се мисли, извън рамките на непосредствената реакция към конкретните обстоятелства. В миг на сковано просветление, обаче, ми хрумна, че все още притежавам Фигурите си. Бих могъл да се свържа с някого в Амбър и да го накарам да ме пренесе обратно.

Но с кого? Не бях чак толкова зашеметен, за да не осъзнавам, че има риск да попадна на виновника за сегашното си състояние. Щеше ли да бъде по-добре да рискувам по този начин или трябваше да се възползвам от шансовете си тук? Все пак Рандъм или Жерар…

Стори ми се, че чух кола. Слабо, някъде в далечината… Въпреки, че вятърът и ударите на сърцето заглушаваха възприятията ми. Извърнах глава. Напрегнах се.

Ето… Отново. Да. Беше двигател. Приготвих се да размахам калъфката.

Дори и в този момент съзнанието ми продължаваше да блуждае. И единствената мисъл, която пробяга през него беше, че може вече да не съм способен да се концентрирам достатъчно, за да боравя с Фигурите.

Шумът се усили. Вдигнах калъфката. Миг по-късно най-отдалечената точка по пътя от дясната ми страна бе озарена от светлина. Веднага след това видях колата върху възвишението. Докато се спускаше надолу по хълма, отново я изгубих от поглед. След което тя пак се изкачи и наближи, а в светлината на фаровете й се стрелкаха снежинки.

Започнах да махам, когато доближи наклона. Фаровете ме осветиха и бе изключено шофьорът да не ме е видял. Но въпреки това ме подминаха — мъж в лимузина последен модел и жена на седалката до него. Жената се извърна и ме погледна, но шофьорът дори и не намали.

Няколко минути по-късно се зададе друга кола, малко по-стара, караше я жена, не се виждаха други пътници. В интерес на истината тя намали, но само за секунда. Сигурно не й бе харесало как изглеждам. Натисна здраво газта и само след миг вече бе изчезнала.

Облегнах се назад и се отпуснах. Не вървеше един принц на Амбър да разчита на братското отношение на хората и да осъжда чуждия морал. Или поне не насериозно, а ме болеше прекалено много, за да се смея точно сега.

Бях безсилен, без възможност да се концентрирам и неспособен да се движа — властта ми над Сенките бе напълно безполезна. Иначе, реших аз, първо бих я използвал, за да се озова някъде на топло… Зачудих се, дали бих могъл да се върна обратно горе на хълма, до купа с тор. Не ми бе хрумнало да се опитам да използвам Рубина, за да променя времето. Но, по всяка вероятност, за това също бях прекалено слаб. Може би подобно усилие направо щеше да ме убило. Въпреки че…

Разтърсих глава. Бях започнал да се унасям, почти бях заспал. Трябваше да остана буден. Това друга кола ли беше? Може би. Опитах се да вдигна калъфката, но я изпуснах. Когато се наведох напред, за да я взема, наложи се да остана известно време, подпрял глава върху коленете си. Дирдри… Бих могъл да извикам моята скъпа сестра. Ако някой бе готов да ми помогне, то това беше Дирдри. Ще извадя нейната Фигура и ще я повикам. Само след миг. Ех, да не ми беше сестра… Трябваше да се отпусна. Може и да съм негодник, но не съм глупак. Може би понякога, когато се отпусна, дори съжалявам. За някои неща. Само ако бе малко по-топло… Но не беше чак толкова зле, превит така… Това кола ли беше? Исках да вдигна глава, но открих, че не мога да го направя. Реших, че това не е от кой знае какво значение, така и така щяха да ме видят.

Почувствах как светлина озари клепачите ми и чух двигателя. Нито се приближаваше, нито се отдалечаваше. Просто равномерно буботеше. След което чух вик. После щрак — пауза — тряс от отварянето и затварянето на врата. Усещах, че бих могъл да отворя очите си, но просто не исках да го направя. Страхувах се, че ще видя единствено тъмния и празен път, че шумът ще се сведе до ударите на сърцето ми и воя на вятъра. Беше по-добре да се задоволя с това, което имах, отколкото да рискувам.

— Хей! Какво се е случило? Ранен ли сте?

Шум от стъпки… Истина бе.

Отворих очи. Положих усилие да се изправя отново.

— Кори! Господи! Та това наистина си ти!

Насилих се да се усмихна, но не посмях да кимна, от страх да не се строполя.

— Аз съм, Бил. Как я караш?

— Какво се е случило?

— Ранен съм. По всяка вероятност, зле. Имам нужда от лекар.

— Ако те придържам ще можеш ли да вървиш? Или трябва да те пренеса?

— Да опитаме с вървенето.

Той ме изправи на крака и аз се облегнах на него. Отправихме се към колата му. Спомням си единствено първите няколко крачки.

Когато едва поклащащата се прелестна колесница рязко зави и, като за последно, здравата се олюля, аз се опитах да вдигна ръка, осъзнах, че е завързана, за да не откачи прикрепената към нея система и реших, че ще оживея. Подуших мириса на болница и се допитах до вътрешния си часовник. След като бях стигнал толкова далече, смятах, че дължа на собственото си аз правото да продължи. Бях стоплен и настанен удобно… доколкото позволяваха неотдавнашните събития. Това ми стигаше. Затворих очи, отпуснах глава и отново заспах.

По-късно, когато отново се събудих, се чувствах доста по-добре. Бях забелязан от една сестра и тя ми каза, че са изминали седем часа, откакто са ме докарали в болницата и че лекарят ще мине да поговори малко с мен. Донесе ми чаша вода и ме уведоми, че снегът е спрял. Беше любопитна да разбере какво ми се бе случило.

Реших, че е крайно време да скалъпя някаква история. Колкото по-простичка, толкова по-добре. И така, значи, връщал съм се у дома след продължителен престой зад граница. Пристигнал съм на стоп, влязъл съм в къщата и съм бил нападнат от някакъв вандал или скитник, когото съм изненадал. Пропълзял съм обратно навън, за да потърся помощ. Точка.

Когато я разказах на лекаря, първоначално не можах да разбера, дали ми повярва или напротив. Той беше възпълен човек, чието лице сякаш бе провиснало и застинало в определено изражение още преди много, много години. Казваше се Бейли, Морис Бейли. Кимаше непрекъснато, докато говорех, а после попита:

— Успяхте ли да видите човека?

Поклатих глава.

— Беше тъмно.

— А откраднал ли ви е нещо?

— Не знам.

— Имахте ли портфейл?

Реших, че е по-добре да кажа „да“ на този въпрос.

— Е, нямахте портфейл, когато постъпихте тук, така че сигурно той го е взел.

— Сигурно — съгласих се.

— Помните ли ме изобщо?

— Не бих казал. Трябва ли?

— Когато ви докараха, ми се сторихте смътно познат отнякъде. Първоначално това беше всичко…

— И…? — попитах аз.

— Какви са тези дрехи, с които бяхте облечен? Приличаха на нещо като униформа.

— Последен вик на модата там тия дни. Казахте, че ме познавате отнякъде?

— Да — отговори ми той. — Къде се намира това „там“, между другото? Откъде идвате? Къде сте били?

— Пътувам много — отвърнах. — Канехте се да ми кажете нещо преди малко.

— Да. Ние сме малка клиника и преди известно време един бързорек търговски представител убеди шефовете да инвестират в компютъризирането на медицинската картотечна система. Ако областта се бе разраснала и ние бяхме разширили много практиката си, можеше и да си струва парите. Обаче нито едното, нито другото се случи, а това е доста скъпа техника. Така дори се поощриха проявите на известна доза мързел от страна на административното обслужване. Старите архиви не се прочистват така, както се правеше преди, дори и за бърза помощ. Има място за много непотребна информация. Така че, когато господин Рот ми каза името ви, аз направих рутинната проверка, открих нещо и тогава осъзнах, защо ми изглеждате толкова познат. Онази нощ също бях на работа в залата за спешна помощ — беше преди около седем години, а вие бяхте претърпели автомобилна злополука. Спомних си, че се потрудих доста върху вас — мислех, че няма да оживеете. Тогава, обаче, ме изненадахте и още продължавате да го правите. Не мога да открия дори белезите, които поне би трябвало да са останали. Много добре сте се възстановили.

— Благодаря. Бих казал, че заслугата е изцяло на лекаря.

— Ще ми кажете ли на колко години сте, за да го отбележа в картона?

— Трийсет и шест — отвърнах. Безопасна възраст.

Той я драсна набързо някъде в картона, който държеше върху коленете си.

— Знаете ли, бих се заклел — след като се заех да ви преглеждам и си спомних, — че изглеждахте по същия начин и предишния път, когато ви видях.

— Здравословен начин на живот.

— Знаете ли за кръвната си група?

— Особена е, но можете да я третирате като АБ положителна за всички практически нужди. Понасям да ми се прелива всякаква кръв, но от моята не бива да се прелива на никой друг.

Той кимна.

— Характерът на вашата злополука, както знаете, изисква полицейско донесение.

— Така и предполагах.

— Просто реших, че може да искате да пообмислите нещата.

— Благодаря — отвърнах аз. — Значи вие сте били дежурен онази нощ и вие сте ме закърпили? Интересно. Какво още си спомняте от тогава?

— Какво имате предвид?

— Обстоятелствата, при които съм бил докаран. Паметта ми се губи от момента преди катастрофата до известно време след това, когато бях преместен на някакво друго място — „Гринуд“. Спомняте ли си как съм пристигнал тук?

Той се намръщи, точно когато вече бях решил, че има една-единствена физиономия за всички възможни ситуации.

— Изпратихме линейка.

— В отговор на какво? Кой е докладвал за злополуката? Как?

— Разбирам какво имате предвид. Областният патрул се обади за линейка. Доколкото си спомням, някой видял инцидента и позвънил в участъка. Тогава те се свързали по радиостанцията с кола, която се намирала в района. Тя отишла до езерото, потвърдила обаждането, оказали ви първа помощ и повикали линейка. Това е всичко.

— Някъде да е отбелязано кой е съобщил пръв за инцидента?

Лекарят сви рамене.

— Не спада към нещата, които отбелязваме. Вашата застрахователна компания не е ли разследвала случая? Не е ли бил предявен иск? Те по всяка вероятност биха могли…

— Трябваше да напусна страната, веднага щом се възстанових — прекъснах го аз. — Не съм разнищвал нещата. Но предполагам, че е редно да има полицейски доклад.

— Естествено. Само че нямам представа колко дълго ги съхраняват — после се разкикоти и продължи: — Освен, разбира се, ако същият търговски представител не е ходил и при тях… Все пак, не е ли доста късно да се говори за това, а? Струва ми се, че има някаква давност за подобни неща. Приятелят ви Рот ще ви каже със сигурност…

— Нямах предвид предявяването на иск — отвърнах аз. — Просто исках да зная какво всъщност е станало. Връщах се към случилото се от време на време в продължение на доста години. Разбирате ли, паметта ми е засегната от частична амнезия по отношение на миналото.

— Говорили ли сте за това с психиатър? — попита ме той. Нещо в начина, по който го каза, не ми хареса. Тогава ме осени един от онези мънички проблясъци на прозрение. Възможно ли е Флора да бе успяла да ме освидетелства като луд, преди преместването ми в „Гринуд“? Дали това го имаше в картона ми тук? И дали все още ме водеха като избягал оттам? Бе изминало доста време и не знаех нищо за правната страна на въпроса. Ако все пак случаят наистина беше такъв, те не биха могли да знаят, дали след това под нечия друга компетенция не съм бил освидетелстван отново като нормален. Благоразумието, предполагам, бе онова, което ме накара да се наведа напред и да хвърля един поглед към китката на лекаря. Изглежда подсъзнателно си бях спомнил, че той бе гледал към часовник с календар, когато ми измерваше пулса. Да, точно така беше. Присвих очи. Добре. Дата и месец: 28 ноември. Набързо пресметнах с моята две и половина към едно система за превръщане и получих годината. Наистина годините бяха седем, точно както той бе отбелязал.

— Не, не съм — отвърнах, — просто заключих, че причината е по-скоро органична, отколкото функционална и отписах липсващото ми време просто като безвъзвратно загубено.

— Разбирам, използвате доста свободно подобни изрази. Понякога това правят и хора, които са били подложени на лечение.

— Знам, чел съм доста по тези въпроси.

Въздъхна. Стана.

— Вижте — каза, — ще повикам г-н Рот и ще му кажа, че сте се събудили. Така май е най-добре.

— Какво искате да кажете с това?

— Искам да кажа, че тъй като приятелят ви е адвокат, може би има неща, които ще пожелаете да обсъдите с него, преди да разговаряте с полицията.

Той разтвори картона, в който някъде си бе записал възрастта ми, вдигна химикалката, навъси вежди и попита:

— Все пак, коя дата сме днес?

Исках си Фигурите. Реших, че принадлежностите ми би трябвало да са в чекмеджето на нощното шкафче, отстрани на леглото. Но за да го достигна, трябваше прекалено много да се извия, а не ми се щеше излишно да напрягам шевовете на раната си. Всъщност, не беше чак толкова спешно. Осем часа сън в Амбър се равняват на двайсет тука, така че у дома всички все още би трябвало да са порядъчно заспали. Исках да се свържа с Рандъм, за да ми измисли някакво прикритие за това, че не съм бил там сутринта. По-късно.

Не желаех да изглеждам подозрителен в момент като този. А исках и незабавно да разбера всичко, което евентуално Бранд бе казал. Исках да съм в състояние да реагирам. Набързо зажонглирах с мислите си. Ако можех да прекарам най-тежкия етап от възстановяването си тук, в Сенките, това би означавало по-малко изгубено време, когато се върна обратно в Амбър. Трябваше да разпределя времето си много внимателно и да избягна усложнения откъм тази страна. Надявах се, че Бил ще дойде скоро. Изгарях от нетърпение да разбера какво е положението тук.

Бил беше местен човек; завършил училище в Бъфало, върнал се обратно, оженил се, присъединил се към семейната фирма и това бе всичко. Той ме познаваше като пенсиониран офицер от армията, който понякога тръгва на загадъчни делови пътувания. И двамата бяхме членове на местния клуб и именно там се бяхме срещнали. Познавал го бях в продължение на повече от година, но не бяхме разменили и десетина думи. След което една вечер се случи така, че бях седнал до него на бара и някак си стана ясно, че и двамата сме ужасно запалени по военната история и, по-точно, по Наполеоновите войни. Следващото, което разбрахме, беше, че затварят заведението. Оттогава станахме близки приятели и останахме такива чак до момента, в който възникнаха моите проблеми. След това, от време на време се бях питал какво ли става с него. Всъщност, единственото, което ме бе възпряло да се видя с Бил при последното ми идване, беше фактът, че той без съмнение щеше да започне да ми задава всевъзможни въпроси от рода на какво е станало с мен, а главата ми бе претъпкана с прекалено много неща, за да успея да се справя елегантно с тях и в същото време да се позабавлявам. Веднъж, два пъти дори ми бе хрумвало — след като всичко най-накрая се уредеше в Амбър — ако мога, да се върна и да го видя. Въпреки, че не се бе получило точно така, съжалявах, че вече нямам възможност да се срещам с него в салона на клуба.

Той пристигна след по-малко от час, нисък, възпълен, червендалест, побелял малко повече по слепоочията, усмихващ се и кимащ с глава. Вече бях успял да се изправя, облегнат в леглото, бях опитал да си поема на няколко пъти дълбоко въздух и бях решил, че опитите ми са преждевременни. Той сграбчи ръката ми и седна на стола отстрани. Беше донесъл и куфарчето си.

— Изкара ми ангелите снощи, Карл. Помислих си, че виждам призрак.

Кимнах.

— Малко ако беше закъснял и наистина можеше да е призрак — отвърнах аз. — Благодаря ти. Как я караш?

Бил въздъхна.

— Работа. Нали знаеш. Същите стари истории, само че сега са много повече.

— А Алис?

— Добре е. Имаме още два внука, на Бил Младши, близнаци. Почакай за секунда. — Той измъкна портфейла си и намери една снимка. — Ето.

Разгледах я внимателно, забелязах, че приличат на рода.

— Просто да не повярва човек — казах аз.

— Не изглеждаш никак зле, като се има предвид колко години минаха.

Разсмях се и се потупах по корема.

— Искам да кажа, като изключим това — отвърна ми той. — Къде беше?

— Господи! Къде ли не бях! На толкова много места ходих, че накрая престанах да ги броя.

Лицето му остана безизразно, но Бил улови погледа ми и се втренчи в мен.

— Карл, в какво си се забъркал?

Усмихнах се.

— Ако имаш предвид, дали съм загазил пред закона, отговорът е не. Проблемите ми фактически са свързани с друга страна и ще трябва да се върна обратно там в най-скоро време.

Лицето му отново се отпусна, очите му леко пробляснаха зад бифокалните очила.

— Нещо като военен съветник ли си на онова място?

Кимнах.

— Можеш ли да ми кажеш къде е то?

Поклатих глава.

— Съжалявам.

— Е, тогава донякъде започвам да разбирам — заяви той. — Доктор Бейли ме уведоми какво си му казал, че се е случило снощи. Между нас да си остане, това има ли нещо общо с каквото там се занимаваш?

Кимнах отново.

— Е, така нещата се поизясняват. Не кой знае колко, но достатъчно. Няма да те питам към кое разузнаване си, нито дали изобщо съществува такова. Винаги съм те смятал за джентълмен, при това разумен. Точно поради тази причина изчезването ти събуди любопитството ми и аз проучих някои неща. Усещах, че си бъркам носа там, където не ми е работата и това ме караше да се чувствам неловко. Но твоя граждански статус беше доста озадачаващ и аз държах да разбера какво точно се е случило. Главно, защото бях ужасно загрижен за теб. Надявам се, това да не те ядоса.

— Да ме ядоса? Не са чак толкова много хората, които ги е грижа какво става с мен. Благодарен съм ти за това. А също така и доста любопитен какво точно си открил. Така и не ми остана време да се поразровя в някои работи, нали разбираш, и да си ги изясня. Какво ще кажеш да ми разправиш за онова, което си научил?

Той отвори куфарчето си и извади папка с ксерокопия. Разстла я върху коленете си, измъкна няколко жълтеникави листа хартия, изписани със спретнат почерк. Повдигна най-горния, взря се в него за миг и започна:

— След като си избягал от болницата в Олбъни и си претърпял онази катастрофа, Брандън явно напуска сцената и…

— Спри! — прекъснах го, като вдигнах ръка и се опитах да седна изправено.

— Какво?

— Объркал си реда на събитията, както и мястото — отвърнах му аз. — Първо идва катастрофата и „Гринуд“ не е в Олбъни.

— Знам. Имах предвид санаториума в Портър, където си прекарал два дни и после си избягал. Претърпял си автомобилната злополука същия този ден и в резултат на това са те докарали тук. След което на сцената се появява сестра ти Ивлин. Тя настоява да те преместят в „Гринуд“, където прекарваш няколко седмици, преди отново да се измъкнеш по собствена инициатива. Прав ли съм?

— Отчасти. Поне за последното. Както казах и на лекаря, от паметта ми са изтрити няколкото дни преди катастрофата. Тази работа със санаториума в Олбъни ми навява някакви много смътни спомени. Можеш ли да ми кажеш още нещо за там?

— О, да. Това може дори да е свързано със състоянието на паметта ти. Бил си въдворен в психиатрията на базата на незаконно разпореждане.

— От кого?

Той разрови листовете и надникна.

— „Брат, Брандън Кори, лекуващ лекар, Хилари Б. Ренд — психиатър“ — прочете той. — Още спомени?

— Твърде възможно е. Продължавай.

— И така, разпореждането е било подписано на тази основа. Бил си съответно освидетелстван, задържан и изпратен на лечение. А що се отнася до паметта ти…

— Да?

— Не знам кой знае колко за самата процедура и въздействието, което впоследствие оказва върху паметта, но, докато си се намирал в Портър, си бил подложен на електрошокова терапия. След което, както вече споменах, в архива е отбелязано, че си избягал на втория ден. Явно си получил обратно колата си, мястото не е уточнено и насочвайки се насам си претърпял онази автомобилна катастрофа.

— Изглежда достоверно. Наистина.

Съвсем в началото, когато Бил бе започнал да говори, за миг изпитах безумното усещане, че съм бил върнат на някаква друга, погрешна Сянка — всичко беше подобно на истинското, но не съответстваше напълно. Но вече не ми изглеждаше така. По някакъв начин нещо в мен откликваше на цялата тази история.

— А сега по въпроса за съдебното разпореждане — продължи той. — Основавало се е на фалшиви доказателства, но тогава просто е нямало как съдът да разбере за това. Истинският доктор Ренд се е намирал в Англия по време на събитията и, когато по-късно се свързах с него, той изобщо не беше чувал за теб. Обаче кабинетът му е бил разбит по време на неговото отсъствие. Другото странно нещо е, че вторият инициал от името му не е Б. Също така никога не бе чувал нищо и за Брандън Кори.

— Какво е станало с Брандън?

— Просто изчезнал. След бягството ти от Портър, направили няколко опита да се свържат с него, но не могли да го открият. След това ти си претърпял автомобилната катастрофа, бил си докаран тук и подложен на лечение. По същото време една жена на име Ивлин Фломел, която се представила за твоя сестра, се свързала с клиниката тук и им съобщила, че си поставен под попечителство и семейството желае да бъдеш преместен в „Гринуд“. При отсъствието на Брандън, който бил посочен като твой попечител, нейните инструкции били изпълнени, тъй като била единственият достатъчно близък член от семейството на разположение. Няколко седмици по-късно си избягал отново. С това приключва и моята хронология на събитията.

— В крайна сметка тогава какво е юридическото ми положение в момента? — попитах го аз.

— О, напълно си реабилитиран. След като говорих с доктор Ренд, той дойде дотук и даде пред съда писмени показания, изброяващи конкретните факти. Разпореждането бе анулирано.

— Тогава защо лекарят се държа така, сякаш съм психично болен?

— О, Господи! Изобщо не се притеснявай. Трябваше да се сетя. Всичко, записано в картотеката им тук, по всяка вероятност показва, че явно тогава си бил. На излизане ще е най-добре да се видя с него. Тук имам копие и от съдебните протоколи. Мога да му го покажа.

— Колко време, след като съм напуснал „Гринуд“, нещата със съда са се оправили?

— На следващия месец — отвърна той. — Трябваха ми няколко седмици преди да реша да си навра носа в цялата тази работа.

— Не можеш дори да си представиш колко съм щастлив, че си го направил. А освен това ми каза и някои неща, които смятам ще се окажат от изключителна важност.

— Хубаво е, когато понякога можеш да помогнеш на приятеля си — отвърна ми той, като затвори папката и я постави обратно в куфарчето си. — Още нещо… Когато всичко свърши — там, с каквото се занимаваш — ако ти е разрешено да говориш за това, бих искал да чуя цялата история.

— Не мога да ти обещая — отвърнах му аз.

— Знам. Просто го споменах между другото. Освен това, какво смяташ да правиш с твоята къща?

— Моята къща? Още ли имам права над нея?

— Да, но по всяка вероятност тази година ще бъде продадена заради неплатени стари данъци, в случай, че ти не направиш нищо по въпроса.

— Изненадан съм, че това още не се е случило.

— Упълномощил си банката да ти плаща сметките.

— Въобще не бях помислил за това. Направих го за удобство и заради текущите сметки. Нещо такова.

— Е, разплащателният ти влог вече е почти празен. Онзи ден разговарях с Макнейли по въпроса. Това означава, че ако не направиш нищо, къщата ти ще бъде продадена догодина.

— Вече не ми трябва. Могат да правят с нея каквото искат.

— В такъв случай ти самият би могъл да я продадеш и да получиш част от парите.

— Няма да се задържа толкова дълго тук.

— Мога да го свърша вместо теб и да ти пратя парите, където искаш.

— Добре. Ще подпиша всичко необходимо. Плати с тях болничната ми сметка, а останалото го задръж за себе си.

— Не мога да направя това.

Свих рамене.

— Тогава направи онова, което смяташ за най-добре, но непременно си удръж добър хонорар.

— Каквото остане, ще го вложа в банката на твое име.

— Добре. Благодаря ти. Между другото, преди да съм забравил, би ли погледнал дали в чекмеджето на масичката няма една колода карти? Все още не мога да се протегна чак дотам, а по-късно ще имам нужда от тях.

— Разбира се.

Той се протегна и го отвори.

— Един голям кафяв плик. Доста издут. Вероятно в него са поставили всичко, което е било по джобовете ти.

— Отвори го.

— Да, има едно тесте — отвърна той, като бръкна вътре. — О, Господи! Каква прекрасна кутийка! Може ли?

— Аз… — какво можех да му отговоря.

Бил изтърси картите от кутийката.

— Чудесни са… — промърмори. — Нещо като карти за предсказване на бъдещето… Старинни ли са?

— Да.

— Студени като лед… Никога не съм виждал подобно нещо. Та това си ти! Облечен като някакъв рицар! За какво служат?

— Това е една много сложна игра — отговорих му аз.

— След като са старинни, как е възможно това да си ти?

— Не съм твърдял, че съм аз. Ти го каза.

— Добре де, аз го казах. Прапрадядо?

— Нещо такова.

— А, ето и едно доста хубаво момиче! Но то ужасно прилича на червенокосата…

— Мисля, че…

Събра картите, постави ги обратно в кутийката и ми ги подаде.

— И еднорогът е чудесен — добави той. — Не биваше да ги разглеждам, нали?

— Няма нищо.

Бил въздъхна и се облегна назад, като сключи ръце зад главата си.

— Не можах да се въздържа — каза той. — Просто в теб има нещо много странно, Карл, освен тази тайнствена работа, с която може би се занимаваш, а тайнствените неща винаги са възбуждали любопитството ми. Никога по-рано не съм бил толкова близко до истински загадъчен случай.

— И всичко това само защото разгледа с очите си една колода студени карти за таро?

— Не, те само допринасят за атмосферата. И докато онова, с което се занимаваш през всичките тези години, естествено не ми влиза в работата, съществува един съвсем скорошен инцидент, който наистина не съм в състояние да разбера.

— За какво говориш?

— След като те докарах дотук и отведох Алис у дома, се върнах обратно в къщата ти, с надеждата да получа някаква бегла представа какво се е случило. Снегът бе поспрял, въпреки че по-късно отново започна да вали, и следите ти все още личаха съвсем ясно — вървяха около къщата и надолу по предния двор.

Кимнах.

— Но нямаше никакви следи, които да водят към къщата — нищо, което да показва пристигането ти. А освен това, нямаше и никакви други следи, които да се отдалечават от къщата — нищо, което да сочи бягството на твоя нападател.

Разсмях се.

— Смяташ, че съм се самонаранил ли?

— Не, естествено. Дори не се виждаше и никакво оръжие. Проследих кървавите петна, които водеха обратно към спалнята, до леглото ти. Разбира се, разполагах единствено с фенерчето си, но онова, което видях, извика у мен усещането за нещо свръхестествено. Изглеждаше така, сякаш ти просто внезапно си се появил кървящ, там на леглото, след което си се изправил и си тръгнал да излизаш.

— Невъзможно, разбира се.

— Липсата на всякакви следи ме озадачава.

— Вятърът е навял сняг върху тях.

— Само върху тях? Ами останалите? — Той поклати глава. — Не, не смятам. Просто ми се иска да продължа с полицейския доклад, тъй като ми е интересно какво пък би казал за него, ако изобщо някога ти се прииска да ми разкажеш за всичко това.

— Ще запомня.

— Да, но чудя се… Имам странното усещане, че повече никога няма да те видя. Сякаш съм един от онези второстепенни герои в евтина мелодрама, които свалят от сцената, без дори да са научили развръзката.

— Мога да разбера точно как се чувстваш — отвърнах аз. — Моята собствена роля понякога ме кара да искам да удуша автора. Но погледни на нещата и от другата страна: отвътре историите рядко се развиват според очакванията ни. Обикновено това са червясали дребнави фарсове и когато накрая всичко се разкрие, нещата се свеждат до най-първични подбуди. Често пъти е много по-добре просто да задържим догадките и илюзиите си.

Той се усмихна.

— Говориш си както винаги, въпреки че знам и случаи, когато си бил изкушаван от добродетелта. Няколко случая…

— Как стигнахме от следите до мен самия? — попитах го аз. — Исках да ти кажа, че внезапно си спомних, че се приближих към къщата точно по същия път, по който я й напуснах. Връщането явно е заличило следите от пристигането ми.

— Не е лошо. И нападателят ти е следвал същия маршрут, а?

— Сигурно.

— Доста добре — призна той. — Знаеш как да разсееш едно основателно съмнение. Но на мен все още ми се струва, че в по-голямата си част доказателствата свидетелстват за нещо свръхестествено.

— Свръхестествено ли? Не. Странно, може би. Въпрос на интерпретация.

— Или семантика. Чел ли си полицейския доклад върху твоя случай?

— Не, а ти?

— Да. Какво ще кажеш, ако се окаже повече от просто странен? Тогава ще приемеш ли моята дума за случилото се, така както я използвах: „свръхестествено“?

— Добре.

— … И ще ми отговориш на един въпрос?

— Не знам…

— Просто с да или не. Нищо повече.

— Добре, дадено. И какво се казва в доклада?

— Казва се, че са получили обаждане за катастрофата и една патрулна кола се насочила към местопроизшествието. Там се натъкнали на мъж в странно облекло, който точно ти е оказвал първа помощ. Твърдял, че те е изтеглил от катастрофиралата в езерото кола. Това изглеждало достоверно, защото той също бил мокър до кости. Среден на ръст, слабоват, червенокос. Бил облечен в някакви зеленикави дрехи, които според един от полицаите, изглеждали като костюм, изваден направо от филм за Робин Худ. Отказал да разкрие самоличността си, да ги придружи до участъка или въобще да даде някакви показания. Когато настояли да го направи, той изсвирил и от храстите с препускане изскочил един бял кон. Мъжът се метнал на гърба му и се понесъл в галоп. Никой повече не го видял.

Разсмях се. Заболя ме, но просто не можех да се въздържа.

— Проклет да съм! — казах. — Нещата започват да се изясняват.

За миг Бил просто ме изгледа втренчено, след което каза:

— Така ли?

— Да, така смятам. Може би все пак си струваше да бъда наръган и да се върна обратно, след всичко, което научих днес.

— Логиката ти на подреждане на двете неща е доста странна — отвърна той и си разтри брадичката си.

— Да, вярно е. Но започвам да съзирам някаква логика там, където преди не виждах изобщо нищо. Може би си заслужава да се допусне подобно предположение, макар и неволно.

— Само заради мъжа на белия кон?

— Отчасти, отчасти… Бил, съвсем скоро ще си тръгна оттук.

— Няма да ходиш никъде, поне за известно време.

— Все едно — онези документи, които спомена… Смятам, че е по-добре да ги подпиша още днес.

— Добре. Ще ги подготвя след обяд. Но не ми се иска да правиш глупости.

— Вече съм много по-предпазлив, повярвай ми.

— Надявам се — отвърна той, като затвори с трясък куфарчето си и стана от стола. — Е, оставям те да си починеш. Ще изясня нещата с доктора и ще ти изпратя още днес документите.

— Още веднъж много ти благодаря.

Стиснах му ръката.

— Между другото, нали се съгласи да ми отговориш на един въпрос?

— Да, съгласих се. И какъв е въпросът?

— Ти човешко същество ли си? — попита ме Бил, като продължаваше да стиска ръката ми, а лицето му не изразяваше нищо особено.

Първоначално се разсмях, но след това станах сериозен.

— Не знам. Иска ми се… иска ми се да вярвам. Но всъщност… Разбира се, че съм! Това е нелепо… О, по дяволите! Но ти наистина имаш предвид точно това, нали? И аз обещах да бъда искрен… — прехапах горната си устна и се замислих за миг, след което отвърнах: — Не, мисля, че не съм.

— И аз така смятам — отвърна той и ми се усмихна. — Това всъщност няма никакво значение за мен, но си помислих, че за теб може би е важно — просто да знаеш, че някой друг знае, че си различен и това не му пречи.

— Никога няма да го забравя — отвърнах му аз.

— Е… до скоро.

— До скоро.

IX

Полицаят от щатската полиция току-що си бе тръгнал… Късен следобед. Лежах си там, чувствах се по-добре и се чувствах по-добре, защото се чувствам по-добре. Лежах и разсъждавах върху рисковете, свързани с живота в Амбър. И двамата с Бранд бяхме приковани на легло, посредством предпочитаното от семейството оръжие. Запитах се, кой от двамата го бе отнесъл по-лошо. По всяка вероятност, той. Може да бе засегнат бъбрека му, а и по начало той беше в доста незавидно положение.

С олюляване прекосих на два пъти стаята, преди служителят на Бил да се появи с документите, които трябваше да подпиша. Необходимо бе да съм наясно с възможностите си. Винаги е необходимо. Тъй като бях в състояние да се възстановявам няколко пъти по-бързо, от хората около мен тук, в тази Сянка, почувствах, че би трябвало да мога да се изправя и да се пораздвижа малко; би трябвало да съм в състояние да направя онова, което другите щяха да могат след, да кажем, ден и половина или два. Установих, че мога. Наистина болеше, първия път се почувствах замаян, втория — не чак толкова. Това все пак беше нещо. Така че си легнах, чувствайки се по-добре.

Бях разстилал Фигурите десетина пъти, като подреждах лични пасианси и разчитах неясните съдби сред добре познатите лица. И всеки път с мъка се бях въздържал, бях подтискал желанието да се свържа с Рандъм, да му разкажа какво се беше случило, да се осведомя за евентуални нови разкрития. По-късно, непрекъснато си повтарях. Всеки допълнителен час от съня им се равнява на два и половина часа за теб тук. Всеки два и половина часа за теб тук са равнозначни на седем или осем за някой простосмъртен. Изчакай. Размисли. Възстанови се.

Така се случи, че малко след вечеря, точно когато отново се стъмваше, изгубих спечелената преднина. Вече бях разказал на стегнатия в колосаната си униформа млад представител на Щатската полиция всичко, което възнамерявах да му кажа. Нямах ни най-малка представа дали ми повярва, но беше любезен и не стоя дълго. Всъщност, нещата започнаха да се случват само няколко секунди, след като той си тръгна.

Лежах си, чувствах се по-добре и чаках доктор Бейли да намине и провери, дали продължавам да се възстановявам все така благополучно. Лежах си, претеглях разказаните ми от Бил неща и се опитвах да ги сглобя към останалото, което знаех или за което се досещах…

Контакт! Бяха ме изпреварили. Някой в Амбър беше доста ранобуден.

— Коруин!

Беше Рандъм, звучеше доста развълнувано.

— Коруин! Събуди се! Отвори! Бранд дойде в съзнание и иска да те види.

— По вратата ли блъскаш и се опитваш да ме събудиш?

— Да.

— Сам ли си?

— Да.

— Добре. Не съм в стаята си. Свързал си се с мен в Сенките.

— Нищо не разбирам.

— Нито пък аз. Ранен съм, но ще оживея. Ще ти разкажа цялата история по-късно. Кажи ми за Бранд.

— Събудил се преди малко. Казал на Жерар, че иска незабавно да говори с теб. Жерар позвънил за слугата, изпратил го до стаята ти. Та той, след като не успял да те събуди, дойде при мен. Току-що го отпратих обратно да каже на Жерар, че ще те заведа веднага.

— Разбирам — отговорих му аз, протегнах се бавно и седнах на леглото. — Премести се някъде, където не могат да те видят и аз ще премина. Ще имам нужда от мантия или нещо подобно. Липсва ми туй-онуй от дрехите.

— В такъв случай, може би ще е по-добре, ако се върна обратно в покоите си.

— Добре. Давай.

— Минутка, тогава.

Тишина.

Размърдах бавно крака. Седнах на ръба на леглото. Събрах Фигурите си и ги поставих обратно в кутийката им. Чувствах, че е много важно да замаскирам добре раната си, когато се озова обратно в Амбър. Дори и в по-нормални времена, човек никога не трябва да излага на показ уязвимостта си.

Поех дълбоко въздух и се изправих, стиснал здраво рамката на леглото. Двата по-раншни опита дадоха добър резултат. Дишах нормално. Отпуснах пръстите си. Не беше зле, ако се движех бавно и не се напрягах повече от необходимото, за да изглеждам нормално… Може би щях да съм в състояние да ги заблудя, докато силите ми наистина се възвърнат.

Точно в този момент чух стъпки и в рамката на вратата се появи една приятелски настроена сестра. Свежа, съразмерна, различаваща се от снежинките главно по това, че те всичките си приличат.

— Връщайте се обратно в леглото, г-н Кори! Не ви е позволено да ставате!

— Мадам — отвърнах й аз, — доста наложително е да стана. Трябва да тръгвам.

— Можехте да позвъните за подлога — каза тя, влезе в стаята и се приближи към мен.

Когато отново усетих присъствието на Рандъм, аз уморено поклатих глава към нея. Чудех се, как ли щеше да докладва за това — и дали щеше да спомене за призматичния ми послеобраз, когато изчезнех чрез Фигурата. Още една история, предполагам, за нарастващата поредица от легенди, които по всяка вероятност щях да оставя след себе си.

— Погледни на нещата от тази страна, скъпа моя — казах й аз, — нашите отношения бяха изцяло на физическа основа. Ще има и други… много други. Сбогом!

Поклоних се и й изпратих въздушна целувка, докато прекрачвах към Амбър, оставяйки я с празни ръце, докато аз самият сграбчих рамото на Рандъм и се олюлях.

— Коруин! Какво, по дяволите…

— Ако, както се казва, за адмиралство се плаща с пролятата кръв, току-що си купих военноморски чин — прекъснах го аз. — Дай ми нещо да облека.

Той разстла върху раменете ми едно дълго и тежко наметало и аз опипом се опитах да го закопчая на врата си.

— Готово — казах. — Отведи ме при него.

Преведе ме през вратата, по коридора, към стълбите. Облягах се доста здраво на него, докато вървяхме.

— Много ли е зле?

— Нож — отвърнах и поставих ръка на мястото. — Някой ме нападна в стаята ми снощи.

— Кой?

— Ами, не може да си бил ти, защото тъкмо се бяхме разделили, Жерар пък беше в библиотеката с Бранд. Извадих трима ви от останалите и започнах да гадая. Това е най-добрият начин…

— Джулиан — предложи Рандъм.

— Той определено е съмнителен. Снощи Файона се държа доста грубо с него заради мен и, разбира се, за никого не е тайна, че не го обичам кой знае колко.

— Коруин, него го няма. Тръгнал си е през нощта. Слугата, който дойде да ме събуди, каза, че Джулиан си е отишъл. Как ти се струва това?

Стигнахме до стълбите. Едната ми ръка остана върху Рандъм, а с другата се придържах към перилата. Поисках да спрем на първата площадка и си починах малко.

— Не знам — казах му. — Понякога може да се окаже също толкова лошо да надцениш ползата от съмнението, колкото и да не му обърнеш внимание изобщо. Но ми хрумна, че ако той е сметнал, че се е отървал от мен, щеше да изглежда много по-добре, ако бе останал тук и се бе направил на ужасно изненадан, научавайки новината, отколкото да се разкара така набързо. Това наистина изглежда подозрително. Склонен съм да мисля, че може да си е тръгнал, защото го е било страх от онова, което евентуално ще разкаже Бранд, когато дойде в съзнание.

— Да, но ти оцеля, Коруин. Изплъзнал си се от който там те е нападнал и той не е имало как да бъде сигурен, че те е очистил. Ако аз бях на неговото място, досега щях да съм през девет земи в десета.

— Така е — признах аз и отново заслизахме надолу по стълбите. — Да, може и да си прав. Нека засега да оставим нещата само на теория. И никой не трябва да разбере, че съм ранен.

— Да бъде волята ти. Мълчанието струва повече от едно нощно гърне в Амбър.

— Какво значи това?

— Ами, позлатява те, все едно имаш флош роял.

— Остроумието ти причинява болка както на ранените, така и на здравите части от тялото ми, Рандъм. Помисли за това как нападателят е проникнал в стаята ми.

— Прозореца?

— Зарезен е отвътре. Вече така го държа. А и ключалката на вратата е нова. Доста хитроумно изобретение.

— Добре, сетих се. Отговорът ми гласи, че и той е член на семейството.

— Говори.

— Някой те мрази толкова много, че се е решил отново да мине през Лабиринта, за да може да ти нанесе удара. Слязъл е долу, преминал е, проектирал се е в стаята ти и те е нападнал.

— Това би пасвало идеално, с изключение на едно-единствено нещо. Всички си тръгнахме горе-долу по едно и също време. Нападението не стана по-късно вечерта. Случи се в момента, в който влязох в стаята си. Не вярвам, че е имало достатъчно време някой от нас дори да слезе до залата, а какво остава и да преодолее Лабиринта. Нападателят вече е бил в стаята и е чакал. Така че, ако е бил някой от нас, проникнал е по друг начин.

— В такъв случай може да се е справил с ключалката, с хитроумните ти изобретения и всичко останало.

— Възможно е — отвърнах му аз, когато стигнахме до площадката и продължихме нататък. — Ще си починем на ъгъла, така че да мога да вляза в библиотеката без чужда помощ.

— Разбира се.

Така и направихме. Поуспокоих дишането си, придърпах наметалото плътно около себе си, изправих рамене, приближих се и почуках на вратата.

— Един момент — беше гласът на Жерар.

Стъпки, приближаващи се към вратата…

— Кой е?

— Коруин — отвърнах. — Рандъм е с мен.

Чух го, как се провикна навътре:

— И Рандъм ли искаш?

Чух и тихото „не“, изречено в отговор.

Вратата се отвори.

— Само ти, Коруин — каза Жерар.

Кимнах и се извърнах към Рандъм.

— Ще се видим по-късно.

Той отвърна на кимването ми с кимване и се запъти обратно в посоката, от която бяхме дошли. Влязох в библиотеката.

— Разтвори наметалото си, Коруин — заповяда ми Жерар.

— Не е необходимо — каза Бранд.

Погледнах през рамото на Жерар и го видях да лежи, подпрян на множеството възглавници, разкривайки в усмивка жълтеникавите си зъби.

— Съжалявам, но не съм толкова доверчив, колкото Бранд — настоя Жерар — и не ще позволя усилията ми да отидат на вятъра. Нека да видя.

— Казах, че не е необходимо — повтори отново Бранд. — Не е той човекът, който ме промуши.

Жерар се извърна рязко.

— Откъде знаеш, че не е? — попита го той.

— Защото знам кой го направи, естествено. Не ставай глупав, Жерар. Не бих изпратил да го доведат, ако имах причини да се страхувам от него.

— Беше в безсъзнание, когато ти спасих живота. Не би могъл да знаеш, кой го е направил.

— Сигурен ли си в това?

— Е… Тогава защо не ми каза?

— Имам си причини и то доста сериозни. А сега искам да разговарям с Коруин насаме.

Жерар сведе глава.

— Гледай да не се вълнуваш много — каза той. Пристъпи към вратата и я отвори отново. — Ще бъда наблизо, така че да мога да те чуя, ако извикаш — добави Жерар и затвори вратата след себе си.

Приближих се. Бранд се протегна и аз стиснах ръката му.

— Радвам се, че успя да дойдеш — каза той.

— Аз също — отвърнах му и седнах на стола на Жерар, като се опитвах да не припадна върху него. — Как се чувстваш?

— От една страна ужасно, но от друга много по-добре, отколкото съм се чувствал от години. Всичко е относително.

— Повечето неща, да.

— Но не и Амбър.

Въздъхнах.

— Добре. Да не навлизаме в празнословия. Какво, по дяволите, се случи?

Гледаше ме втренчено. Изучаваше ме, търсеше нещо. Какво? Какво знаех, предполагам. Или казано по-точно, какво не знаех. Негативната страна на нещата се преценява по-трудно, мозъкът му трябва да е работил бързо, още от момента, в който е дошъл в съзнание. Тъй като добре го познавах, бях наясно, че го интересуваше много повече какво не знаех, отколкото какво знаех. Нямаше да каже нищо излишно, ако можеше да си го спести. Искаше да разбере минимума просветление, което трябва да хвърли, за да получи онова, което желае. Не би изразходвал доброволно нито ват повече. Това бе начинът му на действие и явно, искаше нещо. Освен… В последните години много по-силно, отколкото когато и да е било преди, се бях опитвал да се самоубедя, че хората наистина се променят, че ходът на времето не служи само за подсилване на онова, което вече съществува, че понякога в хората стават и качествени промени, породени от нещата, които правят, виждат, мислят или чувстват. Подобно убеждение би ми донесло някаква малка утеха във времена като тези, когато всичко сякаш се обръщаше с краката нагоре, без да споменавам, че това безкрайно подсилваше житейската ми философия. По всяка вероятност Бранд бе отговорен за спасяването на живота и паметта ми, независимо какви са били подбудите му. Много добре. Реших да го смятам за невинен до доказване на противното, но да не оставям гърба си незащитен. Една малка отстъпка, моят ход срещу простата психология на нравите, която обикновено определяше началото на нашите игрички.

— Нещата никога не са такива, каквито изглеждат, Коруин — започна той. — Приятелят ти днес ще бъде твой враг утре и…

— Стига увъртания! — прекъснах го. — Време е да играем с открити карти. Наистина оценявам онова, което Брандън Кори е направил за мен, но пък идеята да опитаме номера, който използвахме, за да те открием и върнем обратно, беше моя.

Бранд кимна.

— Смятам, че след толкова много време, сега наистина съществуват добри основания за нова проява на братски чувства.

— Бих могъл да предположа, обаче, че си имал и допълнителни основания, за да ми помогнеш.

Той отново се усмихна, вдигна дясната си ръка, след което я отпусна надолу.

— Тогава или сме квит, или всеки дължи по нещо на другия, зависи от гледната точка. Както изглежда, в момента имаме нужда един от друг и би било хубаво да се виждаме във възможно най-ласкава светлина.

— Усукваш го, Бранд. Опитваш се да предугадиш действията ми. А също така проваляш опитите ми за идеализъм. Измъкна ме от леглото, за да ми кажеш нещо. Хайде, започвай.

— Същият стар Коруин — отвърна ми той и се разкикоти. След това отмести поглед. — Или може би не? Питам се… дали това те промени, как мислиш? Да живееш толкова дълго в Сенките? Без да знаеш кой всъщност си? Да си част от нещо друго?

— Може би — отвърнах. — Не знам. Да, предполагам, че се промених. Знам, че във всеки случай, търпението ми лесно се изчерпва, когато се опре до семейни въпроси.

— Говориш без двусмислици и действаш открито, а? По този начин губиш част от удоволствието. Но все пак и подобно нововъведение си струва. Ще обърка всички… обрат, когато те най-малко го очакват. Да, това може и да се окаже ценно. А също и освежаващо. Добре. Без паника! Приключих с встъпителното си слово. Разменихме си вече всички любезности. Ще оголя фактите, ще обуздая звяра наречен Двусмисленост и ще изтръгна от мрака на неизвестното перлата на сладкото чисто познание. Но само още миг преди това, ако не възразяваш. Имаш ли нещо за пушене в теб? Изминаха толкова години и копнея за някой мръсен плевел или нещо подобно, с което да отпразнувам завръщането си у дома.

Готвех се да кажа не, но бях сигурен, че има няколко цигари в бюрото, оставени там от мен. Всъщност, не исках допълнително да се натоварвам, но: „Секунда само“ просто ми се изплъзна от устата.

Докато се изправях и прекосявах стаята, постарах се движенията ми да изглеждат нормални, а не вдървени. Щом зарових в чекмеджето, направих всичко възможно ръката ми да изглежда така, сякаш е поставена съвсем нормално отгоре на плота, а не да излезе, че съм се облегнал здраво, както всъщност си беше. Прикривах колкото можех движенията си с тяло и наметало.

Намерих пакета и се върнах по същия начин, по който бях и отишъл, като спрях само, за да запаля две цигари от камината. Бранд не бързаше да поеме своята от мен.

— Ръката ти доста трепери — забеляза той. — Какво се е случило?

— Снощи попрекалих със забавленията — отговорих и отново седнах на стола си.

— Бях забравил. Предполагам, че се е налагало да отпразнувате, нали? Разбира се. Всички заедно в една стая… Неочакваният успех да ме откриете и върнете обратно… Отчаян ход от страна на много нервен, много виновен човек… Но успехът е половинчат. Аз съм ранен и ням, но докога? Тогава…

— Каза, че знаеш кой го е направил? Шегуваше ли се?

— Не, не се шегувах.

— Тогава кой?

— Всяко нещо по реда си, скъпи ми братко. Всяко нещо по реда си. Последователността и реда, хронологията и важността на събитията — това е най-главното в случая. Позволи ми да предам драматичните събития в съответната им строга последователност. Виждам се прободен и всички вие скупчени наоколо. Ах! Какво ли не бих дал да бъда свидетел на тази картина! Вероятно ще можеш да ми опишеш изражението, изписало се на всяко отделно лице?

— Страхувам се, че лицата им бяха последната ми грижа в този момент?

Бранд въздъхна и издуха дима.

— Е, добре — примири се той. — Няма значение, мога да видя лицата им. Имам живо въображение, както знаеш. Стъписване, страдание, смут, оцветени от подозрение и страх. След което всички вие сте си тръгнали, така ми казаха, а милият Жерар е останал да се грижи за мен тук. — Той млъкна, взря се в дима и за миг нотките на ирония изчезнаха от гласа му. — Да знаеш, че той е единственият почтен човек сред нас.

— Записал съм го най-отгоре в ранглистата си — отвърнах му аз.

— Добре се погрижи за мен. И винаги е бдял над всички ни — внезапно се разсмя. — Казано честно, не мога да разбера, защо изобщо го е грижа. Като се поразмислих, обаче — подбуден от твоето възстановяващо се аз, — сигурно сте се оттеглили, за да обсъдите нещата. Още едно празненство, което съжалявам, че пропуснах. Всички тези емоции, подозрения и лъжи, рикоширащи една в друга — и на никой не му се е искало пръв да пожелае лека нощ. След известно време сигурно се е стигнало и до свада. Всички са се стараели да докажат, че са невинни, нащрек за всяка предоставена възможност да очернят останалите. Опити да се сплаши виновника. Може би няколко камъка, запратени по изкупителните жертви. Но в крайна сметка, на практика почти нищо не е било постигнато. Прав ли съм?

Кимнах, оцених по достойнство начина, по който мозъкът му работеше и се примирих, разрешавайки му да изрази нещата по собствения си начин.

— Знаеш, че си прав — отвърнах.

При което той ме погледна изкосо, после продължи:

— Но накрая все пак всички са се разотишли, за да лежат будни и да се тревожат или пък са се събрали с някой съучастник, за да планират нещата. Имало е скрити вълнения през нощта. Ласкае ме мисълта, че моето благосъстояние е било в съзнанието на всички. Някои, разбира се, са били за, други против. И в разгара на всичко това аз се окопитих… Не, даже нещо повече — възстановявам се успешно. Не искам да разочаровам поддръжниците си. Жерар отдели доста от времето си, за да ме осведоми надлежно за отминалите събития. Когато получих достатъчно информация, пратих да те повикат.

— В случай, че още не си забелязал, тук съм. Какво искаше да ми кажеш?

— Търпение, братко! Търпение! Помисли за всичките години, които си прекарал в Сенките, без дори да си спомняш… това. — Той направи широк жест с цигарата си. — Припомни си цялото време, през което си чакал, без да знаеш нищо, докато успях да те открия и се опитах да пооправя окаяното ти положение. Сигурно сега някои моменти не биха изглеждали толкова забавни, за разлика от тогава.

— Беше ми казано, че си ме търсил — отговорих му аз. — Това доста ме учуди, защото последния път, когато бяхме заедно, не се разделихме в особено приятелски отношения.

Кимна.

— Не мога да го отрека — призна той, — но в края на краищата винаги успявам да превъзмогна подобни неща.

Изсумтях.

— Опитвам се да реша какво точно да ти кажа и на какво би повярвал — продължи той. — Не вярвам да приемеш, ако просто ти заявя, че с изключение на няколко малки подробности, настоящите ми подбуди са почти изцяло подчинени на общото благо.

Отново изсумтях.

— Но това е истината — заяви Бранд, — и за да уталожа подозренията ти, ще добавя, че е така, просто защото нямам кой знае какъв избор. Всяко начало е трудно. Откъдето и да започна, все ще има нещо, което да предхожда. Нямаше те толкова дълго. Ако трябва да назова едно-единствено нещо, тогава нека то да бъде тронът. Ето. Казах го. Както разбираш, обмисляхме по какъв начин да го завладеем. Това беше точно след твоето изчезване и по някакъв начин, предполагам, подтикнато от него. Татко подозираше Ерик в убийството ти. Но нямаше никакви доказателства. Подклаждахме това чувство — по някоя дума тук-там, отвреме-навреме. Годините си минаваха, не можехме да се свържем по никакъв начин с теб и изглеждаше все по-вероятно наистина да си мъртъв. Татко гледаше на Ерик с явно неодобрение. Тогава, една вечер, във връзка с разговор, който бях започнал на някаква абсолютно безопасна тема — почти всички бяхме на масата — той заяви, че никога никой братоубиец няма да се възкачи на трона. Докато го казваше, беше се втренчил в Ерик. Знаеш какви можеха да стават очите му. Ерик пламна, подобно на залез, и задълго не бе в състояние да преглъща. И тогава татко доведе нещата до много по-далече, отколкото някой от нас бе желал или очаквал. За да бъда напълно откровен с теб, трябва да кажа, че не знам дали говореше, просто за да даде израз на чувствата си или наистина мислеше онова, което каза. Той ни заяви, че почти е бил решил да избере теб за свой наследник, затова приема каквото там нещастие те е сполетяло като посегателство върху неговата собствена личност. Нямало да заговори за това, ако не бил убеден в смъртта ти. В следващите месеци ти издигнахме гробница, за да придадем по-солидна форма на заключенията му, като едновременно с това се постарахме никой да не забрави чувствата, които татко хранеше към Ерик. Тъй като ние усещахме, че след теб, Ерик щеше да бъде онзи, който ще се опита да се домогне до трона.

— Ние! Кои бяха другите?

— Търпение, Коруин. Последователност и ред, точна хронология и нареждане по важност! Съответни акценти и ударения… Слушай. — Той си взе друга цигара, запали я от фаса и изпълни въздуха с мирис на изгорял филтър. — Следващата ни стъпка се състоеше в това да разкараме татко от Амбър. Това беше най-критичната и опасна част от плана ни и именно тук възникнаха разногласия. Не ми харесваше идеята за съюз със сила, която не разбирах напълно, особено с такава, която им даваше известна власт върху нас. Да използваш Сенките е едно, но да им позволиш те да те използват е твърде безразсъдно, независимо от обстоятелствата. Противопоставих се, но болшинството реши друго. — Той се усмихна. — Двама срещу един. Да, бяхме трима. И така, продължихме. Капанът беше поставен и татко се хвана на въдицата…

— Жив ли е още? — попитах го.

— Не знам — отвърна ми Бранд. — След това нещата съвсем се объркаха и аз си имах собствени проблеми, за да се занимавам и с това. След заминаването на татко, първият ни ход бе да укрепим позициите си, докато изчаквахме да мине достатъчно дълъг период от време, за да може предположението за вероятната му смърт да изглежда оправдано. В идеалния случай всичко, от което имахме нужда, беше сътрудничеството на още един-единствен човек. Кейн или Джулиан — нямаше значение кой от двамата. Блийс вече бе заминал в Сенките и в този момент събираше огромна военна сила…

— Блийс! Той е бил един от вас?

— Дори нещо повече. Гласяхме го за трона — разбира се, с възможност за оказване на подходящо влияние върху него, така че нещата щяха де факто да прераснат в триумвират. И така, както вече ти казах, той замина, за да събира легиони. Надявахме се на безкръвен преврат, но трябваше да сме подготвени в случай, че думите се окажеха недостатъчни за победата на нашата кауза. Ако Джулиан ни подсигуреше влизането по суша или пък Кейн откъм морето, можехме бързо да превозим легионите и да извоюваме победата си със силата на оръжието, ако това се окажеше необходимо. За съжаление, избрах неподходящия човек. По моя преценка Кейн превъзхождаше Джулиан, що се отнася до продажност. И така, с добре премерена деликатност, го посветих в делата ни. Първоначално той изглеждаше съгласен да се заеме с нещата. Но впоследствие или е размислил, или пък е успял да ме заблуди доста ловко от самото начало. Естествено, иска ми се да вярвам, че е било първото. Както и да е, в един определен момент той стигна до заключението, че ще извлече по-голяма изгода, ако подкрепи претендента на съперническия лагер, а именно Ерик. До този момент надеждите на Ерик бяха до известна степен охлаждани от отношението на татко към него — но татко вече го нямаше и разкритието на замисъла ни му даде възможност да действа като защитник на трона. За наше най-голямо нещастие, подобна позиция го отделяше само на крачка от трона сам по себе си. За да утежни още повече нещата, Джулиан се присъедини към Кейн в тържествения обет за вярност на легионите му към Ерик, като защитник на трона. По този начин се сформира другото трио. И така, Ерик публично се закле да защитава трона — ролите вече бяха разпределени. Естествено, в този момент аз се намирах в доста неудобно положение. Тъй като те не знаеха, кои бяха моите съратници, върху мен се стовари основният удар на тяхната ненавист. При все това не можеха да ме хвърлят в тъмница или да ме измъчват, защото посредством Фигурите аз незабавно щях да се изплъзна от ръцете им. Съзнаваха, че ако ме убият, може да последва реакция от останалите в тайна мои съучастници. И така, за известно време се налагаше нещата да се задържат в патова ситуация. Те много добре виждаха, че повече не мога да действам открито срещу тях. Държаха ме под строг надзор. Затова бе предложен един по-заобиколен път. Отново се противопоставих и отново загубих — двама срещу един. Щяхме да използваме същите сили, които бяхме извикали, за да се справят с татко — този път с цел да очерним Ерик. Ако толкова самоуверено обсебената отговорност за защитата на Амбър, се окажеше прекалено голяма за него и тогава Блийс се появеше на сцената и овладееше ситуацията със замах, после — когато сам решеше да възприеме ролята на защитник — Блийс щеше да разполага дори и с подкрепата на народа и след известен период от време щеше да поеме извънредния товар на доверието и да приеме върховната власт за доброто на Амбър.

— Въпрос — прекъснах го аз. — Ами Бенедикт? Знам, че се е отказал и се е оттеглил недоволен в своя Авалон, но ако нещо наистина заплаши Амбър…

— Да — поклати глава Бранд. — И именно поради тази причина част от плана ни включваше да въвлечем Бенедикт в поредица от собствени неприятности.

Помислих си за постоянните нападения върху Авалон от страна на амазонките. Помислих си за онова, което беше останало от дясната ръка на Бенедикт. Отворих уста, за да кажа още нещо, но Бранд вдигна ръка.

— Позволи ми да довърша по моя си начин, Коруин. Аз не пренебрегвам твоя начин на мислене, докато говориш. Усещам болката, която пулсира в теб, болка, подобна на моята собствена. Да, знам това и още много други неща. — Докато взимаше нова цигара, в очите му проблясна странен пламък, цигарата се запали от само себе си. Той си дръпна силно от нея и заговори докато издишваше. — Не бях съгласен с другите във връзка с това решение. Беше свързано с прекалено голяма заплаха, излагахме на риск самия Амбър. Скъсах с тях… — В продължение на няколко мига той се взира в дима, преди да продължи отново: — Но нещата бяха отишли прекалено далече, за да мога просто да се оттегля. Трябваше да се изправя срещу тях, за да защитя както себе си, така и Амбър. Беше прекалено късно да премина на страната на Ерик. Той не би ме защитил, дори и да можеше, а освен това бях сигурен, че ще загуби. Именно тогава реших да използвам някои нови възможности, които се бяха разкрили пред мен. Често се бях чудил за странните взаимоотношения между Ерик и Флора на сянката Земя, която тя се преструваше, че толкова много харесва. Таях смътни подозрения, че има нещо в онова място, което явно го засяга и че тя може да е негов агент там. И докато нямаше начин да се доближа достатъчно близо до него, за да се сдобия с удовлетворителен отговор в това отношение, бях уверен, че не ще да са необходими кой знае какви проучвания, директни или не, за да разбера с какво точно се занимава Флора. Така и направих. Тогава внезапно темпото се ускори. Собствената ми клика беше силно загрижена за точното ми местонахождение. И когато те извадих на бял свят и възвърнах част от паметта ти, Ерик научи от Флора, че нещо внезапно се е объркало. Затова и двете страни твърде скоро започнаха да ме търсят. Бях решил, че завръщането ти ще осуети плановете на всички и ще ме извади от задънената улица, в която от доста отдавна се намирах, за да предложа друг, различен от настоящия, начин на действие. Претенциите на Ерик отново щяха да бъдат затъмнени, ти щеше да си имаш свои собствени поддръжници, моята партия щеше да е изгубила целта, оправдаваща действията им и аз бях сигурен, че ти няма да се окажеш неблагодарен по отношение на мен, предвид моя принос към събитията. Тогава ти избяга от Портър и нещата наистина се усложниха. Всички те търсехме, както по-късно научих, поради различни причини. Но моите бивши съюзници притежаваха нещо по-специално, от което се възползваха. Те разбрали какво се е случило, открили те и успели да се доберат първи до теб. Явно съществуваше един съвсем прост начин да се запази дотогавашното статукво, чрез което те щяха да задържат по-изгодната си позиция. Блийс изстреля куршумите, които те пратиха в езерото, заедно с колата ти. Пристигнах в момента, в който това се случи. Той си тръгна почти веднага, тъй като по всичко личеше, че си бе свършил добре работата. Извлякох те от езерото и от теб беше останало достатъчно, за да се заема с лечението ти. Сега, като си помисля отново за това, всъщност беше доста обезкуражаващо да не знам, дали лечението действително е било успешно, дали си се събудил като Коруин или като Кори. Беше обезсърчаващо и по-късно, тъй като продължавах да съм в неведение… Спуснах се през Сенките, когато помощта пристигна. Малко по-късно съюзниците ми успяха да ме засекат по някакъв начин и ме оставиха там, където ти ме намери. Знаеш ли останалата част от историята?

— Не цялата.

— Прекъсвай ме, когато нещо не ти е ясно. Аз самият научих останалото по-късно. Шайката на Ерик разбрала за злополуката, открила местонахождението ти и се погрижила да те преместят в частна клиника, където си щял да бъдеш по-добре защитен. Държали те силно упоен, за да бъдат и те самите по-добре защитени.

— Защо е трябвало Ерик да ме защитава, особено след като появяването ми е щяло да осуети плановете му?

— До този момент седмина от нас знаеха, че ти все още си жив. Осведомените бяхме твърде много. Просто беше прекалено късно да направи онова, което му се искаше. Той все още се опитваше да опровергае думите на баща ни. Ако нещо ти се случеше, докато си под негова власт, домогванията му до трона щяха да бъдат възпрени завинаги. Ако Бенедикт бе споменал нещо за това или пък Жерар… Не, не би го направил. След това — да, но преди — не. Стана така, че широко разпространения факт за твоето съществуване го принуждаваше да действа по-бързо. Той запланува коронацията си и реши да те държи вън от играта, докато последната не бъде извършена. Прекалено прибързано решение, но не смятам, че е имал кой знае какъв избор. Предполагам знаеш какво се случи по-нататък, тъй като ти беше главното действащо лице.

— Натъкнах се на Блийс, точно когато правеше поредния си ход. Нямах кой знае какъв късмет.

Той повдигна рамене.

— О, можеше и да имаш — ако беше спечелил и ако бе имал възможност да направиш нещо срещу Блийс. Малшанс, макар и не съвсем. Тук вече конкретните им съображения започват да ми убягват, но вярвам, че цялата атака всъщност се е основавала на някаква заблуждаваща противника маневра.

— Защо?

— Както вече ти казах, не знам. Но Ерик се намираше там, където искаха да бъде. Може би просто не трябваше да наричам това атака.

Поклатих глава. Прекалено много, прекалено бързо… Повечето от фактите изглеждаха достоверни, след като се пресееха от пристрастията на разказвача. Но въпреки това…

— Не знам… — започнах аз.

— Разбира се, но ако ме попиташ, ще ти кажа.

— Кой беше третият член на групата ви?

— Същият, който ме и наръга, разбира се. Иска ли ти се да рискуваш с едно предположение?

— Не, ти ми кажи.

— Файона. Цялата работа беше нейна идея.

— Защо не ми го каза веднага?

— Защото просто нямаше да останеш достатъчно дълго, за да чуеш останалото, което имам да ти кажа. Щеше да се втурнеш, за да я задържиш, да откриеш, че вече я няма, да вдигнеш на крак всички останали, да започнеш разследване и да изгубиш много ценно време. Все още можеш да направиш всичко това, но поне успях да си осигуря вниманието ти в продължение на предостатъчно за мен време, за да те убедя, че знам много добре с какво съм се захванал. Сега, когато ти казвам, че най-важното всъщност е времето и възможно най-скоро трябва да чуеш и останалото, което имам да ти кажа — за да има изобщо Амбър някакви шансове — по-добре е да ме изслушаш, отколкото да преследваш някаква побъркана жена.

Вече почти се бях надигнал от стола си.

— Не трябва ли да я преследвам? — попитах го.

— Да върви по дяволите, поне засега. Имаш много по-сериозни проблеми. Най-добре, седни.

Така и направих.

X

Сал от лунни лъчи… призрачни факли, подобни на пламъците в черно-белите филми… звезди… няколко тънки нишки мъгла…

Облегнах се на парапета и отправих поглед към света… Абсолютна тишина владееше нощта, прогизналият от мечти град, цялата вселена, която се виждаше оттук. В далечината — морето, Амбър, Ардън, Гарнат, фара на Кабра, горичката на еднорога, гробницата ми на върха на Колвир… Смълчани, там отдолу, въпреки това очертани съвсем ясно, далечни… Гледка от божи поглед, бих казал, или пък от погледа на душа, освободила се от тялото и издигаща се все по-нависоко и по-нависоко… Среднощ…

Бях там, където призраците си играеха на призраци, където поличбите, знаменията, тайните знаци и оживелите желания се промъкваха през нощните улици и високите чертози на двореца в небесния Амбър. Тир-на Ногт… Царството на вечната младост.

Обръщайки се с гръб към парапета и знаците на мирския свят отдолу, аз се вгледах в улиците и тъмните тераси, в замъците на господарите и кварталите на простолюдието… Лунната светлина беше силна в Тир-на Ногт, сребърни нишки се преплитаха върху фасадите на всяко едно от местата, оживяло някога в нашето въображение… С тояга в ръка, аз продължих напред, странниците се движеха около мен, появяваха се по прозорците, по балконите, на пейките, на портите… Преминавах невидим, всъщност на това място аз самият бях призрак, независимо от какво точно се състои един призрак…

Тишина и сребърни нишки… Само почукването на тоягата ми, при това почти приглушено… Мъглата се спускаше все по-плътно към сърцевината на нещата… Дворецът се превърна в бял пламък от мъгла… Роса, подобна на капчици живак върху прекрасните жълто-червеникави цветчета и стъбълца в градините, покрай алеите… Изгряващата луна пробождаше очите подобно на слънцето по пладне, звездите засенчени, затъмнени от нея… Тишина и сребърни нишки… Блясъкът…

Нямах намерение да идвам, тъй като предсказанията му — ако действително съществуваха — бяха лъжовни, приликата между живота и местата долу — нарушена, въображаемите му представления — често объркващи. И все пак бях дошъл… Част от сделката ми с времето…

След като бях оставил Бранд да се възстановява под грижите на Жерар, осъзнах че аз самият се нуждая от допълнителна почивка и потърсих начин да си я осигуря, без да разкривам немощта си. Файона наистина бе избягала и нито тя, нито Джулиан можеха да бъдат достигнати чрез Фигурите. Ако бях казал на Бенедикт и Жерар, онова което Бранд ми бе разказал, сигурен бях, че щяха да настояват да положим всички усилия, за да открием следите й, да открием следите и на двамата. Също така, обаче, бях сигурен и че всички усилия щяха да се окажат напразни.

Бях пратил да повикат Рандъм и Ганелон и се бях оттеглил в покоите си, като дадох да се разбере, че възнамерявам да посветя деня си на уединение и тих размисъл в очакване на нощта, която щях да прекарам в Тир-на Ногт — съвсем логично поведение за всеки амбърит със сериозни проблеми. Не придавах голямо значение на обичайната практика, за разлика от повечето от останалите. Тъй като моментът беше особено подходящ за предприемането на подобно нещо, смятах, че това би направило оттеглянето ми през деня да изглежда съвсем правдоподобно. Естествено, то обаче ме и задължаваше през нощта да последвам обичая. Но това също от своя страна не беше никак зле. Даваше ми един ден, една нощ и част от следващия ден, през които щях да укрепна достатъчно, за да понасям раната си много по-леко. Чувствах, че времето ще бъде оползотворено добре.

Но все пак все трябва да споделиш с някого. Казах на Рандъм и казах на Ганелон. Облегнат в леглото си, аз им описах плановете на Бранд, Файона, Блийс и кликата Ерик — Джулиан — Кейн. Разправих им онова, което Бранд бе споменал във връзка с моето завръщане и неговото собствено заточение от бившите му съконспиратори. Те разбраха защо оцелелите и от двете групировка — Файона и Джулиан — бяха избягали: едва ли с цел да прегрупират силите си, по-скоро за да ги изразходват един срещу друг. А може и да не беше така. Поне в началото. По-вероятно единият или другият щеше първо да се опита да завземе Амбър.

— Ще трябва да си вземат номерчета и да изчакат реда си, като всички останали — бе казал Рандъм.

— Не съвсем — спомням си, че му отвърнах. — Съюзниците на Файона и нещата, които се появяват по черния път са едно и също.

— А Кръга в Лорейн? — бе попитал Ганелон.

— И той. По този начин те се проявяват в Сенките. Идват от много далече.

— Вездесъщи копелета — бе възкликнал Рандъм.

Кимайки, се бях опитал да им обясня…

И така, дойдох до Тир-на Ногт. Когато луната изгря и призрачният лик на Амбър избледня в небесата — звездите прозираха под него, блед ореол обгръщаше кулите му, мънички отблясъци пробягваха върху стените му — аз чаках, чаках с Ганелон и Рандъм, чаках, изправен върху най-високата скала на Колвир — там, където грубо, от самия камък се бяха оформили трите стъпала…

Когато лунните лъчи ги докоснаха, очертанията на цялата стълба започнаха да придобиват форма. Простираше се над големия залив до онова място над морето, на което се издигаше призрачният град. Когато лунните лъчи я обляха изцяло със светлината си, стълбата стана толкова реална, сякаш винаги се бе намирала на това място и аз поставих крака си върху първото стъпало… Рандъм носеше пълен комплект Фигури, а моите бяха в жакета ми. Грейсуондир, изкован на лунни лъчи върху същия този камък, владееше особени сили в небесния град и аз го носех със себе си. Бях почивал цял ден, имах и тояга, на която да се подпирам. Разстоянието и времето мамеха… Стълбата през пренебрегващото Коруин небе започна някак си да се издига и веднъж започнало, движението нагоре не се извършваше по проста аритметична прогресия. Бях и тук, и там, бях изминал четвъртината път нагоре, преди от рамото ми да е изчезнало усещането за здраво стисналите го пръсти на Ганелон… Ако започнех прекалено съсредоточено да се взирам, в която и да е част от стълбата, тя изгубваше трептящата си непрозрачност и виждах океана някъде отдолу, наблюдаван сякаш през оптично стъкло… Изгубих представа за времето, въпреки че сякаш то бе спряло… Толкова дълбоко под вълните, колкото високо скоро щях да се озова над тях, отдясно в далечината, искрящи и сякаш сгушени в дълбините на морето се появиха очертанията на Ребма. Помислих си за Мойри, почудих се как ли е тя. Какво ли щеше да стане с нашия подводен двойник, ако Амбър някога паднеше? Дали образът щеше да остане непокътнат в огледалото на океана? Или сградите и останките щяха да бъдат превзети и разрушени по същия начин, проиграни на зарове в каньоните на подводното казино, над което се носеше нашата флотилия? Никакъв отговор от човекоудавящите, смущаващите Коруин вълни… макар че почувствах болка в хълбока си.

Достигнах до най-горната площадка на стълбата и влязох в призрачния град, така както някой щеше да влезе в Амбър, след като се изкачеше по голямото парадно стълбище, издигнато по обърнатата към морето страна на Колвир.

Облегнах се на перилата и отправих поглед към света.

Черният път водеше на юг. Не можех да го видя през нощта. Не че имаше някакво значение. Сега вече знаех на къде води. Или по-скоро накъде Бранд бе казал, че води. Тъй като той вече бе изчерпал всички жизненоважни причини, които можеха да го накарат да излъже, вярвах, че наистина знам накъде води пътя.

Както и да е.

От блясъка на Амбър и яркото и лъчисто великолепие на близкостоящите Сенки, нататък през постепенно смрачаващите се отрези на гледката, простиращи се надалече във всички посоки, все по-нататък и по-нататък през извиващия се пейзаж и още по-надалече, през места, които можеха да се видят само когато си пиян, упоен или сънуваш кошмари, и отново още по-нататък, прекосявайки местата, където аз спирам… Където аз спирам…

Как да обясниш простичко нещо, което съвсем не е просто…? Крайният субективизъм — предполагам, че именно оттук би трябвало да започнем — от твърдението, че не съществува нищо друго, освен собственото „аз“ или поне, че не можем истински да осъзнаем нищо друго, освен собственото си съществуване и преживявания. Мога да открия някъде там, в Сенките, всичко, което изобщо някога бих могъл да си представя. Всеки от нас е в състояние да го направи. Това, казано честно, не надвишава възможностите на егото. Може да бъде оспорвано и всъщност е, поне от повечето от нас, твърдението, че ние самите създаваме Сенките, които спохождаме от материята на нашето собствено съзнание, че в действителност съществуваме единствено ние самите, че Сенките, които прекосяваме, не са нищо друго освен външния израз на нашите собствени желания… Каквито и други достойнства да има подобно твърдение, то освен всичко обяснява до голяма степен доста добре отношението на семейството към хората, местата и нещата извън Амбър. А именно: ние сме тези, които правят играчките, а те — те са нашите играчки — със сигурност понякога доста опасно одухотворени, но това също е част от играта. Ние сме импресарии по дух, а това определя и отношенията помежду ни. Тъй като крайният субективизъм наистина има тенденцията да оставя човек леко объркан по въпросите за причинността, можем лесно да избегнем подобно объркване, като изобщо откажем да приемем състоятелността на тези въпроси. Повечето от нас в ръководенето на личните си дела, както често ми се е случвало да забележа, почти винаги отричат обективната истина и признават само практическите резултати като критерий за обясняване на нещата. Почти винаги…

При все това… при все това съществува един обезпокоителен елемент в цялата картина. Има едно място, където Сенките полудяват… Когато съзнателно се провираш, пласт след пласт през Сенките, предавайки — отново съзнателно — частица от своето познание с всяка измината крачка, накрая стигаш до едно побъркано място, отвъд което не можеш да продължиш. Защо правим всичко това? Надявайки се на просветление, бих казал, или пък на нова игра… Но когато се озовеш на това място, а всички ние сме го правили, осъзнаваш, че си достигнал до крайния предел на Сенките или до крайния предел на собственото си аз — еднозначни понятия, както винаги бяхме смятали. Въпреки че сега…

Сега знам, че не е така, докато стоя, чакам пред Царството на хаоса и ви разкривам как стояха нещата, вече знам, че не е така. Но знаех достатъчно и тогава, през нощта в Тир-на Ногт, бях го знаел и по-рано, когато се сражавах с човека-козел в Черния кръг в Лорейн, бях го знаел и през онзи ден във фара на Кабра, след бягството ми от тъмницата в Амбър, когато се взирах в опустошения Гарнат… Знаех, че това не беше всичко. Знаех го, защото бях наясно, че черният път продължава и отвъд онова място. Той минаваше през лудостта, спускаше се към хаоса и продължаваше нататък. Нещата, които пътуваха по него, идваха отнякъде, но не бяха мои неща. По някакъв начин аз самият бях спомогнал да им се разреши правото на преминаване, но те не бяха породени от моята представа за реалността. Те принадлежаха сами на себе си или на някой друг — това вече нямаше кой знае какво значение — и прояждаха дупки в тази малка метафизика, която бяхме изтъкали над времето. Бяха навлезли в нашата територия, не принадлежаха на това място, заплашваха го, заплашваха и нас. Файона и Бранд бяха достигнали отвъд всичко и бяха открили нещо там, където никой от нас останалите не бе вярвал, че изобщо съществува каквото и да било. Освободената опасност до известна степен бе оправдана от полученото доказателство: не бяхме сами, нито пък в действителност сенките бяха наши играчки. Независимо какви точно бяха взаимоотношенията ни със Сенките, не можех повече да гледам на тях в старата светлина…

И всичко това, само защото черният път водеше на юг и продължаваше отвъд края на света, където аз самият спирах.

Тишина и сребърни нишки… Отдалечавайки се от перилата, подпрян на тоягата си прониквам в тревожния град през изпредената от мъгла, изтъкана от омара, оцветена от лунна светлина призрачна тъкан… Призраци… Сенки на сенките… Живи образи на вероятността… Може би да-та и може би не-та… Изгубената вероятност… Спечелената отново вероятност…

Вървя през алеята… Силуети, лица, доста от тях познати… Какво се канеха да правят? Трудно беше да се каже… Някои устни се движеха, на някои лица се четеше оживление. Думите им не бяха предназначени за мен. Преминавам през тях съвсем незабелязано.

Ето… Още един такъв силует… Сам, но в очакване… Пръстите развързват минутите и ги запращат надалече… Лицето, обърнато настрани, искам да го видя… Знак, че аз или ще… или трябва… Тя седи на каменна пейка под едно чепато дърво… Втренчила поглед по посока на двореца… Очертанията й са ми доста познати… Приближавайки се, виждам, че това е Лорейн… Тя продължава да се взира в някаква точка през мен и не ме чува, когато й казвам, че съм отмъстил за смъртта й.

Но в моя власт бе да бъда чут тук… Той висеше в ножницата отстрани.

Изтеглям Грейсуондир, вдигам острието му над главата си, където лунната светлина превръща шарките му в жива вълна. Поставям го на земята между нас.

— Коруин!

Тя отмята глава назад, косата й хвърля огненочервени отблясъци под лунната светлина, очите й ме фокусират.

— Откъде идваш? Подранил си.

— Мен ли чакаш?

— Разбира се. Каза ми да…

— Как се озова на това място?

— На пейката ли…?

— Не, в този град.

— Амбър? Нищо не разбирам. Ти самият ме доведе. Аз…

— Щастлива ли си тук?

— Знаеш, че съм, стига да съм с теб.

Не бях забравил равните й зъби, едва забележимите лунички под прозрачния воал от светлина.

— Какво точно се случи? Много е важно. Престори се за миг, че не знам и ми разкажи всичко, което се случи с нас след битката в Черния кръг в Лорейн.

Намръщи се. Изправи се. Извърна се настрани.

— Тогава се скарахме — започна тя. — Ти ме последва, прогони Мелкин и разговаряхме. Разбрах, че съм сгрешила и дойдох с теб в Авалон. Там брат ти Бенедикт те убеди да говориш с Ерик. Не се сдобрихте, но ти се съгласи да сключиш примирие, заради нещо, което той ти каза. Ерик се закле да не ти вреди, а ти се закле да защитаваш Амбър. Бенедикт беше свидетел и на двете клетви. Останахме в Амбър, докато се сдоби с някакви химикали, след което отидохме на някакво друго място, откъдето ти купи странни оръжия. Спечелихме битката, но сега Ерик лежи ранен. — Тя се изправи и се обърна към мен. — Мислиш да сложиш край на примирието? Така ли е, Коруин?

Поклатих глава и въпреки че знаех много добре какво ще последва, протегнах ръце да я прегърна. Исках да я притисна в обятията си — въпреки факта, че единият от нас просто не съществуваше, не би могъл да съществува — и когато преодолея едва доловимото разстояние, което разделяше плътта ни, да й кажа, че каквото и да се беше случило или щеше да се случи…

Ударът не беше силен, но ме накара да изгубя равновесие. Лежах върху Грейсуондир… Тоягата ми бе отхвръкнала на няколко крачки от мен и лежеше на тревата. Когато се надигнах на колене видях, че цветовете са се изпарили от лицето й, очите й, косата й. Устните й шепнеха призрачни думи, докато тя извръщаше глава с търсещ поглед. Прибрах Грейсуондир в ножницата, вдигнах тоягата и се изправих отново на крака. Погледът й преминаваше през мен, беше се взряла в нещо отзад. Лицето й постепенно се успокои, тя се усмихна и се затича напред. Отдръпнах се встрани и се обърнах, наблюдавах как тя се спуска към мъжа, който се приближаваше, видях я притисната в обятията му, вперила поглед в лицето му, докато той се навеждаше към нея. Щастлив призрак, сребърна роза на яката на дрехата му, целуваше я, никога нямаше да разбера кой беше този мъж, сребърни нишки се стелеха върху тишината и сребърни нишки…

Отдалечавам се… Без поглед назад… Пресичам алеята…

Гласът на Рандъм:

— Коруин, добре ли си?

— Да.

— Нещо интересно да става?

— После, Рандъм.

— Извинявай.

И внезапно искрящата стълба, водеща към градината на двореца… Нагоре по нея и после надясно… А сега бавно и спокойно през градината… Навсякъде около мен трептят върху стъблата си призрачни цветя, призрачни храсти изливат цветчетата си, подобно на пяна от противопожарен кран. Без цветове, всичко… Очертано е само най-главното, различната степен на яркост на луминисцентните отблясъци определят силата, с която отделните предмети привличат окото. Само най-главното. Не е ли Тир-на Ногт една по-особена област от Сенките в реалния свят, завладяна от инстинктивните импулси — един проектиран в небето психологически тест, може би дори терапевтичен метод? Въпреки сребърните нишки, бих казал аз, ако това действително е късче от душата, нощта е прекалено тъмна… И безмълвна…

Вървя… Покрай фонтаните, пейките, горичките, изкусяващите беседки, залутани в живия плет… Минавам през алеите, с обикновена крачка нагоре, по малките мостове… Покрай езерцата, между дърветата, покрай старинни скулптурни фигури, голям заоблен речен камък, слънчев часовник (може би лунен тук?), завой надясно, после право напред, завой, след известно време, северният край на двореца, сега завой наляво, през двора с надвиснали балкони, повече призраци тук-там по тях, зад тях, вътре…

Обиколка покрай задната част, просто за да видя оттам и градините отзад, отново, тъй като те наистина са прекрасни на нормална лунна светлина в истинския Амбър.

Още няколко силуета, говорят, прави са… Не се долавя никакво друго движение, освен моето собствено.

… Усетих, че нещо ме тегли надясно и тъй като човек никога не трябва да подценява неочакваните предчувствия, тръгвам.

… Към един гъсталак от висок жив плет, малко празно пространство в средата, ако вече не е обраснало и то… Много отдавна тука имаше…

Два силуета, които се прегръщат вътре. Разделят се, когато започвам да се отдалечавам… Не ми влиза в работата, но… Дирдри… Единият силует е на Дирдри. Знаех кой щеше да се окаже мъжът още преди той да се обърне. Това е една жестока шега от страна на силите, които управляваха сребърните нишки и тишината… Назад, назад, далече от живия плет… Завой, препъвам се, изправям се отново, вървя, далече, сега, бързо…

Гласът на Рандъм:

— Коруин? Добре ли си?

— По-късно! По дяволите! По-късно!

— Остава още малко до зазоряване, Коруин. Мисля, че е добре да ти припомня…

— Смятай, че вече си ми припомнил!

По-далече сега, бързо… В Тир-на Ногт времето също е сън. Малко успокоение, но все пак по-добре, отколкото никакво. Бързо сега, по-далече, върви, отново…

… Към двореца, прекрасна архитектура, сътворена от ума или духа, по-реално осезаема, отколкото всичко реално някога е било… Преценките на съвършеното са чисти празнословия, аз трябва да разбера същността… Това трябва да е незначителният финал, за който именно бях доведен дотук. Не спирам, за да вдигна тоягата си оттам, където бе паднала този път, сред блещукащите треви. Знам къде трябва да отида, какво трябва да направя. Явно трябва да го направя сега, въпреки че логиката в разсъжденията, които ме бяха обзели, съвсем не е на буден човек.

Бързо, катеря се, нагоре към задния портал… Разкъсващата болка се връща отново… През прага, в…

В отсъствието на звезден блясък и лунна светлина. Осветлението е разсеяно, сякаш се рее и събира безцелно. В местата, до които не достига, цари абсолютен мрак, тайнствени, огромни части от стая, зала, килер и стълби.

Между тях, през тях, почти тичайки вече… Едноцветието на дома ми… Обзема ме мрачно предчувствие… Сега черните места изглеждат като дупки в този отрязък от действителността… Страх ме е да преминавам прекалено близо. Ако падна вътре и изчезна…

Завой… Пресичам… Най-накрая… Влизам… Тронната зала… Мракът се спуска на огромни талази там, където очите ми би трябвало да долавят очертанията на самия трон…

Там, обаче, нещо се движи…

Течение отдясно, докато напредвам.

Мракът се повдига от течението.

Пред погледа ми изникват стъпала в ботуши, после целите крака, приличащи на пресовано отпред, близо до основата, I.

Грейсуондир се озовава в ръката ми, попадайки в един отрязък от светлина, той възобновява измамливата за окото способност да променя формата си и се удължава, придобивайки свой собствен блясък…

Поставям левия си крак върху стъпалото, слагам лявата ръка върху коляното си. Разконцентриращо, но поносимо е пулсирането на заздравяващата ми рана. Чакам мрака, празнотата да се отдръпне, подобно на завеса пред театралното представление, с което бях натоварен тази нощ.

И тя се плъзга настрани, разкривайки длан, ръка, рамо, Ръката представлява блестящо метално нещо, плоскостите й приличат на стени на шлифован диамант, китката и лакътят удивително изтъкани от сребърни жици, прикрепени с искрици от пламък, самата ръка, стилизирана, само скелета, швейцарска играчка, едно механично насекомо, безгрешно, безпощадно и красиво по свой начин…

Ръката се отмества встрани и разкрива останалото от мъжа…

Бенедикт стои невъзмутим до трона, лявата му, човешка ръка е поставена леко върху него. Той се навежда към трона. Устните му се движат.

Тронът се плъзга встрани и разкрива човека в него…

— Дара!

Извърната надясно, тя се усмихва, кимва на Бенедикт, устните й се движат. Приближавам и протягам Грейсуондир, докато острието му не се опира леко във вдлъбнатината под гръдната й кост…

Бавно, много бавно, тя извръща глава и среща погледа ми. Придобива цвят и живот. Устните й отново се движат, но този път думите й достигат до мен.

— Какво си ти?

— Не. Това е моят въпрос. Ти отговори на него. Сега.

— Аз съм Дара. Дара Амбърска. Кралица Дара. Този трон ме принадлежи по наследство и по силата на оръжията. А ти кой си?

— Коруин. Също Амбърски. Не мърдай! Не те попитах коя си…

— Коруин е мъртъв от векове. Видях гроба му.

— Празен.

— Не е вярно. Тялото му лежи вътре.

— От какво потекло си?

Погледа й се премества вдясно, където все още стои сянката на Бенедикт. В новата му ръка се е появил меч, който изглежда почти като нейно естествено продължение, но той го държи свободно, небрежно. Лявата му ръка сега почива върху нейната. Очите му ме търсят отзад, зад дръжката на Грейсуондир. След като не успяват да ме открият, те се преместват отново върху онова, което е видимо — Грейсуондир — разпознават формата му…

— Аз съм правнучка на Бенедикт и амазонката Линтра, която той някога обичал, а после убил — Бенедикт потреперва на това, но тя продължава: — Никога не съм я виждала. Моята майка и майката на моята майка били родени в страна, където времето не тече така, както в Амбър. Аз съм първата по линия на майка ми, която носи всичките белези на човешкия род. А ти, принц Коруин, не си нищо друго освен призрак от далечното мъртво минало, при все това една опасна сянка. Как си дошъл тук, не знам. Но не е трябвало да го правиш. Върни се в гроба си. Недей да безпокоиш живите.

Ръката ми потреперва. Грейсуондир се отклонява на не повече от сантиметър. Но за съжаление и това се оказва достатъчно.

Ударът на Бенедикт е под моя праг на възприятие. Новата му ръка насочва новата му длан, държаща меча, който нанася удар върху Грейсуондир, докато старата му ръка изтегля старата му длан, която е хванала Дара, назад, през едната от облегалките за ръцете на трона… Това подсъзнателно впечатление ме спохожда няколко мига по-късно, когато падам назад прорязвайки въздуха, изправям се и инстинктивно заемам позиция за нападение… Нелепо е два призрака да се бият. Ето, неравностойно е. Той дори не може да ме достигне, докато Грейсуондир…

Но не! Мечът преминава в другата му ръка, докато той пуска Дара и се обръща, събрал заедно двете ръце, старата и новата. Лявата му китка се върти, докато той я плъзга напред и надолу, заставаме в позиция, която би трябвало да се нарече corps a corps, ако телата ни бяха тела на смъртни. За миг остриетата ни се заклещват. И този миг се оказва достатъчен…

Онази проблясваща метална ръка се пресяга напред, нещото изтъкано от лунна светлина и огън, мрак и гладкост, само ъгълчета, без извивки, пръстите леко сгънати, гравираната със сребро длан на полупознати фигури излиза напред, излиза напред и ме сграбчва за гърлото…

Пръстите не улучват и се впиват в рамото ми, а палецът се захваща навътре като кука или за ключицата, или за ларинкса, не знам. Нанасям удар с лявата си ръка, към пояса му, но там няма нищо…

Гласът на Рандъм:

— Коруин! Слънцето всеки момент ще изгрее! Трябва веднага да се спуснеш долу!

Не мога дори да отговоря. След миг или два ръката щеше да разкъса каквото там бе хванала. Тази ръка… Грейсуондир и тази ръка, която странно прилича на него, са единствените две неща, които сякаш съществуват едновременно в моя свят и в призрачния град…

— Виждам те, Коруин! Отскубни се и се протегни към мен! Фигурата…

Освобождавам Грейсуондир и го завъртам около себе си и надолу в дълга, разсичаща дъга…

Само един призрак би могъл да победи Бенедикт или неговия призрак с подобна хватка. Стоим прекалено близо, за да може да отбие меча ми, но ответния му удар, перфектно изпълнен, би трябвало да отсече ръката ми, ако там имаше ръка, която да го посрещне…

Но тъй като няма, аз довършвам замаха си и стоварвам меча с цялата сила на дясната си ръка върху смъртоносното приспособление от лунна светлина и огън, мрак и гладкост, близо до мястото, на което бе прикачено.

Причинявайки ми страхотна разкъсваща болка в рамото, ръката се отделя от Бенедикт и остава неподвижна… И двамата падаме.

— Стани! В името на еднорога, Коруин, стани! Слънцето изгрява! Градът около теб ще се разпадне!

Подът под краката ми се разлюлява и се превръща в мъглива прозрачност. Зървам лекия прилив на вода. Скачам на крака, главно за да попреча на спусналия се стремително напред призрак да сграбчи ръката, която бе изгубил. Тя прилича на мъртъв паразит и хълбокът отново ме заболява…

Внезапно натежавам, а призрачният океан не избледнява. Започвам да потъвам през пода. Цветовете се завръщат в света около мен, трепкащи розови райета. Отблъскващият Коруин под се разделя и под него се разкрива искащия да убие Коруин залив…

Пропадам…

— Насам, Коруин! Сега!

Рандъм стои на върха на планината и се опитва да ме достигне. Протягам ръка…

XI

… Падам точно като риба във врящия тиган…

Разплетохме телата си и се изправихме на крака. Аз седнах отново на най-долното стъпало. Разтворих металната ръка, така че да освободя рамото си — нямаше кръв, но по всичко личеше, че мястото ще посинее — след което я запратих на земята. Ранната утринна светлина не накърни с нищо нейния изящен и заплашителен вид.

Ганелон и Рандъм стояха до мен.

— Добре ли си, Коруин?

— Да, просто ме оставете да си поема дъх.

— Нося храна — каза Рандъм. — Бихме могли да закусим и тук.

— Чудесна идея.

Докато Рандъм разопаковаше провизиите, Ганелон побутна ръката с върха на ботуша си.

— Какво, по дяволите, е това? — попита той.

Поклатих глава.

— Отсякох го от призрака на Бенедикт. Поради причини, които не разбирам, беше способна да ме достигне.

Ганелон се наведе, вдигна я и започна да я изучава.

— Много по-лека е, отколкото мислех — заключи. Загреба въздуха с нея. — Можеш доста добре да подредиш някого с ръка като тази.

— Знам.

Той раздвижи пръстите.

— Вероятно истинският Бенедикт би могъл да я използва.

— Вероятно — отвърнах аз. — Изпитвам доста смесени чувства, ако става въпрос да му я предложа, но може би все пак си прав.

— Как ти е хълбока?

Побутнах я леко.

— Не особено зле, имайки предвид случилото се. Ще съм в състояние да яздя след закуска, ако се движим спокойно и бавно.

— Добре. Коруин, докато Рандъм приготвя нещата, имам един въпрос към теб, на който може би сега не му е нито времето, нито мястото, но той непрекъснато ме терзае.

— Питай.

— Ами, нека да го кажа по следния начин: подкрепям те изцяло, в противен случай нямаше да съм тук. Ще се бия за теб, за да се възкачиш на трона си, независимо от обстоятелствата. Но всеки път, когато стане въпрос за правото на наследяване на трона, някой се вбесява и избухва или пък променя темата. Като Рандъм, например, докато ти беше там горе. Предполагам, че за мен не е кой знае от какво значение да знам на какво се основават претенциите ти към трона, или пък претенциите, на който и да е от другите, но просто не мога да въздържа любопитството си по отношение на причините за всички тези дрязги.

Въздъхнах, после поседях мълчаливо за известно време.

— Добре — отвърнах аз след малко и се разсмях. — Добре, щом ние самите не можем да се разберем за тези неща, предполагам че те изглеждат съвсем объркани за един външен човек. Бенедикт е най-големият. Неговата майка се казвала Симния. Тя родила на татко още двама сина — Озрик и Финдо. После — как да ти обясня всичко това? — Файела родила Ерик. След което татко открил някакъв недостатък в брака си със Симния и по негова воля той бил анулиран — ab initio, както биха казали в моите стари Сенки — от самото начало. Хитър номер. Но той бил кралят.

— Това не ги ли прави всичките до един незаконородени?

— Е, поразклатило им положението. Озрик и Финдо били доста раздразнени, доколкото разбирам, но те умрели наскоро след това. Бенедикт или не бил толкова вбесен, или просто проявил благоразумие, но не вдигнал шум. Тогава татко се оженил за Файела.

— И това узаконило Ерик?

— Щяло е да го узакони, ако татко бе признал Ерик за свой син. Той се отнасяше към него като към собствено дете, но никога не направи нищо официално в това отношение. Беше свързано с изглаждането на отношенията със семейството на Симния, което бе станало доста влиятелно по онова време.

— Но, след като се е отнасял към него като към свой собствен син…

— Да, ама по-късно той наистина призна Луела официално. Тя беше незаконородена, но татко реши да я признае, горкото момиче. Всичките поддръжници на Ерик я мразеха, тъй като това оказваше влияние върху статута му. Както и да е, после Файела станала и моя майка. Тъй като съм се родил благополучно в свещена брачна връзка, това ме направило първият с пълно право на претенции към трона. Ако разговаряш с някой от другите, ще получиш съвсем друга представа за нещата, но ето фактите, на които би трябвало да се основаваме. Някак си това вече не изглежда толкова важно както някога, въпреки че със смъртта на Ерик и липсата на заинтересованост от страна на Бенедикт… Е, това е положението ми.

— Разбирам… донякъде. Само още един въпрос тогава…

— Какъв?

— Кой е следващият? Тоест, ако нещо се случи с теб…

Поклатих глава.

— Тогава става дори още по-сложно. Кейн би трябвало да е следващият. Но тъй като е мъртъв, смятам, че наследството се прехвърля върху потомството на Клариса — червенокосите. На ред е Блийс, а след него — Бранд.

— Клариса ли? А какво е станало с майка ти?

— Умря при раждането на Дирдри. Татко не се ожени повторно в продължение на много години след смъртта на майка ми. Когато го направи, беше за една червенокоса развратница от далечните южни Сенки. Никога не съм я обичал. След известно време и тя започна да ни мрази и да хойка отново. Сдобриха се един-единствен път след раждането на Луела в Ребма и в резултат се роди Бранд. Когато се разделиха окончателно, той призна Луела, за да ядоса Клариса. Или поне аз така смятам.

— Май не взимаш под внимание правото върху трона от страна на дамите.

— Не. Те нито се интересуват от него, нито са подходящи. Ако зависеше от мен, Файона щеше да е преди Блийс, а Луела веднага след него. След потомството на Клариса, нещата се обръщат към Джулиан, Жерар и Рандъм, в тази последователност. Извинявай — Флора идва преди Джулиан. Фактите, касаещи женитбите, са дори още по-заплетени, но никой не би оспорил крайното подреждане. Да се залавяме със закуската.

— С удоволствие — отвърна той. — Значи Бранд ще получи трона, ако ти умреш?

— Е, той е самопризнал си предател и дразни всички с поведението си. Не вярвам останалите да се примирят с подобно нещо, особено в сегашното му положение. Но във всеки случай уверен съм, че самият Бранд не се е отказал от тази мисъл.

— Но другата възможност е Джулиан.

Повдигнах рамене.

— Фактът, че аз не обичам Джулиан, не го прави негоден. Всъщност, той би могъл да се окаже много подходящ монарх.

— Излиза, че те е наръгал, за да има възможност да го докаже — провикна се Рандъм. — Елате да ядете.

— Все още не смятам така — отвърнах аз, изправих се на крака и се запътих към храната. — Първо, не виждам как би могъл да се добере до мен. Второ, би било прекалено явно. Трето, ако аз умра в най-близко бъдеще, Бенедикт ще има думата по въпроса за наследяването на трона. Всички са наясно с това. На него се пада правото по старшинство, притежава необходимите умения, притежава и необходимата сила. Той просто би могъл да каже, например: „Писна ми от всички тези разправии, аз заставам зад Жерар“ и с това нещата ще се приключат.

— А какво ще стане, ако той реши да преразгледа собственото си положение и да се възкачи на трона? — попита Ганелон.

Бяхме се разположили на земята и взехме тенекиените чинии, които Рандъм бе напълнил.

— Можеше да го направи много по-рано, ако искаше. Има няколко начина, по които може да се погледне на потомството от една анулирана женитба и в неговия случай вероятно ще се вземе под внимание най-благоприятния. Озрик и Финдо прибързаха с преценките си и заеха погрешна позиция. Бенедикт знаеше по-добре какво да прави. Той просто изчакваше. Така че… всичко е възможно. Макар да е малко вероятно, според мен.

— Следователно — при нормален ход на нещата, — ако нещо се случи с теб, въпросът ще остане висящ във въздуха?

— Вероятно.

— Но защо беше убит Кейн? — попита Рандъм. След това, между два залъка, сам си отговори на въпроса. — Така че, след като премахнат и теб, тронът веднага да премине в ръцете на децата на Клариса. Хрумна ми преди известно време, че Блийс може все още да е жив и че той е следващият по ред. Тялото му не беше открито. Предположението ми е следното: прехвърлил се е с помощта на Фигурите при Файона по време на атаката ти, след което се е върнал сред Сенките, за да събере отново силите си, като те е оставил в ръцете на Ерик с надеждата там да намериш смъртта си. Най-накрая отново е готов да предприеме поредния си ход. Така че те убиват Кейн и се опитват да премахнат и теб. По тази логика, ако наистина са в съюз с шайката от черния път, биха могли да организират нова атака. След което Блийс би могъл да направи същото, което направи и ти — да пристигне в последния момент, да обърне в бяг нападателите и да влезе като победител в града. И така би се превърнал в следващия по ред и първия по сила. Елементарно. Само че ти оживя и Бранд бе върнат обратно. Ако вярваме на обвиненията, които Бранд отправя към Файона — а не виждам причина да не го направим — значи това следва, според първоначалния им план.

Кимнах.

— Възможно е — отвърнах. — Попитах Бранд същите тези неща. И той призна, че е твърде възможно, но отрече да знае каквото и да е във връзка с това, дали Блийс е все още жив. Лично аз смятам, че лъжеше.

— Защо?

— Възможно е да иска да си отмъсти за заточението и посегателството върху живота му, като заедно с това отстрани едно от препятствията, става въпрос за мен, към своето собствено възкачване. Вижда ми се уверен, че би могъл да ме пожертва в плана, който подготвя, за да се справи с черния път. Унищожаването на неговата собствена клика и разчистването на черния път, биха могли в края на краищата да го направят доста подходящ, особено след покаянието, което сам си наложи. Тогава, вероятно, би имал някакъв шанс — или поне той така смята.

— Значи и ти мислиш, че Блийс все още е жив?

— Просто предчувствие — отвърнах. — Но, всъщност, да, така смятам.

— В какво се състои силата им на практика?

— Преимуществото на по-доброто образование — казах аз. — Файона и Бранд обръщаха внимание на Дуоркин, докато всички ние останалите задоволявахме разностранните си страсти в Сенките. Впоследствие те сякаш се сдобиха с по-добри умения от онези, които ние притежавахме. Знаеха повече от нас, останалите за Сенките и за онова, което се простира отвъд тях, повече за Лабиринта, повече за Фигурите. Затова и Бранд е успял да ти изпрати съобщението си.

— Интересни разсъждения… — отвърна Рандъм замислено. — Смяташ ли, че са се отървали от Дуоркин, след като са решили, че са научили достатъчно от него? Това със сигурност би им помогнало да задържат нещата в свои ръце, ако нещо се случеше с татко?

— Не ми беше хрумвало — признах аз.

Почудих се възможно ли бе да са направили нещо, което да е засегнало разума му? Нещо, което да го докара до състоянието, в което го заварих последния път, когато го видях? Ако действително беше така, дали те знаеха, че съществува вероятност той все още да е жив някъде? Или може би бяха сметнали, че са го унищожили напълно?

— Да, интересно хрумване — казах. — Предполагам, че е възможно.

Слънцето бавно пълзеше нагоре, а храната възвърна силите ми. В утринната светлина не бяха останали никакви следи от Тир-на Ногт. Спомените ми от него вече се бяха превърнали в отражения от замъглено огледало. Ганелон донесе единствения останал знак, ръката, и Рандъм я уви някъде, заедно с чиниите. На дневна светлина трите стъпала не приличаха толкова на стъпала, а по-скоро просто на разбита скала.

Рандъм махна с ръка.

— По същия път ли ще се върнем? — попита той.

— Да — отвърнах и се качихме на конете.

Бяхме дошли, следвайки един път, който се виеше на юг от Колвир. По-дълъг, но и по-равен, в сравнение с пътя през билото. Бях в настроение да си угаждам, за да не се бунтува раната ми.

И така, тръгнахме надясно, като се движехме в колона по един — Рандъм отпред, Ганелон последен. Пътят постепенно се изкачваше нагоре, след което отново се спускаше. Въздухът беше прохладен, наситен с аромат на зелени листа и влажна земя, нещо доста необичайно за подобно голо място, на тази надморска височина. Заключих, че това са въздушни течения, издигнали се нагоре от гората в подножието.

Позволихме на конете да поемат обичайния си ход надолу през падината и после нагоре по следващото възвишение. Когато наближихме билото му, конят на Рандъм изцвили и започна да се вдига на задните си крака. Той незабавно го овладя, а аз се огледах наоколо, но не видях нищо, което би могло да го подплаши.

Като стигнахме до върха, Рандъм забави ход и се провикна назад:

— Погледнете изгрева!

Щеше да ни бъде доста трудно да не го направим, въпреки че не го отбелязах на глас. Рандъм рядко се отдаваше на сантиментални чувства по отношение на флората, геологията или светлината.

Аз самият почти се заковах на място, когато видях изгрева от върха — слънцето се бе превърнало във фантастична златна топка. То изглеждаше два пъти по-голямо от нормалното, а странната му окраска не можеше да се сравни с нищо, което някога изобщо бях виждал. То направи удивителни неща с ивицата от океана, която се появи на хоризонта на следващото възвишение, а отсенките на облаците и небето бяха наистина изключителни. Не спрях, въпреки че внезапната ярка светлина беше почти болезнена.

— Прав си — провикнах се, следвайки Рандъм надолу по следващия склон. Зад мен Ганелон изръмжа някаква одобрителна ругатня.

Когато с премигване се освободих от въздействието на гледката, забелязах, че зеленината в тази малка долчинка под небето е много по-гъста, отколкото си я спомнях отпреди. Мислех си, че тук има само няколко нискостъблени дървета и тук-там по някой лишей, а всъщност дърветата бяха десетки, по-големи и по-зелени, отколкото си ги спомнях, имаше също и туфи с трева, както и едно-две пълзящи растения, които омекотяваха очертанията на скалите. Е, всъщност, откакто се бях върнал, бях минавал през тази местност само по тъмно. И сега, като се позамислих разбрах, че явно оттук идваше ароматът, който по-рано бе стигнал до мен.

Докато я прекосявахме, стори ми се също така, че малката котловина е по-широка, отколкото си я спомнях. До момента, в който вече я бяхме преминали и се заизкачвахме отново нагоре, бях напълно сигурен в това.

— Рандъм — провикнах се аз, — скоро това място да се е променяло?

— Трудно е да се каже — отвърна той. — Ерик не ми позволяваше да излизам кой знае колко. Сякаш се е поразраснало малко.

— Изглежда по-голямо, по-широко.

— Да, наистина. Помислих, че просто си въобразявам.

Когато достигнахме до следващото било, слънцето не ме заслепи, защото лъчите му бяха възпряни от гъста зеленина. Пространството пред нас съдържаше много повече дървета, отколкото онова, което току-що бяхме напуснали — и те бяха по-големи и по-гъсто разположени. Спряхме.

— Не мога да си спомня подобно място — каза той. — Иначе, дори и нощем да бях минавал оттук, щях да го забележа. Сигурно сме объркали посоката.

— Не виждам как. И освен това ни е известно къде се намираме. По-скоро бих продължил напред, отколкото да се върна и да тръгна отново. Все пак би трябвало да знаем какво става в околностите на Амбър.

— Така е.

Той се отправи надолу към гората. Последвахме го.

— Доста необичайно е на подобна надморска височина да има зеленина като тази — отново се обърна назад Рандъм.

— Изглежда има и доста повече пръст, отколкото си спомням.

— Смятам, че си прав.

Когато навлязохме сред дърветата, пътеката изви наляво. Не виждах никаква причина за подобно отклонение от прекия път. Както и да е, продължихме по нея и това допринесе към илюзията за по-голямо разстояние. Няколко мига по-късно пътеката отново рязко сви надясно. При повторното ни излизане на прекия път, гледката вече беше наистина необичайна. Дърветата изглеждаха дори още по-високи и сега бяха толкова нагъсто разположени, че объркваха окото, което търсеше пролука. След като изви отново, пътеката се разшири и доста дълго продължи да се движи право напред. Всъщност, прекалено дълго. Малката ни долчинка просто не беше толкова широка.

Рандъм отново спря.

— По дяволите, Коруин! Това е нелепо! — каза той. — Не си играеш игрички, нали?

— Дори и да исках, не бих могъл — отвърнах. — Никога не съм бил способен където и да е върху Колвир да си играя със Сенките. Тук просто не може да има Сенки, с които да си играеш.

— Аз също винаги съм мислил така. Амбър хвърля Сенките, но не и върху Колвир. Тази работа никак не ми харесва. Какво ще кажеш да се върнем обратно?

— Опасявам се, че може и да не успеем да намерим отново пътя — обадих се аз. — Трябва да има причина за всичко това и аз искам да я разбера.

— И на мен ми хрумна, че това може да е нещо като капан.

— Дори и така да е — отвърнах.

Той кимна и ние препуснахме нататък, надолу по сенчестия път под дърветата, които ставаха още по-внушителни и по-внушителни.

Теренът беше все така равен, пътеката водеше право напред. Подсъзнателно пришпорихме конете.

Минаха около пет минути, преди някой от нас да заговори отново. Рандъм каза:

— Коруин, това не може да са Сенките.

— Защо?

— Опитвах се да им въздействам, но нищо не се получи. Ти опита ли?

— Не.

— Защо не опиташ?

— Добре.

Скалата нека отвъд дървото идващо стърчи и звън заплетен от блясък утринен в онзи храсталак да проечи… И трябва пътеката небесна да се види, над нея облак перест да се вдигне… Тогава нека има скършен клон, а върху ствола паднал стълбичка от плесен… И локвичка разпенена… и жаба млада. Летящо зрънце и перце, което пада… Клон, който просто се извива и пътят нов пред нас разкрива, прорязан току-що… И нека мине край следата ясна, през мястото на падналото там перо.

— Нищо не става — отказах се.

— Ако не са Сенките, тогава какво е?

— Очевидно, нещо друго.

Той поклати глава и се увери, че меча му се вади лесно от ножницата си. Инстинктивно и аз направих същото. Няколко мига по-късно чух Ганелон да цъка тихо с уста зад мен.

Напред пътят се стесняваше и малко след това започна да лъкатуши. Отново бяхме принудени да намалим хода си. Дърветата се сгъстяваха все повече и повече, клоните им се вееха по-ниско, отколкото по мое време. Пътят се превърна в пътечка. Все извиваше, непрекъснато криволичеше, най-накрая изви за последно и свърши.

Рандъм се наведе, за да избегне един клон, после вдигна ръка и спря. Доближихме се до него. Напред, чак докъдето ми стигаше погледът, нямаше и следа от пътеката. Погледнах назад и отново не можах да открия никаква следа от нея.

— На дневен ред са предложенията — каза той. — Не знаем нито къде сме били, нито къде отиваме, а камо ли пък къде се намираме в момента. Моето е следното: по дяволите с любопитството. Да се махаме оттук по възможно най-бързия начин, който знаем.

— С Фигурите ли? — попита Ганелон.

— Да. Какво ще кажеш, Коруин?

— Добре. И на мен не ми харесва, а не ми хрумва нищо по-добро, което да опитаме. Давай.

— Кого да повикам? — извади кутийката си Рандъм и измъкна колодата от нея. — Жерар?

— Да.

Той разрови картите си, откри тази на Жерар и се втренчи в нея. Ние пък се втренчихме в него. Времето следваше хода си.

— Изглежда не мога да го достигна — заяви накрая той.

— Опитай с Бенедикт.

— Добре.

Всичко отново се повтори. Никаква връзка.

— Пробвай с Дирдри — предложих аз, като извадих собственото си тесте и потърсих нейната Фигура. — Ще се присъединя към теб. Да видим дали ще има някаква разлика, ако двамата опитаме едновременно.

И отново. И отново.

— Нищо — казах аз, след продължителни усилия.

Рандъм поклати глава.

— Не усети ли нещо необичайно около Фигурите? — попита той.

— Да, но не знам какво точно. Наистина изглеждат различни.

— Моите сякаш са изгубили онази студенина, която преди притежаваха — отвърна той.

Бавно разбърках собственото си тесте. Прокарах върха на пръста си по тях.

— Да, прав си — казах. — Това е. Но нека опитаме отново. Да кажем, Флора.

— Добре.

Резултатът бе все същият. И с Луела. И с Бранд.

— Имаш ли някаква представа какво може да не е наред? — попита Рандъм.

— Ни най-малка. Не може всичките да ни блокират. Не може и всичките да са мъртви… О, всъщност предполагам, че би могло. Но е твърде малко вероятно. Нещо явно е повлияло на самите Фигури, точно това е станало. Никога не съм знаел, че съществува нещо, което би могло да им въздейства.

— Е, според производителя им не са 100 процента сигурни — отвърна Рандъм.

— Знаеш ли нещо, което аз да не знам?

Той се разсмя.

— Човек никога не забравя деня на своето пълнолетие и разходката в Лабиринта — отвърна той. — Спомням си го, като че ли бе миналата година. Когато успях — почервенял от вълнение и гордост — Дуоркин ме възнагради с моята първа колода Фигури и ми даде напътствия как да ги използвам. Смътно си спомням, че го попитах, дали действат навсякъде. Помня и отговора му: „Не, но ще ти служат на всяко място, където ти някога би могъл да се озовеш.“ Той не ме обичаше кой знае колко.

— Не го ли попита, какво иска да каже с това?

— Да, и той ми отвърна: „Съмнявам се, че някога ще стигнеш до състояние, в което те няма да могат да ти служат. Защо не си тръгваш вече?“ И аз си тръгнах. Изгарях от нетърпение да си поиграя с Фигурите без чужда помощ.

— Да стигнеш до състояние? Не каза ли „да стигнеш до място“?

— Не. Имам много добра памет за подобни неща.

— Странно, въпреки че според мен, това не ни помага кой знае колко. Мирише ми на нещо свръхестествено.

— Бих се обзаложил, че Бранд ще знае за какво става въпрос.

— Имам чувството, че си прав, макар това да не ни помага кой знае колко.

— Трябва да направим нещо, вместо да обсъждаме метафизиката — обади се Ганелон. — Щом като не можете да се справите със Сенките и не можете да боравите с Фигурите, единственото нещо, което бихме могли да направим, е да определим точно къде се намираме и след това да потърсим помощ.

Кимнах.

— След като не сме в Амбър, смятам, че е логично да приемем, че сме в Сенките — на едно много особено място, съвсем близо до Амбър, тъй като промените не бяха резки. На което сме били прехвърлени без активно съдействие от наша страна. Би трябвало да има някакво посредничество и по всяка вероятност някаква конкретна цел зад подобен хитро изпълнен ход. Ако някой се готви да ни нападне, моментът е по-подходящ от всякога. Ако пък иска нещо друго, тогава ще трябва да ни го покаже, защото ние просто не сме в състояние да отгатнем правилно.

— Така че предлагаш да не предприемаме нищо?

— Предлагам да изчакаме. Не виждам смисъл да се лутаме наоколо и да се изгубим още повече.

— Май си спомням как веднъж ми каза, че близкостоящите Сенки в повечето случаи са някак сходни — отвърна Ганелон.

— Да, възможно е да съм го казал. И какво от това?

— Следователно, ако се намираме близо до Амбър, както сам предположи, трябва просто да яздим в посока към изгрева, за да достигнем до мястото, което съответства на самия град.

— Не е чак толкова просто. Но да предположим, че беше, каква щеше да ни е ползата?

— Може би Фигурите ще се задействат отново в точката на максимално съответствие.

Рандъм погледна към Ганелон, после към мен.

— Заслужава си да опитаме — каза той — Какво бихме могли да изгубим?

— И малкото ориентация, която все още имаме — отвърнах аз. — Вижте, идеята не е лоша. Ако тук нищо не се случи, ще опитаме. Въпреки че, ако се върнем мислено назад, изглежда че пътят зад нас намалява право пропорционално на разстоянието, с което напредваме. Не се движим само в пространството. Предвид тези обстоятелства, не ми се иска да се лутаме, преди да съм напълно сигурен, че нямаме друг изход. Ако някой желае присъствието ни на точно определено място, негов ред е да изрази поканата си малко по-ясно. Ще чакаме.

И двамата кимнаха. Рандъм се приготви да слезе от коня, после изведнъж замръзна с единия крак на стремето, а другия на земята.

— През всичките тези години — каза той, — никога всъщност не съм вярвал в това…

— В кое? — прошепнах.

— В правото на избор — отвърна той и се качи отново на седлото.

Рандъм подкара коня си много бавно напред. Направих същото и миг по-късно го зърнах — бял, такъв какъвто го бях видял в Горичката, застанал полускрит зад туфа папрати: еднорога.

Извърна се, когато се раздвижихме и миг по-късно се стрелна напред, за да застане, отново полускрит, до стъблата на няколко дървета.

— Видях го! — прошепна Ганелон. — Значи наистина съществува такова животно… Семейният ви герб, нали?

— Да.

— Добро предзнаменование, според мен.

Не отговорих. Следвах го, без да го изпускам от очи. Нито за миг не се усъмних, че той искаше да го последваме.

Някак си част от тялото му винаги оставаше скрита; надничаше зад нещо, преминаваше от едно прикритие зад друго, придвижваше се с невероятна бързина, когато изобщо се движеше, като избягваше откритите пространства, предпочиташе закътаните горски полянки и сенките. Следвахме го все по-навътре и по-навътре в гората. Самата гора вече бе престанала да наподобява която и да е от местностите, намиращи се върху хълмовете на Колвир. Сега приличаше на Ардън, повече отколкото на каквото и да е друго в близост до Амбър, тъй като повърхността бе сравнително равна, а дърветата се издигаха нагоре все по-величествено и по-величествено.

Измина час и нов се изниза след него, преди да стигнем до един малък, бистър поток и еднорогът да завие нагоре по течението му. Докато яздехме покрай брега, Рандъм каза:

— Започва да ми се струва доста познато.

— Да — отвърнах, — но само така изглежда. Не мога да разбера защо.

— Нито пък аз.

Малко по-късно се озовахме върху билото на един хълм и не след дълго започна да става все по-стръмно и по-стръмно. На конете вече им беше доста трудно да се движат, но еднорогът нагаждаше хода си спрямо тях. Повърхността стана по-скалиста, дърветата по-малки. Потокът лъкатушеше в своя бълбукащ бяг. Постепенно изгубих представа за многобройните му извивки и завои. Най-накрая се приближихме до върха на малкото възвишение, към което се бяхме отправили.

Стигнахме до една равнинна местност и продължихме през нея към гората, от която извираше потока. Оттук улових доста скосена гледка — напред и отдясно през едно място, където земята се свличаше рязко надолу — към леденосиньо море, някъде долу под нас.

— Нависоко сме — отбеляза Ганелон. — Изглежда като низина, но…

— Горичката на еднорога! — прекъсна го Рандъм. — Точно на това ми прилича. Погледнете!

Наистина не грешеше. Пред нас се простираше празно пространство, осеяно с големи гладки речни камъни. Сред тях един извор изливаше подобно на въздишка потока, който бяхме следвали. Местността беше по-обширна и с по-буйна растителност, но спрямо вътрешния ми ориентир местоположението й бе напълно погрешно. Въпреки че приликата не беше просто съвпадение. Еднорогът се покатери върху намиращата са най-близко до извора скала, погледна ни и след това се извърна. Сякаш се взираше надолу към океана.

После, когато продължихме, горичката, еднорогът, дърветата около нас, потокът отстрани — всичките като цяло, придобиха нереална яснота, въпреки че всяко нещо поотделно излъчваше някаква особена светлина, караше я да вибрира чрез яркостта на собствената си окраска и едновременно с това да трепти, леко, точно на границата на доловимото. Това породи у мен чувство, подобно на зараждащото се усещане, придружаващо пътуването през Сенките.

Пак, пак и пак, с всяка измината стъпка от изкачването ми по нещо си отиваше в света около нас. Внезапно възникналото пренастройване на съотношенията между предметите подкопа усещането ми за триизмерност, унищожавайки изобщо перспективата като такава и променяйки начина на излагане на самите предмети, намиращи се в полезрението ми. Всяко нещо показваше цялостната си външна повърхност, без едновременно с това да изглежда, че заема по-голямо пространство. Ъглите преобладаваха, а съотношенията в размерите изведнъж започнаха да изглеждат абсурдни. Конят на Рандъм се изправи на задните си крака и изцвили — масивен, апокалиптичен, за миг ми напомни на „Герника“. За мой най-голям ужас видях, че и ние самите не сме били пощадени от странното природно явление. Рандъм, който се мъчеше да овладее коня си и Ганелон — самият той, все още зает с обуздаването на Огнедишащ змей — бяха, както и всичко останало, преобразени от това кубистично призрачно пространство.

Звездин беше ветеран, след толкова много пътувания през Сенките. Огнедишащ змей също бе преминал през доста. Вкопчихме се в тях, като усещахме несъразмерните им движения. Най-после Рандъм успя да наложи волята си върху своя кон. Пейзажът, обаче, продължаваше да се променя, докато напредвахме.

Следващото нещо, което се измени, беше светлината. Небето почерня — не както нощем, а по-скоро подобно на гладка матирана повърхност. По същия начин потъмняха и някои от празните пространства между предметите. Единствената останала в света светлина, сякаш произхождаше от самите предмети и всички те постепенно избеляха. Различни степени на бялото изплуваха от повърхността на битието, по-ярки от всичко останало, огромни, ужасяващи. Еднорогът внезапно се изправи на задните си крака и зарита във въздуха с копита, изпълвайки може би деветдесет процента от сътвореното с нещо, което се превърна в забавено на каданс движение. Уплаших се, че то би могло да ни унищожи, ако направим дори само още една крачка напред.

После имаше само светлина.

После абсолютен покой.

После светлината изчезна и не остана нищо. Дори и тъмнина. Една празнота в битието, която можеше да продължи миг или цяла вечност…

После тъмнината се върна, а след нея и светлината. Само че си бяха разменили местата. Светлината изпълни промеждутъците, очертавайки празните пространства, които би трябвало да представляват предмети. Първият звук, достигнал до ушите ми, беше бълбукането на вода и разбрах някак си, че сме спрели до потока. Първото, което усетих, бе треперещия Звездин. После долових мириса на морето.

После пред очите ми се показа Лабиринта или изкривен негов обърнат образ…

Наведох се напред и около ръбовете на предметите започна да се процежда повече светлина. Изправих се — светлината изчезна. Отново се наведох, този път още по-напред…

Светлината се стелеше, вкарвайки различни нюанси на сивото в контурите на нещата. Тогава с колене, съвсем внимателно, подканих Звездин да тръгне напред.

С всяка измината стъпка нещо се завръщаше в света около нас. Повърхност, материя, цвят…

Зад мен — чух, че другите ме последваха. Под мен — Лабиринта. Той не бе изгубил нищо от загадъчността си, но бе придобил нов контекст, който постепенно намираше мястото си сред огромната метаморфоза на света около нас.

Продължихме надолу по хълма и усещането за триизмерност се появи отново. Отдясно морето сега се виждаше като на длан, подложено вероятно на чисто оптическо разделяне от небето, с което то сякаш за миг се бе сляло в нещо подобно на потопа, залял Ур, събрал в себе си водите отгоре и водите отдолу. Разместване, по силата на логиката, но иначе реално незабележимо. Спускахме се надолу по един стръмен, каменист склон, който по всяка вероятност водеше началото си от задната част на горичката, до която еднорогът ни бе отвел. Може би на около стотина метра под нас имаше абсолютно равно пространство, което впоследствие се оказа солидна скала, без нито една пукнатина — груб овал по форма, с главна ос от стотина метра. Склонът, по който яздехме, се отклоняваше наляво и отново се връщаше, като описваше широка арка — кръгла скоба, обгърнала гладките като стъкло плитчини. Отвъд дясната му издатина нямаше нищо — тоест, земята се спускаше стръмно към странното море.

Когато продължихме и трите пространствени измерения сякаш още веднъж потвърдиха съществуването си. Слънцето беше отново онова огромно кълбо от разтопено злато, което бяхме видели и по-рано. Небето бе по-тъмно синьо, отколкото онова над Амбър и по него не се виждаше нито един облак. Това море бе синьо, в тон с небето, без точица от платно или остров. Не виждах птици и не чувах никакви звуци освен онези, които издавахме самите ние. В този ден, на това място цареше абсолютна тишина. В дъното на внезапно прояснилата се гледка, Лабиринта най-накрая се сдоби с точно разположение върху повърхността отдолу. Първоначално си помислих, че е врязан в скалата, но когато се приближихме видях, че всъщност е разположен в нея — златисторозови спирали, подобно жили на чуждоземен мрамор, изглеждащи сякаш сътворени от природата, въпреки явното намерение на замисъла.

Дръпнах юздите и останалите заковаха до мен, Рандъм отдясно, Ганелон отляво.

Доста дълго време се вглеждахме мълчаливо в Лабиринта. Тъмно, разръфано по краищата петно заличаваше част от отрязъка точно под нас, проснало се от външния край към центъра.

— Знаеш ли — каза Рандъм накрая, — сякаш някой е отрязал върха на Колвир, разсичайки го точно на нивото на тъмниците.

— Да — отвърнах аз.

— Тогава, ако продължаваме да търсим някакво съответствие, това би трябвало да е близо до мястото, където се намира нашия Лабиринт.

— Да — повторих аз.

— А онова петно е от южната страна, откъдето идва черният път.

Кимнах бавно, тъй като бях започнал да разбирам и предположението ми постепенно се затвърди в увереност.

— Какво означава това? — попита Рандъм. — Изглежда съответства на реалното състояние на нещата, но като се изключи този факт, не разбирам значението му. Защо бяхме доведени тук? Защо ни бе показан този Лабиринт?

— Не съответства на реалното състояние на нещата — отвърнах аз. — Това е реалното състояние на нещата.

Ганелон се извърна към нас.

— На онази сянка Земята, която посетихме — където си прекарал толкова много години, — чух едно стихотворение за двата пътя, които се разклонявали в гората — започна той. — Краят му беше: „Когато по неутъпкания поех, целият свят стана различен.“ Щом го чух, си спомних нещо, което ти веднъж ми бе казал: „Всички пътища водят към Амбър“. И тогава, както и сега, се замислих, колко важен е изборът, който правим, въпреки явно неизбежният край за всички онези, в чиито вени тече твоята кръв.

— Ти знаеш? — изненадах се аз. — Разбрал си?

— Така мисля. — Кимна, после посочи. — Това там, долу е истинският Амбър, нали?

— Да. Да, точно той е.

Ръката на Оберон

I

Ярко мълниеносно прозрение в тон със странното слънце…

Ето го… Разположено под тази светлина, нещото, което досега бях виждал обгърнато в мрак, озарено единствено от собственото си сияние: Лабиринта, величественият Лабиринт на Амбър, изхвърлен на брега върху овална пясъчна плитчина под/над едно странно небе-море.

… И аз знаех, чрез онзи вътре в мен, който ни свързваше, че този трябваше да е истинският. Което означаваше, че Лабиринта в Амбър не беше нищо друго, освен неговата първа сянка. Което означаваше…

Което означаваше, че самият Амбър не беше нищо друго освен сянка, макар и по-особена, тъй като Лабиринта не бе пренесен някъде отвъд пределите на Амбър, Ребма и Тир-на Ногт. Което пък тогава означаваше, че мястото, на което се бяхме озовали, по закона за предходността и съответствието, беше истинският Амбър.

— Как разбра? — попитах го аз.

— Знаеш, че умея да отгатвам, Коруин — отвърна ми той. — Спомням си всичко, което някога си ми казвал за това как стоят нещата в Амбър: как сянката му, заедно със сенките от вашите битки се простират върху света. Често се чудех, когато си мислех за черния път, дали нещо би могло да хвърли подобна сянка и върху самия Амбър. И си представях, че едно такова нещо би трябвало да е изключително първично, могъщо и тайно. — Той посочи към гледката пред нас. — Като това.

— Продължавай — казах аз.

Изражението на лицето му се промени и той повдигна рамене.

— Следователно, там би трябвало да съществува много по-дълбок пласт реалност, отколкото в твоя Амбър. — Ганелон се доизясни: — И там именно е била свършена мръсната работа. Животното, под чието покровителство се намираш, ни доведе до нещо, което прилича на такова място и това петно върху Лабиринта изглежда е мръсната работа. Съгласен ли си с мен?

Кимнах.

— Бях удивен не толкова от заключенията, колкото от проницателността ти — отвърнах аз.

— Предвари ме — обади се Рандъм от дясната ми страна, — но и аз дълбоко в себе си изпитвах същото усещане. Наистина съм убеден, че по някакъв начин онова там долу е основата, върху която е съграден нашия свят.

— Един външен човек понякога вижда нещата по-добре, отколкото онзи, който е вътре в тях — подхвърли Ганелон.

Рандъм ме погледна и после насочи цялото си внимание към гледката.

— Мислиш ли — попита той, — че нещата ще се променят още, ако слезем, за да поогледаме по-отблизо?

— Има само един начин да разберем — отвърнах аз.

— В колона по един тогава — съгласи се Рандъм. — Аз ще водя.

— Добре.

Рандъм насочваше коня си надясно, наляво, надясно, в дълга поредица от криволичещи движения, което ни принуждаваше да вървим на зиг-заг през по-голяма част от външната страна на стената. Продължавахме да се движим по начина, по който го бяхме правили през целия ден, като аз вървях плътно зад него, а Ганелон беше последен.

— Изглежда достатъчно безопасно вече — извика Рандъм назад.

— Засега — отвърнах аз.

— Някаква цепнатина в скалите отдолу.

Наведох се напред. Вдясно имаше отвор на пещера, на нивото на овалната плоскост. Разположението й беше такова, че бе останала скрита от погледа ни, докато бяхме стояли по-горе.

— Минаваме прекалено близо до нея — казах аз.

— … бързо, внимателно и тихо — добави Рандъм и изтегли меча си.

Извадих Грейсуондир от ножницата му, на един завой разстояние отзад над мен Ганелон изтегли своето оръжие.

Не минахме покрай отвора, а отново завихме наляво, преди да стигнем до него. Намирахме се на около десетина, петнайсет крачки, когато долових неприятна миризма, която не можах да определя. Ала конете явно се бяха справили по-добре от мен или пък просто си бяха черногледи по природа, защото присвиха уши, разшириха ноздри и започнаха разтревожено да пръхтят, докато в същото време се извръщаха встрани и дърпаха юздите. Поуспокоиха се от само себе си, веднага щом завихме и отново започнахме да се отдалечаваме от мястото. Бяха спокойни до момента, в който не стигнахме до края на спускането си и не започнахме да се приближаваме към повредения Лабиринт. Отказаха да се приближат до него.

Рандъм слезе от коня. Приближи се до очертанията на изрисуваната повърхност, спря и се втренчи в нея. След известно време заговори, без да се обръща назад.

— От всичко останало, което знаем, следва, че нарочно е бил повреден.

— Изглежда, че следва — отвърнах аз.

— Също така следва, че бяхме доведени дотук с определена цел.

— И аз бих казал същото.

— Тогава не се изисква кой знае какво въображение, за да се стигне до заключението, че сме тук с явната цел да определим как точно е бил повреден Лабиринта и какво може да се направи, за да бъде оправен.

— Вероятно. Каква е твоята диагноза?

— Все още никаква.

Той тръгна покрай очертанията на фигурата, надясно към отсрещната страна, откъдето започваше петното. Прибрах меча си в ножницата и се приготвих да сляза от коня. Ганелон се протегна и ме хвана за рамото.

— Мога да се справя и сам… — започнах аз.

Но той не обърна никакво внимание на думите ми и ме прекъсна:

— Коруин, сякаш има някаква малка грапавина там, към центъра на Лабиринта. Няма вид на нещо от самия него…

— Къде?

Той посочи и аз проследих ръката му.

Имаше някакъв чужд предмет близо до центъра. Пръчка? Камък? Хвърчащо парченце хартия…? Невъзможно бе да се определи с точност от такова разстояние.

— Видях го — отвърнах.

Слязохме от конете и се запътихме към Рандъм, който до този момент бе стоял наведен върху най-дясната част от фигурата, оглеждайки внимателно потъмнялото място.

— Ганелон забеляза нещо към центъра — казах аз.

Рандъм кимна.

— И аз го видях — потвърди той. — Опитвах се да определя възможно най-добрия начин, по който да се добера до него, за да го огледам по-отблизо. Не ми харесва идеята да вървя през един повреден Лабиринт. От друга страна се чудех на какво бих се изложил, ако се опитам да премина през почернялото място. Ти как мислиш?

— Да преминеш през каквото там е останало от Лабиринта би отнело доста време — отвърнах аз, — ако има противодействие равно на онова, което съществува у дома. Освен това ни учеха, че е смъртоносно да се отклоняваш от него, а в конкретната ситуация ще бъда принуден да се отклоня, когато стигна до петното. От друга страна, както ти казваш, ако стъпя на петното, бих могъл да вдигна на крак враговете ни. Така че…

— Така че никой от вас няма да го прави — прекъсна ме Ганелон. — Аз ще го направя.

Тогава, без да дочака отговора ни, той се засили, скочи върху потъмнялата част, прекоси я тичешком към центъра, спря толкова, колкото да вдигне някакъв малък предмет, обърна се и се втурна назад.

Няколко мига по-късно стоеше пред нас.

— Това, което направи, беше много опасно — каза му Рандъм.

Ганелон кимна.

— Но вие двамата и досега щяхте да го обсъждате, ако не го бях направил. — Той вдигна ръката си и я протегна към нас. — А сега, какво ще правите с това?

Държеше кинжал. Нанизано върху него, стоеше зацапано правоъгълно картонче. Взех ги от ръцете му.

— Прилича на Фигура — отбеляза Рандъм.

— Да.

Измъкнах картончето, позагладих измачканите места. Мъжът, който видях върху него, ми беше полупознат — което всъщност означаваше, че е и полунепознат. Русоляв, права коса, леко изострени черти, едва забележима усмивка, някак пренебрежителна.

— Не го познавам — казах аз.

— Дай и аз да го видя.

Рандъм взе картата от ръцете ми и смръщи вежди.

— Не — каза той след малко, — и аз не го познавам. Като че ли би трябвало да го познавам, но… Не.

В този момент конете възобновиха оплакванията си, но този път много по-силно. Беше ни необходимо само да извърнем глави, за да разберем причината за тяхното безпокойство, защото тя бе избрала точно този момент, за да се появи от пещерата.

— Дявол да го вземе — промълви Рандъм.

Съгласих се с него.

Ганелон си прочисти гърлото и насочи напред меча си.

— Някой да може да каже какво е това? — попита той.

Първото ми впечатление за звяра бе, че е змиеподобен, едновременно поради движенията му и поради факта, че дългата му дебела опашка изглеждаше повече като продължение на дългото му слабо тяло, отколкото като обикновен придатък. Движеше се на четири крака с двойни стави, стъпалата му бяха огромни, а ноктите отвратителни. Тясната му главичка завършваше с човка и докато то се приближаваше към нас, тя се поклащаше ту на едната страна, ту на другата, показвайки ни първо едното си бледосинкаво око, после другото. Огромни криле стояха прибрани от двете страни на тялото му — пурпур и нещо, подобно на кожа. Нямаше нито козина, нито пера, въпреки че на места по гърдите, раменете, гърба и по продължение на опашката си имаше люспи. От човката-щик до извиващото се връхче на опашката звярът изглеждаше малко по-дълъг от три метра. Чуваше се някакъв дрънчащ звук, докато се движеше и за миг зърнах отблясъците на нещо лъскаво върху шията му.

— Най-близкото до това чудо, което аз съм виждал — каза Рандъм, — е едно хералдическо животно — грифонът. Само че това е голо и мораво.

— Определено не е от нашите природни забележителности — добавих аз, изтеглих Грейсуондир и размахах острието му на едно ниво с главата на създанието.

Звярът изстреля червен, разцепен на две език. Повдигна криле на няколко сантиметра, после отново ги отпусна. Когато главата му се извиваше надясно, опашката му се преместваше наляво, после пак ляво — дясно, дясно — ляво — и така създаваше непрекъснато увеличаващ се, почти хипнотизиращ ефект, докато се приближаваше към нас.

Явно се интересуваше повече от конете, отколкото от нас, защото се готвеше да ни заобиколи. Насочваше се право към мястото, където стояха, треперещи и риещи с копита. Преместих се, за да препреча пътя му.

Тогава то се изправи на задните си крака.

Крилете му се вдигнаха нагоре и се разпериха, разстилайки се подобно на чифт увиснали платна, внезапно уловени от повея на вятъра. Изправено на задните си крака, то се извисяваше над нас и сега изглеждаше така, сякаш заемаше най-малко четири пъти по-голямо пространство от преди. И тогава изкряска, нададе ужасяващ ловен крясък или заплаха, при което ушите ми звъннаха. В същото време изплющя с криле, подскочи и се отдели от земята.

Конете хукнаха да бягат. Звярът беше извън досега ни. Тогава разбрах какво предизвикваше ярките проблясъци и дрънченето. Съществото беше вързано на дълга верига, която водеше обратно към вътрешността на пещерата. Точната дължина на „каишката“ му незабавно предизвика нещо повече от просто научен интерес.

Извърнах се, когато то премина със свистене, размахало криле и падна от другата ни страна. Не бе набрало достатъчно инерция, за да може да полети истински при това кратко издигане нагоре. Видях, че Звездин и Огнедишащ змей се носеха в галоп към най-отдалечения край на овала. Докато Яго, конят на Рандъм, бе препуснал в посока на Лабиринта.

Докоснал веднъж земята, звярът се обърна, сякаш за да преследва Яго, но всъщност ни проучи внимателно още веднъж и замръзна. Този път се намираше много по-близо — на по-малко от четири метра. Животното вирна глава, врътна към нас дясното си око, после отвори човка и издаде приглушен грачещ звук.

— Какво ще кажете да го нападнем сега? — попита Рандъм.

— Не, почакайте. Има нещо странно в поведението му.

То бе отпуснало глава, докато говорех и бе разперило криле върху земята. Удари три пъти с човка пред себе си и отново погледна нагоре. После прибра наполовина криле към тялото си. Опашката му потрепери и животното започна силно да я размахва насам-натам. Отвори човката си и отново издаде същият онзи грачещ звук.

В този миг нещо друго привлече вниманието ни.

Яго бе влязъл в Лабиринта, откъм страната на петното. Пет-шест метра навътре, застанал напряко през силовите линии, подобно на насекомо, попаднало върху листата на мухоловка, той бе заклещен близо до един от Воалите. Изцвили силно, когато искрите изригнаха около него, гривата му настръхна и остана изправена нагоре.

Още в същия миг, точно над него, небето взе да потъмнява. Но онова, което започна да се оформя, не беше просто облак водна пара. По-скоро това бе идеално по форма кръгло образувание, червено в центъра си и жълто по краищата, което се въртеше по посока на часовниковата стрелка. Внезапно до ушите ни достигна звук подобен на самотен камбанен звън, последван от хриптенето на задушаващ се кон.

Яго продължаваше да се бори. Първо освободи десния си крак, после отново го омота, докато освобождаваше левия, като цвилеше обезумяло през цялото време. Искрите се бяха издигнали до раменете му и той ги изтръскваше от тялото и врата си, като че ли бяха дъждовни капчици. Формите на тялото му придобиваха мек, мазен блясък.

Грохотът се усили и в центъра на червеното нещо над нас започнаха да си играят малки светкавици. В този миг вниманието ми бе привлечено от дрънчащ звук и като погледнах надолу открих, че пурпурният грифон се е плъзнал покрай нас и е застанал така, че да бъде между нас и свистящата червена стихия. Беше се присвил, подобен на фантастичен готически водоливник и извърнал глава, наблюдаваше зрелището.

Точно в този момент Яго освободи и двата си предни крака и се изправи на задните. В него вече имаше нещо нереално, което заедно с блясъка и искрите замъгляваше очертанията му. Може и да бе изцвилил в този момент, но всички останали звуци бяха заглушени от непрестанния грохот отгоре.

Нещо подобно на фуния се спусна от кънтящото образувание — ярко, искрящо, виещо и невероятно бързо. То докосна изправилия се на задните си крака кон и за миг очертанията на животното се увеличиха многократно, като право пропорционално на това ставаха все по-бледи и по-бледи. После той просто изчезна. За миг фунията остана неподвижна, подобно на идеално уравновесен похлупак. После грохотът започна да намалява.

Фунията бавно се издигна на съвсем малко разстояние — може би човешки бой — над Лабиринта. После изсвистя нагоре толкова бързо, колкото беше слязла.

Воят престана. Грохотът започна да стихва. Миниатюрните светкавици вътре в кръга избледняха. Цялото образувание започна да избледнява и да забавя движението си. Миг по-късно то се превърна просто в късче тъмнина, след още миг — изчезна.

Доколкото можех да видя, от Яго не бе останала никаква следа.

— Не ме питай — казах аз, когато Рандъм се извърна към мен. — Аз също нищо не знам.

Той кимна, после насочи вниманието си към нашия морав приятел, който точно тогава продрънкваше веригата си.

— Какво ще правим с това глупаво създание тук? — попита, като го посочи с върха на меча си.

— Имах смътното впечатление, че се опитваше да ни предпази — отвърнах аз и пристъпих напред. — Прикривай ме. Искам да опитам нещо.

— Сигурен ли си, че можеш да се движиш достатъчно бързо? — попита той. — С тази рана в хълбока…

— Не се притеснявай — отвърнах аз, малко по-самоуверено, отколкото бе необходимо и продължих да пристъпвам напред.

Беше прав за лявата ми страна. Заздравяващото намушкано място още ми причиняваше тъпа болка и явно затрудняваше движенията ми. Но в дясната ми ръка все пак се намираше Грейсуондир, а и това бе един от онези случаи, в които се доверявах неимоверно на собствените си инстинкти. Благополучно се бях осланял на това си чувство и в миналото. Беше време, когато подобни рискове просто изглеждаха съвсем в реда на нещата.

Рандъм се придвижи напред и надясно. Аз заобиколих отстрани и протегнах напред лявата си ръка така, както човек би опитал да се запознае с някое непознато куче, бавно. Нашият хералдичен приятел вече се бе изправил на крака и се обръщаше.

Обърна се отново към нас и се вгледа внимателно в Ганелон, там някъде вляво от мен. После видя ръката ми. Приведе глава и отново удари с човка по земята. Изграчи съвсем тихо — кратък бълбукащ звук, — вдигна глава и бавно я протегна напред. Размаха голямата си опашка, докосна пръстите ми с човка, после отново повтори странните си действия. Предпазливо поставих ръка върху главата му. Размаха на опашката се увеличи, главата му остана неподвижна. Почесах го внимателно зад врата и то бавно извъртя глава, сякаш това му харесваше. Отдръпнах ръката си и отстъпих крачка назад.

— Мисля, че сме приятели — промълвих тихо аз. — А сега опитай ти, Рандъм.

— Шегуваш ли се?

— Не, сигурен съм, че си в безопасност. Опитай.

— Какво ще направиш, ако се окаже, че грешиш?

— Ще се извиня.

— Страхотно.

Той се доближи и протегна ръка. Животното си остана приятелски настроено.

— Добре — каза той след около половин минута, като продължаваше да го потупва по врата — и какво доказахме с това?

— Че той е куче-пазач.

— Какво пази?

— Лабиринта, явно.

— Без да се замислям тогава — отвърна Рандъм и отстъпи назад, — бих казал, че има какво още да се иска от него. — Той посочи петното. — Това е напълно разбираемо, ако се отнася толкова приятелски към всеки, който не яде овес и не цвили.

— Моето предположение е, че умее да подбира. Възможно е също така да е бил поставен тук, след като Лабиринта вече е бил повреден, за да го защитава срещу по-нататъшни нежелани действия.

— Кой го е поставил?

— Аз самият също бих искал да знам. Явно някой, който е на наша страна.

— Можеш да доизпробваш теорията си, като позволиш на Ганелон да се приближи до него.

Ганелон остана неподвижен.

— Може да имате някаква характерна семейна миризма — промълви той накрая — или пък да харесва само амбърити. Така че, благодаря, но ще се въздържа.

— Добре. Не е чак толкова важно. Засега предположенията ти се оказаха добри. Как си обясняваш събитията?

— От двете групировки, които се опитват да се домогнат до трона — отвърна Ганелон, — тази, съставена от Бранд, Файона и Блийс е била, както ти самият каза, по-осведомена за характера на силите, които си играят с Амбър. Бранд не ти е дал конкретни доказателства за подобно нещо — освен ако не си пропуснал някои събития, които евентуално е споменал, — но независимо от това предположението ми е следното: повредата на Лабиринта представлява средството, чрез което съюзниците им си осигуряват достъпа до вашето царство. Един или няколко от тях са извършили грозното деяние, оставило тъмната следа. Ако кучето-пазач тук реагира на семейна миризма или на някаква друга специфична информация, която всички вие притежавате, тогава всъщност е възможно то да е било тук през цялото време и просто да не е сметнало за необходимо да направи нещо срещу нападателите.

— Възможно е — съгласи се Рандъм. — Имаш ли някаква представа как е било извършено?

— Може би — отвърна той. — Ще ти позволя да го демонстрираш вместо мен… ако искаш, разбира се.

— Какво трябва да направя?

— Ела насам — отвърна той, обърна се и се отправи към края на Лабиринта.

Последвах го. И Рандъм направи същото. Грифонът се промъкна отстрани до мен.

Ганелон се обърна и протегна ръка.

— Коруин, може ли да те помоля да ми дадеш кинжала, който взех?

— Заповядай — отвърнах, издърпах го от колана си и му го подадох.

— Питам те пак, какво трябва да направя? — поинтересува се Рандъм.

— Кръвта на Амбър — отвърна Ганелон.

— Не съм много сигурен, че идеята ми харесва — каза Рандъм.

— Всичко, което трябва да направиш, е да боднеш пръстта си с това — продължи Ганелон и му подаде кинжала — и да изстискаш капка кръв върху Лабиринта.

— И какво ще стане?

— Нека да опитаме и ще видим.

Рандъм ме погледна.

— Ти какво ще кажеш? — попита той.

— Давай. Нека разберем. Заинтригуван съм.

Той кимна.

— Добре.

Пое кинжала от Ганелон и бодна връхчето на малкия пръст на лявата си ръка. След това стисна пръста, като го държеше над Лабиринта. Появи се мъничка червена капчица, стана по-голяма, потрепери и падна.

В същия миг тънка струйка дим се вдигна от мястото, където бе капнала, придружена от тихо изпукване.

— Проклет да съм! — извика Рандъм, явно силно впечатлен.

Мъничката капчица кръв бе попила, постепенно разстилайки се до около размера на монета от половин долар.

— Готово — рече Ганелон. — Ето как е било направено.

Петънцето наистина представляваше миниатюрно подобие на масивното петно, по-нататък, вдясно. Грифонът-пазач нададе приглушен крясък и се отдръпна назад, въртейки глава ту към един от нас, ту към друг.

— Спокойно, приятелю, спокойно — казах аз и се протегнах към него, за да го успокоя отново.

— Но какво би могло да причини толкова голямо… — започна Рандъм, а после бавно наведе глава.

— Какво, наистина? — погледна го Ганелон. — Не виждам никакви следи, които да показват къде точно бе унищожен коня ти.

— Кръвта на Амбър — измърмори Рандъм. — Днес направо си пълен с прозрения, а?

— Накарай Коруин да ти разкаже за Лорейн, страната, в която живях толкова дълги години — отвърна той. — Страната, където се появи Черния кръг. Винаги съм нащрек за последствията от тези сили, въпреки че ги познавам само от разстояние. Нещата започнаха да ми се изясняват с всяка нова подробност, научена от вас. Да, сега наистина съм пълен с прозрения, сега, когато знам повече за начина им на действие. Попитай Коруин какво мисли за своя генерал.

— Коруин — обърна се към мен Рандъм, — дай ми промушената Фигура.

Извадих я от джоба си и я поизгладих. Петната сега изглеждаха много по-зловещи. Имаше и още нещо, което ме порази. Не вярвах изобщо да бе изработена от Дуоркин — мъдрец, вълшебник, художник и някога възпитател на децата на Оберон. Досега никога не ми бе хрумвало, че и някой друг може да е в състояние да изработи Фигура. Въпреки че стилът на тази наистина ми изглеждаше някак познат, тя не беше работа на Дуоркин. Къде преди бях виждал подобен строг рисунък, не толкова непринуден, колкото този на учителя? Всяко движение бе предварително обмислено, още преди перото да докосне хартията. Имаше и още нещо, което не беше както трябва — някаква свойствена идеализация, различна от тази на нашите собствени Фигури, сякаш художникът е работил, воден от стари спомени, мимолетни впечатления или чужди описания, вместо с истинския жив човек.

— Фигурата, Коруин. Ако обичаш — повтори Рандъм.

Имаше нещо в начина, по който го каза, което ме накара да се поколебая. То събуди у мен усещането, че Рандъм по някакъв начин се е озовал на една крачка пред мен по отношение на нещо важно, усещане, което никак не ми харесваше.

— Потупах стария грозник заради теб и току-що се убодох в името на общата ни кауза, Коруин. Сега позволи ми да видя тази Фигура.

Подадох му я. Опасенията ми се засилиха, когато той я взе в ръка и смръщи вежди. Защо изведнъж се бях оказал в ролята на глупака? Дали нощта, прекарана в Тир-на Ногт забавяше мисловната дейност? Защо…

Рандъм започна да псува, поредица от вулгаризми, които нищо от онова, с което се бях сблъскал в дългата си военна кариера, не можеше да надмине.

После:

— Какво има? — попитах аз. — Нищо не разбирам.

— Кръвта на Амбър — каза той най-накрая. — Които и да са го направили, първо са минали през Лабиринта. После са застанали в центъра и са се свързали с този човек посредством Фигурата му. Когато е отговорил и е бил постигнат стабилен контакт, те са го наръгали. Кръвта му е изтекла върху Лабиринта и е повредила част от него, както направи моята тук.

Той млъкна, колкото да си поеме няколко пъти дълбоко въздух.

— Мирише на някакъв ритуал — отбелязах аз.

— Проклети ритуали! — извика Рандъм. — Всичките да бъдат проклети! Един от тях ще умре, Коруин. Аз ще го убия — него или нея.

— Все още не…

— Какъв глупак съм — продължи той, — да не разбера веднага. Погледни! Погледни по-внимателно!

Тикна в ръцете ми пронизаната Фигура. Вгледах се. Все още нищо не разбирах.

— А сега, погледни мен! Погледни ме!

Направих го. После отново се взрях в картата.

Разбрах какво искаше да каже.

— Никога не съм означавал за него нещо повече от далечен отзвук на живота в Амбър. Но те са използвали сина ми — заяви Рандъм. — Това трябва да е портрет на Мартин.

II

Застанал там, до повредения Лабиринт, вглеждайки се в портрета на мъжа, който можеше да е или да не е синът на Рандъм, който можеше да е умрял или да не е от раната, нанесена му с нож от някоя точка вътре в Лабиринта, аз се извърнах и закрачих с гигантски стъпки назад в паметта си, за да преповторя набързо събитията, които ме бяха довели до този миг на странно откровение. Съвсем наскоро бях научил толкова много неща, че случилото се през изминалите няколко години, сякаш съставляваше съвсем различна история от онази, която бе представлявало тогава, когато го бях изживявал. Сега тази нова вероятност и върволицата идеи, които тя загатваше, току-що отново изцяло бе променила картината.

Не знаех дори как се казвам, когато се събудих в „Гринуд“, в онази частна клиника в отдалечените предградия на Ню Йорк, където, непосредствено след катастрофата, бях прекарал двете, напълно изтрити от паметта ми, седмици. Съвсем наскоро ми бе казано, че самата катастрофа е била устроена от брат ми Блийс, незабавно след бягството ми от санаториума Портър в Олбъни. Научих това от брат ми Бранд, който преди това ме бил въдворил там чрез фалшива психиатрична диагноза. В Портър съм бил подложен на електрошокова терапия в продължение на няколко дни. Ефектът бил доста съмнителен, но по всяка вероятност бил свързан с възвръщането на част от паметта ми. Явно, точно това е уплашило Блийс и го е накарало да се опита да посегне на живота ми по време на моето бягство, продупчвайки гумите на колата ми точно на завоя над езерото. Това без съмнение щяло да причини смъртта ми, ако Бранд не се намирал само на една крачка зад Блийс и не се появил, за да защити „застраховката си“, т.е. мен. Той ми каза, че съобщил на ченгетата, извлякъл ме от езерото и ми оказал първа помощ, докато линейката пристигнала. Малко след това бил заловен от бившите си съюзници — Блийс и сестра ни Файона, — които го затворили в охранявана кула на отдалечено сред Сенките място.

Имало две клики, стремящи се към трона, едната — заговорничела, а другата се опитвала да осуети заговора чрез друг заговор. Следвали се един друг по петите, дишали си във вратовете и си причинявали всичко, което можело да се измисли, предвид конкретните обстоятелства. Нашият брат Ерик, подкрепен от братята ни Джулиан и Кейн, се подготвяли да завземат трона, останал задълго празен, поради необяснимото отсъствие на баща ни Оберон. Необяснимо за Ерик, Джулиан и Кейн. За другата групировка, съставена от Блийс, Файона, а до скоро и от Бранд, не било необяснимо, защото сами били отговорни за него. Те били подредили нещата по този начин, за да разчистят на Блийс пътя към трона. Но Бранд извършил тактическа грешка, като се опитал да привлече Кейн към тяхната игра за трона, при което Кейн решил, че му се предлага по-добра възможност, ако поддържа страната на Ерик. Това поставило Бранд в положение близко до критичното, от което не следвало веднага, че ще разкрие самоличността на съучастниците си. Горе-долу по същото време, Блийс и Файона решили да използват скритите си съюзници против Ерик. Бранд не се съгласил с това, страхувайки се от мощта на тези сили и в резултат бил отхвърлен от Блийс и Файона. Когато всички хукнали по петите му, той потърсил начин да разруши изцяло равновесието на силите, като се пренесъл на сянката Земя, където Ерик ме бил оставил да умра преди много векове. По-късно Ерик научил, че не съм умрял, но имам пълна амнезия, което било горе-долу равносилно. Все пак оставил сестра ни Флора да ме следи в моето изгнаничество и решил, че с това нещата се приключват. Бранд ми каза, че той ме е въдворил в Портър в отчаяния си опит да възстанови паметта ми — необходимо предварително условие, преди завръщането ми в Амбър.

Докато Файона и Блийс се оправяли с Бранд, Ерик се свързал с Флора. Тя уредила преместването ми в „Гринуд“ от клиниката, в която полицията ме била закарала, като инструктирала да ме държат упоен. В същото време Ерик започнал да се подготвя за коронацията си в Амбър. Малко след това идиличното съществувание на нашия брат Рандъм в Тексорами било нарушено. Бранд успял да му изпрати съобщение извън нормалните семейни канали — тоест, Фигурите, — с молба да го освободи. Докато Рандъм, който за щастие не поддържал нито едната, нито другата страна в борбата за власт, се занимавал с това, аз успях да избягам от „Гринуд“, въпреки че все още не бях възвърнал изцяло паметта си. След като се сдобих с адреса на Флора от изплашения директор, аз се отправих към къщата й в Уестчестър. Започнах да блъфирам и се нанесох вътре в ролята на пансионер. Рандъм, междувременно, не успял да постигне кой знае какъв успех в опитите си да освободи Бранд. След като убил змиеподобния часовой на кулата, трябвало да избяга от пазачите й, за което използвал една от странните движещи се скали в тази местност. Пазачите, смела шайка от не твърде човекоподобни момчета, успяла да го последва през Сенките, подвиг обикновено непостижим за неамбърити. Тогава Рандъм избягал на сянката Земя, където аз насочвах Флора по погрешни пътеки, докато в същото време се опитвах да намеря истинския път към просветлението по отношение на моето собствено положение. Пресичайки континента в отговор на уверенията ми, че ще бъде под моя закрила, Рандъм бе дошъл при мен, убеден, че преследвачите му са мое творение. Когато му помогнах да ги унищожи, той останал твърде озадачен, но нямал желание да повдига този въпрос, тъй като по всичко изглеждало, че съм въвлечен в някакви собствени маневри по отношение на трона. Всъщност, много лесно бе изигран да ме отведе обратно в Амбър през Сенките.

Тази авантюра в някои отношения се бе оказала ползотворна, докато в други не чак толкова задоволителна. Когато най-накрая разкрих истинското си състояние, Рандъм и нашата сестра Дирдри, която бяхме срещнали по пътя, ме заведоха до огледалния на Амбър град в дълбините на морето — Ребма. Там преминах през отражението на Лабиринта и в резултат възстанових по-голямата част от спомените си — във връзка с това възникна и въпросът дали аз съм истинският Коруин или просто една от неговите сенки. От Ребма се отправих към Амбър, използвайки силата на Лабиринта, за да се пренеса мигновено у дома. След като се бих на дуел с Ерик, дуел, който нищо не реши, аз избягах чрез Фигурите във владенията на скъпия си брат и евентуален бъдещ убиец — Блийс.

С Блийс се съюзихме, за да атакуваме Амбър — зле ръководена битка, която изгубихме. Блийс изчезна по време на решителната схватка, при обстоятелства, които изглеждаха фатални. Колкото повече неща обаче научавах, и колкото повече се замислях върху случилото се, толкова по-вероятно ми се струваше да не са се оказали чак толкова фатални. Това нападение стана причина да се превърна в пленник на Ерик и, макар против волята си до известна степен, в съучастник на неговата коронация. После той ме ослепи и захвърли в тъмница. Няколкото години, прекарани в подземните килии на Амбър бяха станали свидетел на възстановяването на зрението ми, в права пропорционалност обаче с влошаването на умствените ми възможности. Само внезапното появяване на стария съветник на татко Дуоркин, в много по-лошо умствено състояние от мен, бе разкрило пътя към бягството.

След това се заех да си възстановя силите и реших да бъда по-предпазлив следващия път, когато тръгна да търся Ерик. Стигнах през Сенките до Авалон, древната земя, която някога бях управлявал, с намерението да се сдобия с едно вещество, уникално със свойствата си да предизвиква взривове в Амбър. От всички амбърити за съществуването на подобно вещество знаех единствено аз. По пътя минах през земите на Лорейн, където срещнах моя стар авалонски пълководец Ганелон или пък някой, който много приличаше на него. Останах там заради един ранен рицар, едно момиче и една местна заплаха, странно наподобяваща нещо, което се появяваше в покрайнините и на самия Амбър — постоянно нарастващ черен кръг, свързан по някакъв начин с черния път, по който се движеха нашите врагове — факт, за който отчасти държах отговорен и себе си, заради клетвата, която бях изрекъл по време на моята слепота. Спечелих битката, изгубих момичето и продължих по пътя си към Авалон, заедно с Ганелон.

Когато стигнахме до Авалон, бързо научихме, че градът се намира под закрилата на моя брат Бенедикт, който имал проблеми, поради ситуация, сходна на заплахата от черния кръг\черния път. Бенедикт изгубил дясната си ръка в решителната схватка, но спечелил победа в битката си със зловещите амазонки. Той първо ме предупреди да запазя намеренията си към Ерик и Амбър само на теория и чак след това ни предложи гостоприемството на едно от именията си, докато той самият остана в продължение на още няколко дни на бойното поле. И точно в неговото имение срещнах Дара.

Дара ми каза, че е правнучка на Бенедикт и нейното съществуване се пази в тайна от Амбър. Тя измъкна каквото можа от мен за Амбър, за Лабиринта, за Фигурите и за нашата способност да преминаваме при Сенките. Освен това изумително добре владееше шпагата. Двамата се любихме при моето завръщане от пътуването ми през Сенките до едно място, откъдето се бях сдобил с достатъчно количество необработени диаманти, за да се разплатя за нещата, от които щях да се нуждая за атаката ми срещу Амбър. На следващия ден ние с Ганелон взехме необходимите ни запаси от химикали и се отправихме към сянката Земя, където бях прекарал заточението си, за да се сдобием с огнестрелни оръжия и амуниции, произведени според инструкциите ми.

По пътя имахме някои трудности по протежение на черния път, който сякаш бе разширил обсега си на влияние и сред световете на Сенките. Успяхме да се справим с проблемите, които ни създаваше, но аз едва не загинах в един дуел с Бенедикт, който ни бе проследил, лудешки минавайки през Сенките. Прекалено вбесен, за да обяснява каквото и да било, той започна да се бие с мен сред малка горичка — все още бе по-добър от мен, владееше отлично оръжието, дори и с лявата си ръка. Успях да го победя само, защото използвах номер, свързан с едно свойство на черния път, за което той нищо не знаеше. Бях сигурен, че иска да ме убие, заради аферата с Дара. Но не. С няколкото думи, които си разменихме, той отрече изобщо да знае за съществуването на подобна жена. Тръгнал след нас убеден, че съм убил слугите му. Всъщност, Ганелон наистина бе открил няколко скорошни трупа в гората около имението на Бенедикт, но се бяхме разбрали да забравим за тях, тъй като нито знаехме кои са, нито пък имахме желание да усложняваме още повече съществуването си.

След като оставих Бенедикт под грижите на брат ни Жерар, когото чрез Фигурата му бях призовал от Амбър, ние с Ганелон продължихме към сянката Земя. Въоръжихме се, вербувахме ударна сила от Сенките и се отправихме към Амбър, за да го атакуваме. Но при пристигането си открихме, че Амбър вече е нападнат от същества, които бяха дошли по черния път. Моите нови оръжия бързо обърнаха битката в полза на Амбър. Брат ми Ерик загина по време на боя, оставяйки на мен проблемите си, враждебността си и Рубина на справедливостта — управляващо времето оръжие, което бе използвал срещу мен, когато с Блийс атакувахме Амбър.

Точно в този миг се появи Дара, префуча край нас, влезе в Амбър, откри Лабиринта и успя да премине през него — убедително на пръв поглед доказателство, че наистина имаме някаква роднинска връзка. По времето на това изпитание тя демонстрира странно физическо преобразяване. В края на Лабиринта Дара заяви, че Амбър ще бъде унищожен. После изчезна.

Седмица по-късно брат ни Кейн бе убит, при обстоятелства, нагласени така, че да изкарат мен виновен. Фактът, че бях убил убиеца му, едва ли бе достатъчно доказателство за моята невинност, тъй като последният, естествено, не беше в състояние да го потвърди. Осъзнах някак си, че бях виждал подобни нему и преди, в лицето на онези създания, които бяха преследвали Рандъм до къщата на Флора. Най-накрая намерих време да седна заедно с Рандъм и да изслушам цялата история за неговия неуспешен опит да спаси Бранд от кулата му.

Самият Рандъм, след като го оставих в Ребма — преди години, когато се отправих към Амбър, за да се бия на дуел с Ерик — бе принуден от кралицата на Ребма, Мойри, да се ожени за една дама от нейния двор: Вайъли, красиво, сляпо момиче. Това отчасти се явяваше като наказание за Рандъм, който преди години бе изоставил покойната дъщеря на Мойри бременна с Мартин, вероятният човек от повредената Фигура, която Рандъм сега държеше в ръцете си. Неочаквано за Рандъм, той явно се бе влюбил във Вайъли и сега живееше заедно с нея в Амбър.

След като си тръгнах от Рандъм, аз взех Рубина на справедливостта и го свалих долу в залата с Лабиринта. Там, последвах откъслечните напътствия, които бях получил и го настроих подходящо, така че да мога да го използвам. Изпитах някои необичайни усещания по време на опитите си, но успях да придобия власт над неговото най-явно свойство: способността му да управлява метереологичните явления. После разпитах Флора за всичко, свързано с моето изгнаничество. Версията й изглеждаше достоверна и отговаряше на фактите, с които аз самият разполагах, макар да имах чувството, че скрива нещо във връзка със събитията по времето на моята катастрофа. Тя потвърди, че убиецът на Кейн е от същия вид като онези същества, които Рандъм и аз бяхме победили в дома й в Уестчестър. Увери ме в поддръжката си във всичко, с което понастоящем бих могъл да се заема.

По времето, когато бях изслушал историята на Рандъм, аз все още не знаех нищо за двете групировки и техните машинации. Затова реших, че ако Бранд все още е жив, неговото спасяване е от първостепенно значение. Ако не за друго, то поради факта, че той явно притежаваше сведения, които някой не искаше да бъдат разпространени. Хрумна ми и конкретен начин за постигането на това, но изпълнението му бе отложено за известно време — толкова, колкото ни бе необходимо на двамата с Жерар, за да върнем тялото на Кейн обратно в Амбър. Жерар използва част от това време, за да ме пребие до безсъзнание, просто в случай, че съм забравил, че е способен на подобна героична постъпка, а и за да придаде допълнителна тежест на думите си, когато ми съобщи, че той собственоръчно ще ме убие, ако се окажа инициатора на настоящите злочестини на Амбър. Беше побой пред затворен кръг от подбрана публика — наблюдаван бе от цялото семейство, посредством Фигурата на Жерар. Това било начин да се презастрахова, ако аз действително съм бил виновника и ми хрумнело, заради отправената ми заплахата, да премахна името му от списъка на живите. После двамата продължихме към Горичката на еднорога и изкопахме тялото на Кейн. И именно тогава наистина успяхме да зърнем за миг легендарния еднорог на Амбър.

Същата вечер се събрахме в библиотеката на двореца в Амбър — бяхме Рандъм, Жерар, Бенедикт, Джулиан, Дирдри, Файона, Флора, Луела и аз самият. Именно тук изпробвахме идеята ми за намирането на Бранд. Тя се състоеше в това и деветимата едновременно да опитаме да се свържем с него посредством Фигурата му. Успяхме.

Свързахме се и можахме да го пренесем обратно в Амбър. В разгара на вълнението — както всички се бяхме скупчили наоколо, — докато Жерар го пренасяше, някой заби кинжал в хълбока на Бранд. Жерар незабавно се самоназначи за лекуващ лекар и опразни стаята.

Останалите се преместихме във всекидневната на долния етаж, за да обсъдим случилото се. Тогава именно Файона ме уведоми, че Рубина на справедливостта може да причинява и вреда, когато се носи продължително време, като подхвърли евентуалната възможност именно той, а не раните, да е причинил смъртта на Ерик. Един от първите признаци, смяташе тя, е изкривяването на усещането за време — явно забавяне на събитията във времето, представляващо всъщност ускоряване на психологичните процеси. Реших да бъда по-предпазлив. Тя бе много по-осведомена за тези неща от нас, останалите, тъй като някога беше добра ученичка на Дуоркин.

И сигурно е била права. Може би имаше подобно въздействие върху хода на събитията онази вечер, когато се бях оттеглил в собствените си покои. Или поне изглеждаше така, като че ли онзи, който се бе опитал да ме убие, се бе движил малко по-бавно, отколкото аз самият бих го правил при подобни обстоятелства. Именно поради това, ударът бе почти успешен. Острието ме бе засегнало отстрани и светът бе изчезнал.

Докато животът бавно се процеждаше през мен, аз се събудих в моето старо легло, в моя стар дом на сянката Земя, която бях обитавал толкова дълго като Карл Кори. Нямах ни най-малка представа как съм бил върнат. Изпълзях навън в снежната виелица. Като с мъка се удържах в съзнание, успях да скрия Рубина на справедливостта в моята стара купчина тор, защото светът около мен сякаш наистина бе започнал да намалява хода си. После се отправих към шосето, с намерението да спра някой минаващ автомобил.

Човекът, който ме откри и ме откара в най-близката болница, се оказа моя приятел и бивш съсед — Бил Рот. В болницата бях лекуван от същия лекар, който се бе погрижил за мен преди години, по време на автомобилната ми катастрофа. Той заподозря, че може да се окажа психично болен, тъй като в регистрите им нещата бяха отразени по стария фалшифициран начин.

Бил се появи малко по-късно и ми помогна да разбера доста неща. Адвокат по професия, той бил обзет от любопитство по време на моето изчезване и проучил туй-онуй. Научил за подправеното удостоверение и успешните ми бягства. Дори притежаваше подробности за тези неща и за самата катастрофа. Бил бе усетил, че в мен има нещо странно, но това изобщо не го бе притеснило.

По-късно Рандъм се свърза с мен посредством Фигурата ми и ме уведоми, че Бранд бе дошъл в съзнание и иска да ме види. С помощта на Рандъм се върнах в Амбър. Отидох да видя Бранд. Именно тогава научих за естеството на борбата за надмощие, която се бе водила около мен и за самоличността на участниците. Неговата история, заедно с онова, което Бил ми бе казал на сянката Земя, най-накрая внесе някаква логика и последователност в събитията през последните няколко години. Той също така ми разказа повече и относно характера на опасността, с която понастоящем се бяхме сблъскали.

През следващия ден не правих нищо, привидно за да се подготвя за посещението си в Тир-на Ногт, а всъщност за да си подсигуря допълнително време, през което да се възстановя от раната си. Но все пак трябваше да спазя обичая. И така, онази нощ наистина се отправих към небесния град. Горе се натъкнах на объркваща сбирка от знаци и предзнаменования, които по всяка вероятност не означаваха нищо, а от призрака на моя брат Бенедикт се сдобих и с една странна механична ръка.

Когато се завърнах от това пътешествие в небето, преди отново да поемем през Колвир към къщи, с Рандъм и Ганелон закусихме. Бавно, напълно озадачаващо, местността около нас започна да се променя. Сякаш вървяхме през Сенките, нещо почти невъзможно, толкова близо до Амбър. Когато стигнахме до това заключение, се опитахме да променим пътя си, но нито аз, нито Рандъм бяхме в състояние да въздействаме върху променящата се гледка. Точно тогава пред погледите ни се появи еднорогът. Изглежда искаше да го последваме. Така и направихме.

Той ни преведе през калейдоскопна поредица от промени, докато накрая не се озовахме на това място, където вече ни бе изоставил сами да си блъскаме главите. Сега, когато събитията в своята последователност се бяха претърколили през главата ми, в периферията си умът ми се раздвижи, проби си път нататък и се върна към онова, което Рандъм току-що бе казал. Усетих, че отново съм крачка пред него. Не знаех за колко дълго щеше да се запази това състояние на нещата, но осъзнах къде бях виждал произведения на същата ръка, която бе пресъздала прободената Фигура.

Бранд често рисуваше, когато изпаднеше в някой от неговите меланхолични периоди и аз се сетих за предпочитаната от него техника, докато си спомнях платно след платно всичко, което бе потъмнявал или изсветлявал. Към това можеше да се прибави и кампанията му от преди години да събира спомени и описания на Мартин от всеки, който го бе познавал. Тъй като Рандъм още не бе разпознал стила му, запитах се колко ли време щеше да мине, преди да се досети, както аз самият току-що бях направил, за евентуалния краен резултат от събираната от Бранд информация. Дори и неговата ръка да не бе забила кинжала, Бранд бе замесен в това чрез създаване на средството за покушение. Познавах Рандъм достатъчно добре, за да съм наясно, че наистина щеше да направи онова, което бе казал. Щеше да се опита да убие Бранд, веднага щом видеше връзката. Ставаше повече от неприятно.

Това нямаше нищо общо с факта, че Бранд по всяка вероятност ми бе спасил живота. Смятах, че съм си уредил сметките с него, като го измъкнах от онази проклета кула. Не. Онова, което ме накара да потърся начин да заблудя Рандъм или поне да го забавя, не беше нито признателност, нито проява на някакви братски чувства. Подтикна ме просто голият, безпристрастен факт, че имах нужда от Бранд. Той самият знаеше това. Моята причина да го спася бе не по-малко подчинена на общото благо, отколкото неговата, когато ме е изтеглил от езерото. Бранд притежаваше нещо, от което сега имах нужда: познания. Той веднага бе осъзнал това и ги бе разпределил на малки дажби — като се надяваше така да откупи живота си.

— Наистина виждам приликата — отвърнах на Рандъм, — и може би наистина си прав за онова, което се е случило.

— Естествено, че съм прав.

— Всъщност, картата е била промушена — добавих аз.

— Явно. Не…

— Значи не е бил пренесен тук чрез Фигурата. Онзи, който го е извършил, е установил контакт, но не е успял да го убеди да премине.

— Е, и? Контактът е бил усилен до точката на достатъчна плътност и близост, така че въпреки всичко е бил в състояние да го намушка. По всяка вероятност дори го е блокирал със силата на волята си и го е задържал на мястото, където се е проляла кръвта. Момчето вероятно не е имало кой знае какъв опит с Фигурите.

— Може и да си прав, а може и да не си — отвърнах аз. — Луела или Мойри сигурно ще могат да ни разкажат какво точно е знаел за Фигурите. Но аз предполагам, че има вероятност контактът да е бил разрушен, преди да е настъпила смъртта. Ако е наследил твоите възстановителни способности, трябва да е оцелял.

— Трябва! Не са ми нужни празни догадки! Искам отговори!

Опитах се мислено да претегля нещата. Бях убеден, че знам нещо, което той не знае, но източникът ми не беше най-надеждният. Освен това предпочитах да премълча евентуалната възможност, тъй като не бях имал шанс да я обсъдя с Бенедикт. От друга страна, Мартин беше син на Рандъм, а аз исках да отвлека вниманието му от Бранд.

— Рандъм, май ми хрумна нещо — казах аз.

— Какво?

— Точно след като Бранд бе намушкан — започнах аз, — когато всички се събрахме във всекидневната, спомняш ли си, че разговорът се обърна към Мартин?

— Да. Нищо ново не излезе наяве.

— Разполагах с нещо, което можех да добавя тогава, но се въздържах, защото всички бяхме там. А също така и защото исках да го обсъдя на четири очи със засегнатата страна.

— Кой?

— Бенедикт.

— Бенедикт? Какво общо има той с Мартин?

— Не знам. Затова и предпочетох да го запазя в тайна, докато бъда наясно. Освен всичко друго, източникът ми на информация щеше да го накара да избухне.

— Продължавай.

— Дара. Бенедикт винаги ужасно се вбесява, щом спомена името й, но въпреки това доста от нещата, които ми бе казала, се оказаха верни — например, пътуването на Джулиан и Жерар по черния път, раняването им, престоят им в Авалон. Бенедикт призна че всичко това се е случило наистина.

— Какво ти е казала за Мартин?

Да, какво всъщност. Как точно да му го кажа, без да издам работата с Бранд…? Дара бе споменала, че преди доста години Бранд многократно посещавал Бенедикт в Авалон. Разликата във времето между Амбър и Авалон е такава, че бе твърде вероятно, като се замислих за това сега, визитите да съвпадат с периода, когато Бранд толкова активно е търсел сведения за Мартин. Чудех се, какво ли е продължило да го привлича там, след като той и Бенедикт никога не са били особено близки.

— Само, че Бенедикт е имал гост на име Мартин и тя мислела, че той е от Амбър — излъгах аз.

— Кога?

— Преди известно време. Не съм съвсем сигурен.

— Защо не си ми казал това по-рано.

— Не е кой знае какво и освен това ти не даваше признаци да си много загрижен за Мартин.

Рандъм измести погледа си към грифона, свит и гукащ от дясната ми страна, после кимна.

— Вече съм загрижен — отвърна той. — Нещата се промениха. Ако все още е жив, бих искал да се запозная с него. Ако ли пък не…

— Добре — отвърнах аз. — Най-добрият начин да разберем едното или другото, е като измислим как да се приберем у дома. Вярвам, че видяхме онова, което трябваше да видим и бих желал да се махна оттук.

— Помислих за това — отвърна той — и ми хрумна, че по всяка вероятност бихме могли да използваме Лабиринта за тази цел. Просто се насочваме към центъра и се прехвърляме обратно.

— Да минем през петното? — попитах аз.

— Защо не? Ганелон вече опита и нищо не му стана.

— Секунда само — намеси се Ганелон. — Не съм казвал, че беше лесно и съм сигурен, че няма да можете да принудите конете да минат оттам.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз.

— Спомняш ли си мястото, на което пресякохме черния път тогава, когато бягахме от Авалон?

— Разбира се.

— Е, онова което усетих, когато взимах обратно картата и кинжала, беше подобно на безпокойството, което ни обзе тогава. Това бе една от причините, поради които тичах като луд. Бих предпочел да опитаме отново Фигурите, имайки предвид теорията си, че това място съответства на Амбър.

Кимнах.

— Добре. Все пак можем да опитаме да улесним възможно най-много прехвърлянето си. Нека първо да приберем конете.

Направихме го и докато го правехме, разбрахме точната дължина на каишката на грифона. Звярът бе принуден да спре на около трийсетина метра от отвора на пещерата и незабавно започна да кряска жаловито. Това не ни улесни в опитите ни да укротим конете, но ми хрумна нещо странно, което обаче реших да запазя за себе си.

Веднага щом успяхме да овладеем нещата, Рандъм намери Фигурите си, а и аз извадих моите.

— Да опитаме с Бенедикт — предложи той.

— Добре. Вече можем.

Забелязах веднага, че картите отново са станали студени, добър знак. Изрових тази на Бенедикт и започнах да се подготвям. До мен Рандъм направи същото.

Връзката бе осъществена почти незабавно.

— Какво става? — попита Бенедикт, погледът му премина първо през Ганелон, после през Рандъм и конете и най-накрая срещна моя.

— Ще ни пренесеш ли? — попитах аз.

— И конете ли?

— И тях.

— Хайде, идвайте.

Той протегна ръка и аз я докоснах. Всички се насочихме към него. Няколко мига по-късно стояхме заедно с Бенедикт на високо, каменисто място. Мразовит вятър развяваше дрехите ни. Слънцето на Амбър бе преминало зенита сред едно изпълнено с облаци небе.

Бенедикт бе облечен в пристегнат кожен жакет, носеше кожени гамаши. Ризата му беше бледо жълта. Оранжева пелерина прикриваше онова, което бе останало от дясната му ръка. Той стисна продълговатата си челюст и се втренчи надолу към мен.

— Интересно бе мястото, от което така се бяхте разбързали — каза той. — Зърнах нещо от пейзажа.

Кимнах.

— И от тази височина гледката е интересна — отвърнах аз, забелязвайки малкия далекоглед на колана му, като едновременно с това осъзнах, че се намираме на широката скална тераса, от която Ерик бе командвал битката в деня на своята смърт и моето завръщане. Приближих се, за да огледам тъмната ивица през Гарнат, ниско долу, простираща се чак до хоризонта.

— Да — каза той. — По всичко личи, че черният път е затвърдил границите си на повечето места. Въпреки че някъде все още се разширява. Почти като че ли се доближава до пълното съответствие с нещо като — лабиринт… А сега, кажете ми откъде точно дойдохте?

— Прекарах нощта в Тир-на Ногт — казах аз, — и сутринта се залутахме, докато пресичахме Колвир.

— Това никак не е лесно. Да се загубиш в собствената си планина. Трябва просто да вървиш на изток. Посоката, от която, както е известно, изгрява слънцето.

Почувствах как лицето ми пламна.

— Имаше един неприятен инцидент — отвърнах и обърнах поглед настрани. — Изгубихме един кон.

— Какъв инцидент?

— Сериозен — за коня.

— Бенедикт — намеси се Рандъм, като внезапно вдигна глава от, както миг по-късно осъзнах, промушената Фигура, — какво можеш да ми кажеш за моя син Мартин?

Преди да заговори, в продължение на няколко мига Бенедикт се вглежда втренчено в него. После попита:

— Откъде такъв внезапен интерес?

— Имам основание да вярвам, че може да е мъртъв — отвърна той. — Ако е така, искам да отмъстя. Ако не е така… е, добре, мисълта, че може да е мъртъв, ме разстрои доста. Ако все още е жив, бих искал да го видя и да поговоря с него.

— Какво те кара да мислиш, че може да е мъртъв?

Рандъм ме погледна. Аз кимнах.

— Започни от закуската — предложих.

— Докато той прави това, аз ще намеря нещо за обяд — подхвърли Ганелон и взе да рови в една от чантите.

— Еднорогът ни водеше… — започна Рандъм.

III

Седяхме мълчаливо. Рандъм бе спрял да говори и Бенедикт се взираше в небето над Гарнат. Лицето му не издаваше нищо. Отдавна се бях научил да уважавам мълчанието му.

Накрая рязко наведе глава и се извърна да погледне Рандъм.

— От доста време подозирам нещо такова — започна Бенедикт, — заради нещата, които татко и Дуоркин се изпуснаха да кажат преди години. Имах чувството, че съществува първичен Лабиринт, който те или са открили или са сътворили, поставяйки нашия Амбър само на крачка от него, така че да може да черпи от силите му. Никога не съм имал и най-малка представа как човек би могъл да се озове там. — Той се обърна назад към Гарнат и посочи с брада. — Значи твърдите, че това съответства на направеното върху онзи Лабиринт?

— Така изглежда — отвърна Рандъм.

— … и е причинено от проляната кръв на Мартин?

— Така мисля.

Бенедикт вдигна Фигурата, която Рандъм му бе подал по време на разказа. Досега не бе казал нищо по въпроса.

— Да, наистина е Мартин. Той дойде при мен, след като напуснал Ребма. Остана тук доста дълго.

— Защо е дошъл при теб? — попита Рандъм.

Бенедикт леко се усмихна.

— Трябвало е да отиде някъде, все пак — отвърна той. — Беше му дошло до гуша от положението му в Ребма, изпитваше противоречиви чувства към Амбър, млад, свободен и току-що сдобил се със силата си чрез Лабиринта. Искаше да се махне, да види нови неща, да пътува през Сенките — както и ние самите искахме. Бях го взел със себе си в Авалон веднъж, когато още беше малко момче, за да може да се поразходи върху твърда земя през лятото, да го науча да язди, да види жътвата. Когато изведнъж се оказал в състояние само за миг да отиде, където си пожелае, възможността му за избор е била все още доста ограничена, свеждала се до няколко места, които познавал. Вярно, би могъл да си представи за миг някакво място и да се озове там — сътворявайки го, като че ли винаги е съществувало. Но той все пак знаел, че все още има много неща да учи, за да осигури безопасността си в Сенките. Така че избрал да дойде при мен, да ме помоли да го науча. И аз го направих. Прекара по-голямата част от годината тук, при мен. Научих го да се бие, научих го как да използва Фигурите и Сенките, посветих го във всички онези неща, които един амбърит трябва да знае, за да оцелее.

— Защо си направил всичко това? — попита Рандъм.

— Някой все трябваше да го направи. Той дойде при мен, така че трябваше аз да го сторя — отвърна Бенедикт. — Не, че не бях силно привързан към момчето, напротив — добави той.

Рандъм наведе глава.

— Каза, че е прекарал с теб почти една година. Какво е станало с него после?

— Жаждата за пътешествия, която ти познаваш толкова добре, колкото и аз. Веднага, щом придоби известна увереност в способностите си, той пожела да ги изпробва. През времето, в което го обучавах, аз самият го бях водил на пътешествия в Сенките, бях го срещал с хора, които познавах на различните места. Но настъпи часът, когато Мартин пожела да поеме по свой собствен път. Един ден той се сбогува с мен и замина.

— Виждал ли си го оттогава? — попита Рандъм.

— Да. Връщаше се периодично и оставаше известно време при мен, за да ми разкаже приключенията си, откритията си. Винаги беше съвсем ясно, че това е просто визита. След време започваше да не го свърта на едно място и отново поемаше нанякъде.

— Кога за последен път го видя?

— Преди няколко години, авалонско време, при обичайните обстоятелства. Той се появи една сутрин, остана за около две седмици, разказа ми за нещата, които е видял и направил, разказа ми и за многото неща, които иска да направи. После отново замина.

— И оттогава изобщо не си чувал нищо за него?

— Напротив. Имаше съобщения, оставени при общи приятели, когато минавал покрай тях. От време на време дори се свързваше с мен посредством Фигурата ми…

— Имал е тесте с Фигури? — прекъснах го аз.

— Да, подарих му една от резервните си колоди.

— Ти имаше ли Фигура за него?

Бенедикт поклати глава.

— Дори не знаех, че подобна Фигура съществува, докато не видях тази — отвърна той, като вдигна картата, вгледа се в нея и я върна обратно на Рандъм. — Не владея изкуството на приготвянето им. Рандъм, опитвал ли си да се свържеш с него чрез Фигурата му?

— Да, безброй пъти откакто я намерихме. Всъщност, опитах отново само преди няколко минути. Не се получава.

— Разбира се, това нищо не доказва. Ако всичко е станало така, както предполагаш и той наистина е оцелял, може да е решил да блокира всички по-нататъшни опити за контакт. Знае как да го направи.

— Дали е станало, както предполагам? Знаеш ли нещо повече за това?

— Сетих се нещо — отвърна Бенедикт. — Всъщност, преди няколко години той наистина се появил ранен у едни приятели там, в Сенките. Раната била причинена от наръгване с нож. Казаха ми, че дошъл при тях в много лошо състояние и не бил особено приказлив по отношение на случилото му се. Останал няколко дни, докато отново бил в състояние да пътува. Тръгнал си, без да се е възстановил напълно. Това е последното, което се чу за него. А също така и последното, което аз знам.

— Не си ли бил любопитен да разбереш какво се е случило? — попита Рандъм. — Не си ли го потърсил?

— Естествено, че бях любопитен. Все още съм. Но човек трябва да има право да води собствения си живот, без намесата на близки и роднини, независимо колко е добронамерена. Той преодолял кризата и не се опитал да се свърже с мен. Явно е знаел какво иска. Всъщност, беше ми оставил съобщение при семейство Тисайс, в което се казваше, че когато науча какво се е случило, не бива да се тревожа, че той знае какво трябва да направи.

— Семейство Тисайс ли? — попитах аз.

— Точно така. Мои приятели в Сенките.

Въздържах се да кажа онова, което бих могъл. Бях ги счел просто за част от историите на Дара, тъй като в други области тя доста бе извъртяла истината. Дара ми бе говорила за семейство Тисайс така, сякаш лично ги бе познавала, като че ли им е гостувала — и всичко това със знанието на Бенедикт. Моментът все пак не изглеждаше кой знае колко подходящ, за да му разкажа за снощните си видения в Тир-на Ногт и за нещата, които те загатваха по отношение на роднинските му връзки с момичето. Досега не бях разполагал с достатъчно време да премисля нещата, както и всичко онова, което те означаваха.

Рандъм стана и се отдалечи. Спря близо до терасата, с гръб към нас, сплел пръсти зад гърба си.

— Как можем да се свържем със семейство Тисайс? — попита той Бенедикт.

— Никак — отвърна той. — Освен да им отидем та гости.

Рандъм се обърна към мен.

— Коруин, имам нужда от кон. Казваш, че Звездин е минал през много пътувания из Сенките…

— Сутринта бе много изтощителна за него.

— Не беше чак толкова изморително. По-скоро се поуплаши, но вече изглежда добре. Ще ми го заемеш ли?

Преди да успея да му отговоря, той се извърна към Бенедикт.

— Ще ме заведеш, нали?

Бенедикт се поколеба за миг.

— Не знам какво повече би могло да се научи… — започна той.

— Каквото и да е! Всичко, което биха могли да си спомнят — нещо, изглеждало тогава съвсем маловажно, сега може да се окаже от огромно значение, като се има предвид онова, което вече знаем.

Бенедикт погледна към мен. Кимнах с глава.

— Може да язди Звездин, ако искаш да го заведеш дотам.

— Добре — отвърна Бенедикт и стана. — Ще взема коня си.

Той се извърна и се насочи към мястото, където бе вързан огромният жребец.

— Благодаря ти, Коруин — каза Рандъм.

— Ще ти позволя да ми направиш една услуга в отплата.

— Каква?

— Дай ми назаем Фигурата на Мартин.

— За какво ти е?

— Просто ми хрумна нещо. Прекалено сложно е, за да ти го обяснявам, щом искаш да тръгваш. Няма да има никаква вреда от него, все пак.

Той прехапа устни.

— Добре. Но си я искам обратно, когато си върнем.

— Естествено.

— Това ще ти помогне ли да го откриеш?

— Може би.

Рандъм ми подаде картата.

— Обратно в двореца ли се връщаш? — попита той.

— Да.

— Ще кажеш ли на Вайъли какво се е случило и къде съм отишъл? Тя ще се тревожи за мен.

— Разбира се. Ще й кажа.

— Ще се грижа добре за Звездин.

— Знам. На добър час.

— Благодаря.

Яздех Огнедишащ змей. Ганелон вървеше пеша. Той бе настоял. Движехме се по същия път, по който бях тръгнал да преследвам Дара в деня на битката. Заедно с наскорошните разкрития, този факт по всяка вероятност ме накара отново да се замисля за нея. Извадих чувствата си от праха на забравата и ги разгледах внимателно. Осъзнах, че въпреки игричките, които си бе играла с мен, убийствата, за които без съмнение бе осведомена или дори замесена, както и явно изявените й намерения по отношение на царството, тя все още ме привличаше и изпитвах нещо повече от просто чисто любопитство. Всъщност, не бях истински изненадан да открия това. Нещата бяха изглеждали горе-долу по същия начин и последния път, когато бях направил внезапна проверка в казармата на чувствата си. Тогава се почудих каква ли доза истина можеше да има в моите последни видения от изтеклата нощ, в които възможността, произходът й да води началото си от Бенедикт, бе вече установена. Наистина съществуваше физическа прилика и аз бях почти убеден в думите й. В призрачния град, естествено, сянката на Бенедикт бе признала за вярно всичко това, вдигайки новата си странна ръка в нейна защита…

— Какво смешно има? — попита Ганелон, както си вървеше от лявата ми страна.

— Ръката — отвърнах, — която попадна у мен в Тир-на Ногт. Тревожех се, че може да има някакво скрито значение, някаква непредсказуема сила на провидението, след като премина по този начин в нашия свят от мястото на загадките и сънищата. Но тя не изтрая дори и един ден. От ръката не остана и помен, когато Лабиринта унищожи Яго. Всичките вечерни видения просто се изпариха.

Ганелон си прочисти гърлото.

— Е, явно не е точно така, както ти смяташ — заяви той.

— Какво искаш да кажеш?

— Тази причудлива ръка не беше в дисагите на Яго. Рандъм я натовари в твоите. В тези на Рандъм беше храната и след като се наядохме, той отново прибра съдовете в собствените си дисаги, но без ръката. Нямаше място.

— О — възкликнах аз. — Значи…

Ганелон кимна.

— Значи сега тя е при него — довърши мисълта ми той.

— Ръката, заедно с Бенедикт. По дяволите! Това никак не ми харесва. Тя се опита да ме убие. Никой досега не е бил нападан в Тир-на Ногт.

— Но Бенедикт… с Бенедикт всичко е наред. Той е на наша страна, дори и да имате някакви различия в момента. Не е ли така?

Не му отговорих.

Той протегна ръка и дръпна юздите на Огнедишащ змей. Конят спря. Ганелон се втренчи нагоре, изучавайки лицето ми.

— Коруин, какво се случи там горе, все пак? Какво научи?

Поколебах се. Всъщност, какво бях научил в небесния град? Никой не беше сигурен, когато ставаше въпрос за механизма, скрит зад виденията от Тир-на Ногт. Възможно бе, както понякога подозирахме, мястото просто да служеше за материализиране на нашите недоизречени страхове и желания, смесвайки ги вероятно с несъзнателните ни догадки. Да споделиш с някого заключенията си и основаващите се върху логиката предположения бе съвсем различно нещо. Но подозренията, породени от нещо неизвестно, сякаш е по-добре да задържиш за себе си, а не да ги разгласяваш. Въпреки че тази ръка беше достатъчно солидно доказателство…

— Казах ти вече, отсякох ръката от призрака на Бенедикт. Явно сме се били.

— Виждаш това като предзнаменование, че ти и Бенедикт евентуално ще се скарате?

— Може би.

— Била ти е показана и причината, нали?

— Е, добре — отвърнах, а въздишката сама ме намери, без да съм я търсил. — Да. Показано ми беше, че Дара наистина е свързана с Бенедикт. Нещо, което може да се окаже вярно в крайна сметка. Също така напълно възможно е, ако е вярно, той просто да няма ни най-малка представа за нейното съществуване. Следователно, ще си мълчим, докато се уверим в това или пък се докаже противното. Разбираш ли?

— Естествено. Но как изобщо може да се получи подобно нещо?

— Точно, както тя самата твърди.

— Правнучка?

Кимнах.

— От кого?

— Амазонката, която познаваме само по думите на другите — Линтра, дамата, която му е струвала ръката.

— Но битката беше съвсем скоро.

— Времето тече различно в различните земи сред Сенките, Ганелон. В отвъдните пространства — това не би било невъзможно.

Той поклати глава и отпусна юздите.

— Коруин, действително смятам, че е най-добре Бенедикт да знае за това — каза той. — Ако е вярно, трябва да му дадеш възможност да се подготви, вместо да го оставиш просто случайно да го открие. Вашето семейство е толкова неплодовито, че бащинството изглежда ви засяга повече, отколкото засяга другите хора. Погледни Рандъм. В продължение на години не е признавал собствения си син, а сега имам чувството, че би рискувал живота си за него.

— И аз така смятам — отвърнах. — А сега просто забрави първата част на разсъжденията си и изведи втората малко по-далече, що се касае до Бенедикт.

— Смяташ, че би взел страната на Дара срещу Амбър?

— По-скоро бих избягнал да му предоставя възможността за избор, като не му позволя да разбере, че такава изобщо съществува… ако съществува.

— Смятам, че му правиш мечешка услуга. Той вече не е сантиментално хлапе. Свържи се с него чрез неговата Фигура и сподели подозренията си. По този начин поне ще може да обмисли нещата, вместо да го караш неподготвен да поема рисковете, произтичащи от внезапното сблъскване с истината.

— Бенедикт няма да ми повярва. Виждал си как реагира всеки път, когато спомена Дара.

— Това само по себе си означава нещо. Вероятно той подозира какво може да се е случило и го отхвърля толкова яростно, защото му се иска нещата да стоят по друг начин.

— Точно сега така само бих разширил пукнатината помежду ни, която в момента се опитвам да залича.

— Това, че сега си го скрил от него, може да послужи за окончателен разрив между вас, когато разбере истината.

— Не. Убеден съм, че познавам брат си по-добре от теб.

Ганелон пусна юздите.

— Чудесно — рече. — Надявам се да си прав.

Не му отвърнах нищо, просто подкарах отново Огнедишащ змей. Между нас съществуваше негласно споразумение, че Ганелон може да ме пита всичко, каквото пожелае и от това също така негласно следваше, че аз съм готов да изслушам всеки съвет, който пожелаеше да ми даде. Това отчасти беше така, защото положението му тук беше съвсем различно. Помежду ни нямаше роднински връзки. Той не беше амбърит. Борбите и проблемите на Амбър бяха негови само, защото той самият бе избрал да е така. Бяхме приятели после врагове, но това се бе случило много отдавна и накрая, неотдавна, отново бяхме станали приятели и съюзници в битките на неговата родна земя. Когато всичко бе свършило, той ме бе помолил да дойде с мен, за да ми помогне да се справя с моите проблеми и с тези на Амбър. Смятах, че той не ми дължи вече нищо, нито пък аз на него — ако човек изобщо отмята по списък подобни неща. Следователно, свързваше ни само приятелството и това беше нещо много по-силно от предишни дългове или правила на честта. С други думи това му даваше право да ми досажда и да ме дразни за подобни неща, когато — щом като вече веднъж завинаги съм взел решение, — дори и Рандъм бих пратил по дяволите. Съзнавах, че не би трябвало да се дразня, тъй като всичко, което казваше бе израз на неговата добронамереност и искреност. Вероятно изпитвах старите чувства на главнокомандващ, които водеха началото си от първите години на нашето познанство, като същевременно се добавяше и настоящото положение на нещата. Не ми харесваше да се оспорват моите решения и заповеди. Сигурно, реших аз, се дразнех и от факта, че той вече бе направил няколко изключително точни предположения, както и някои доста логични предложения, основани върху тях — неща, които чувствах, че трябваше сам да се досетя. Никой не обича да си признава, че го е яд на нещо подобно. Въпреки че… наистина ли това бе всичко? Просто проява на недоволство от няколкото случаи на собствена некомпетентност? Един стар военен рефлекс за неприкосновеността на моите решения? Или може би ме терзаеше нещо подсъзнателно, нещо което точно в този миг изплуваше на повърхността?

— Коруин — каза Ганелон, — мислих доста…

Въздъхнах.

— Да?

— … за сина на Рандъм. Ако съдя от начина, по който вашето семейство се възстановява, предполагам, че е напълно възможно да е оцелял и вече да е съвсем здрав.

— Иска ми се да вярвам в това.

— Не бързай чак толкова.

— Какво имаш предвид?

— Доколкото разбрах, след като е израснал в Ребма по този начин, Мартин не е имал почти никакви контакти с Амбър и останалите от семейството.

— И аз така мисля.

— Всъщност, освен Бенедикт и Луела в Ребма, единственият друг човек, с когото явно се е свързал би трябвало да е същият, който го е и намушкал — Блийс, Бранд или Файона. Струва ми се вероятно да има доста изкривена представа за семейството.

— Сигурно — отвърнах. — И то не без основания, ако правилно разбирам накъде биеш.

— Явно разбираш. Изглежда твърде вероятно не само да се страхува от семейството, но също така и да има зъб на повечето от вас.

— Напълно възможно е — съгласих се.

— Смяташ ли, че той би могъл да се съюзи с врага?

Поклатих глава.

— Не, ако знае, че той е оръдие в ръцете на шайката, която се опита да го убие.

— Но дали наистина е така? Кой знае… Казваш, че Бранд се е изплашил от каквото там споразумение са имали със сбирщината от черния път и се е опитал да се измъкне. Ако наистина са толкова силни, чудя се дали Файона и Блийс не са се превърнали в техни оръдия? В такъв случай е логично Мартин да се стреми към нещо, което да му даде власт над тях.

— Прекалено много предположения, струпани едно върху друго.

— Врагът явно знае доста за вас.

— Така е, защото разполага с няколко изменника, които му дават уроци.

— Възможно ли е те да са разказали всичко онова, което каза, че е знаела Дара?

— Добро попадение — отвърнах, — но е много трудно да се прецени. — Освен за историята със семейство Тисайс, която ми хрумна веднага. Реших засега да запазя това за себе си, за да разбера накъде точно биеше той, вместо сам да го отдалечавам по допирателната. Така че, продължих: — Мартин едва ли е в състояние да им каже кой знае какво за Амбър.

Ганелон замълча за миг. После отвърна:

— Имаше ли възможност да провериш онова, което те попитах тогава на гроба ти?

— Кое?

— Дали Фигурите могат да бъдат подслушвани. Сега, когато знаем, че Мартин е имал своя колода…

Този път беше мой ред да замълча, докато от лявата ми страна едно малобройно семейство от мигове пресичаше пътя ми, в колона по един и ми се плезеше подигравателно.

— Не — отвърнах най-после. — Нямах възможност.

Изминахме доста голямо разстояние, преди той да продължи:

— Коруин, нощта, когато върна обратно Бранд…?

— Да?

— Каза, че след това си обмислил действията на всеки един поотделно, опитвайки се да разбереш кой точно те е наръгал и че едва ли някой от тях е имал възможност за подобен акробатичен номер при времето, с което са разполагали.

— О! — възкликнах аз. — О!

Той кимна.

— Сега можеш да включиш още един роднина в сметките. Може да му липсва семейния финес, но то е само, защото е още млад и неопитен.

Седнал там, в собственото си съзнание, аз махнах на мълчаливия парад от мигове, който преминаваше между Амбър и тогава.

IV

Когато почуках на вратата, тя попита кой е и аз й казах.

— Един момент.

Чух стъпките й, после вратата се отвори. Вайъли беше малко по-висока от един и петдесет. Доста слаба, кестенява, с красиво лице и много приятен глас. Беше облечена в червено. Лишените й от зрение очи гледаха през мен, напомняйки ми за отминал мрак, за болка.

— Рандъм ме помоли да ти кажа, че ще се забави малко по-дълго, но няма за какво да се тревожиш.

— Моля, заповядай — отвърна тя, като отстъпи встрани и отвори докрай вратата.

Влязох. Не исках, но влязох. Нямах намерение да изпълнявам буквално молбата на Рандъм — да й обяснявам какво се е случило и къде е отишъл. Исках само да й кажа онова, което вече й бях казал, нищо повече. Чак след като всеки бе поел по пътя си, осъзнах точно в какво се състоеше неговата молба. Той ме бе помолил да отида и да кажа на жена му, с която по принцип не бях разменил повече от десетина думи, че се е отправил да търси незаконородения си син. Момчето, чиято майка, Морганти, се бе самоубила, поради което Рандъм бе наказан да се ожени насила за Вайъли. Фактът, че от брака им бе излязло нещо толкова красиво, все още продължаваше да ме удивлява. Нямах никакво желание да стоварвам тук цяла купчина неприятни новини, затова, когато влязох в стаята, потърсих някаква друга тема за разговор.

Минах покрай един бюст на Рандъм, поставен върху висока поставка на стената от дясната ми страна. Почти го бях отминал, когато забелязах, че наистина е брат ми. В другия край на стаята видях работния й плот. Извърнах се и огледах внимателно бюста.

— Не знаех, че се занимаваш със скулптура — казах.

— Да.

Като обходих с поглед стаята, бързо открих и други нейни произведения.

— Доста добри са.

— Благодаря ти. Няма ли да седнеш?

Настаних се в едно широко кресло с високи облегалки, което се оказа доста по-удобно, отколкото изглеждаше. Тя седна на дивана от дясната ми страна, като сви крака под себе си.

— Да ти донеса ли нещо за ядене или за пиене?

— Не, благодаря. Мога да остана съвсем малко. Всъщност, Рандъм, Ганелон и аз малко се поотклонихме на път за вкъщи и след забавянето ни срещнахме Бенедикт. В резултат се наложи Бенедикт и Рандъм да направят още едно кратко пътуване.

— Колко време ще се забавят?

— Сигурно цяла нощ. А може и малко по-дълго. Ако се наложи да останат повече, вероятно Рандъм ще се обади чрез Фигурите на някого и ние незабавно ще ти кажем.

Хълбокът ми започна да пулсира и аз поставих ръка върху него, разтривайки внимателно мястото.

— Рандъм ми е разказвал много за теб — каза тя.

Аз се разсмях.

— Сигурен ли си, че не искаш нищо за ядене? Няма никакъв проблем.

— Да не би да ти е казвал, че аз непрекъснато съм гладен?

Вайъли се разсмя.

— Не. Но, ако си бил толкова зает, колкото твърдиш, бих предположила, че просто не ти е останало време да обядваш.

— И ще бъдеш само наполовина права. Добре. Ако ти се намира някое парченце хляб, може и да ми се отрази добре да си гризна малко.

— Чудесно. Само минутка.

Тя стана и се запъти към съседната стая. Възползвах се от предоставената ми възможност да се почеша смело около раната, която внезапно до смърт ме бе засърбяла. Бях приел гостоприемството й отчасти поради тази причина и отчасти, защото осъзнах, че наистина съм гладен. Миг по-късно се опомних — та тя просто не би могла да ме види как се почесвам по хълбока. Сигурните й движения и уверените й обноски за миг ме бяха накарали да забравя, че е сляпа. Хубаво. Радвах се, че понасяше слепотата си толкова добре.

Чух я да си тананика тихичко някаква мелодия: „Балада за кръстосващите по моретата“ — песента за огромната търговска флотилия на Амбър. Амбър не е известен с производството си, а и земеделието никога не е било нашата стихия. Но корабите ни кръстосваха Сенките, извършваха редовни курсове между еди-къде си и еди-къде си, търгуваха с всичко. Почти всеки амбърит, благородник или не, прекарваше известно време във флотата. Онези, в чиито жили бе текла кралска кръв, бяха предначертали много отдавна търговските пътища, които другите кораби трябваше да следват. Моретата на две дузини светове се намираха в главата на всеки капитан. Едно време и аз бях плавал с флотата, въпреки че връзката ми с морето никога не се задълбочи толкова, колкото тази на Кейн или Жерар. Но бях останал силно впечатлен от морските бездни и духа на мъжете, които ги прекосяваха.

Не след дълго Вайъли се появи отново с поднос, отрупан с хляб, сирене, месо, плодове и плетена бутилка с вино. Тя го постави върху една масичка близо до мен, така че да ми е удобно.

— Решила си да нахраниш цял полк ли? — попитах я аз.

— Най-добре е човек да се подсигури.

— Благодаря. Няма ли и ти да хапнеш нещо?

— Плод, може би.

Пръстите й пробягаха опипом около таблата и намериха една ябълка. Върна се отново на дивана.

— Рандъм ми каза, че ти си написал тази песен — каза тя.

— Това беше много, много отдавана, Вайъли.

— Не си ли композирал някоя друга наскоро?

Готвех се да поклатя глава, усетих се и отвърнах:

— Не. Тази част от мен е… почива си.

— Жалко. Песента е чудесна.

— Рандъм е истинският музикант в семейството.

— Да, той е много добър. Но изпълнението и композирането са две различни неща.

— Вярно е. Някой ден, когато стане по-спокойно… Кажи ми, щастлива ли си в Амбър? Всичко ли е така, както ти се иска? Имаш ли нужда от нещо?

Тя се усмихна.

— Рандъм е всичко, от което имам нужда. Той е добър човек.

Усетих странно вълнение, като я чух да говори за него по този начин.

— Тогава се радвам за теб — отвърнах аз и после добавих: — По-малък, по-дребен… може би е трябвало да понесе доста повече несгоди от нас, останалите. Няма нищо по-непотребно от още един принц, когато вече има цял рояк такива. И аз съм толкова виновен пред него, колкото и другите. Веднъж двамата с Блийс го изоставихме съвсем сам и безпомощен в продължение на два дни на едно островче на юг оттук…

— … И когато Жерар научил за това, отишъл и го прибрал — продължи тя. — Да, разказвал ми е. Сигурно още те терзае, щом си го спомняш след толкова много години.

— Вероятно и той не го е запомнил от особено добри чувства.

— Не, Рандъм ти е простил отдавна. Разказва го просто като шега. Той пък ти пъхнал в петата на ботуша трън, който ти се забил в крака, когато си се обул.

— Значи Рандъм е бил! Дявол да ме вземе! Винаги съм обвинявал Джулиан.

— Това пък терзае Рандъм.

— Колко отдавна беше всичко… — въздъхнах аз.

Поклатих глава и продължих да се храня. Гладът ме бе сграбчил и тя ми остави няколко минути тишина, в които да го понадвия. Когато го направих, почувствах се принуден да кажа нещо.

— Така е по-добре. Много по-добре — започнах аз. — Нощта, която прекарах в небесния град, беше странна и тежка.

— Получи ли полезни по характер предзнаменования?

— Наистина не знам колко полезни биха могли да се окажат. От друга страна, предполагам, че все пак бих предпочел да ги получа, отколкото да не ги получа. Имаше ли нещо интересно тук?

— Един слуга ми каза, че брат ти Бранд продължава да се възстановява. Хранил се е добре сутринта, което е обнадеждаващо.

— Така е. Изглежда вече е вън от опасност.

— Вероятно. Всички бяхте подложени на една ужасна поредица от инциденти. Съжалявам. Надявах се, че може да си се сдобил с някаква поличба за обрат във вашите дела по време на нощта, която си прекарал в Тир-на Ногт.

— Няма значение. И без това не съм толкова уверен в стойността на това, с което се сдобих.

— Тогава защо… О!

Вгледах се внимателно в нея с внезапно пробуден интерес. Лицето й все още нищо не изразяваше, но дясната й ръка подръпваше, потупваше и поскубваше материята, с която бе покрит дивана. После сякаш внезапно осъзнала, че ръката й я издава, тя я укроти. Явно беше човек, който сам отговаря на въпросите си и сега искаше да го направи в мълчание.

— Да — отвърнах, — усуквах го. Ти знаеш за раната ми.

Тя кимна.

— Не се сърдя на Рандъм, че ти е казал. Преценката му за хората винаги е била проницателна и предпазлива. Не виждам причина защо и аз самият да не й се доверя. Все пак трябва да разбера какво точно ти е казал, както заради твоята собствена безопасност, така и за моето душевно спокойствие. Подозирам някои неща, но все още не съм напълно сигурен.

— Разбирам. Трудно е да прецениш по обратната страна на монетата. Тоест, да разбереш какво, може би, не е споменал пред мен. Но той ми казва почти всичко. Знам историята ти и повечето от тези на останалите. Рандъм ме държи в течение на събитията, подозренията, догадките.

— Благодаря ти — отвърнах и отпих глътка вино. — Тогава ще ми е много по-лесно да говоря, след като вече знам как стоят нещата с теб. Ще ти кажа всичко, което се случи от закуската досега…

Така и направих.

Тя се усмихваше от време на време, докато говорех, но не ме прекъсваше. Когато свърших, ме попита:

— Помислил си, че споменаването на Мартин ще ме разстрои?

— Струваше ми се твърде възможно — отвърнах.

— Не. Всъщност, познавам Мартин още от Ребма, когато той беше малко момче. Бях там, докато той растеше. Тогава го обикнах. Дори и да не беше син на Рандъм, пак щеше да ми е скъп. Мога само да се радвам на загрижеността на Рандъм. Само се надявам да се е проявила навреме, така че да бъде полезна и за двамата.

Поклатих глава.

— Не срещам хора като теб прекалено често — отвърнах. — Радвам се, че най-накрая поговорихме.

Вайъли се разсмя, после каза:

— И ти си бил сляп доста дълго време.

— Така е.

— Слепотата може да вгорчи живота на някого или да му достави по-голяма радост по отношение на нещата, които наистина притежава.

Не беше необходимо да се замислям отново върху чувствата си от онези дни на слепота, за да разбера, че аз спадах към първия тип хора, дори да се абстрахирах от обстоятелствата, при които я бях преживял. Съжалявам, но наистина бях такъв, за което съжалявам.

— Вярно е — отвърнах. — Ти си щастлива.

— Това наистина е просто душевно състояние… нещо, което господарят на сенките може лесно да разбере.

Тя се изправи.

— Винаги съм се чудила как ли точно изглеждаш — каза. — Рандъм те описва, но това е съвсем различно. Може ли?

— Разбира се.

Вайъли се приближи и допря връхчетата на пръстите си до лицето ми. Много внимателно проследи чертите ми.

— Да — отвърна, — горе-долу си такъв, какъвто мислех, че трябва да бъдеш. Усещам напрежението ти. То е в теб от много отдавна, нали?

— Под една или друга форма, предполагам още откакто се върнах в Амбър.

— Питам се, дали не си бил по-щастлив, преди да си възстановиш паметта?

— Това е един от въпросите, за които няма отговор. Можех да бъда и мъртъв, ако не си я бях възстановил. Но като оставим това за миг настрана, в онези времена също имаше нещо, което ме преследваше ме измъчваше ежедневно. Непрекъснато търсех начини да открия кой съм всъщност, какво съм.

— Но по-щастлив ли беше или по-нещастен, отколкото си сега?

— Нито едното, нито другото. Нещата взаимно се уравновесяват. Както ти самата каза, въпрос на душевно състояние. А дори и да не беше така, не бих могъл никога да се върна към онзи друг живот сега, когато знам кой съм, сега, когато открих Амбър.

— Защо?

— Защо ме питаш такива неща?

— Искам да те разбера. Още от момента, в който за пръв път чух за теб, там в Ребма, още преди Рандъм да ми разкаже историята ти, се чудех какво точно те води. Сега имам възможността — не правото, разбира се, само възможността — почувствах, че си струва, макар и не на място и въпреки че не подхожда на ранга ми, просто да те попитам.

Сподавих смеха си.

— Казано честно — започнах — ще видя дали мога да бъда искрен. Първоначално ме тласкаше омразата — омразата към моя брат Ерик… и желанието да се възкача на трона. Ако ме беше попитала, когато се върнах, кое от двете е било по-силно, щях да ти отговоря възкачването на трона. Ала сега… сега би трябвало да си призная, че всъщност бе другото, бях воден от омразата. Не го осъзнавах до този момент, но е вярно. Само че Ерик е мъртъв и в мен не остана нищо от онова, което изпитвах тогава. Тронът си стои, но сега откривам, че изпитвам смесени чувства към него. Има вероятност просто никой от нас да няма право на него, предвид настоящите обстоятелства, а и дори да бъдат оттеглени всички възражения на семейството, в този момент не бих се възкачил на него. Ще трябва първо да се уверя с очите си, че стабилността на царството е възстановена и множество въпроси са получили отговора си.

— Дори и ако всички тези неща покажат, че може и да не получиш трона?

— Дори и така да бъде.

— Тогава започвам да разбирам.

— Какво? Какво има тук за разбиране?

— Принц Коруин, познанията ми за философската основа на тези неща са ограничени, но доколкото ми е известно вие сте способни да намерите всичко, което си пожелаете, в Сенките. Точно това ме озадачаваше в продължение на толкова години и все не успявах напълно да разбера обясненията на Рандъм. Нали всеки от вас, ако пожелае, може да премине в Сенките и да си намери друг Амбър — подобен във всяко отношение на този, с изключение на това, че там бихте управлявали или пък бихте се радвали, на каквото там си пожелаете друго обществено положение?

— Да, можем да намерим такива места.

— Тогава защо не го направите и не сложите край на тази непрестанна борба?

— Защото мястото, което може да бъде открито, само ще изглежда същото, но всъщност изобщо няма да е същото. Ние сме част от този Амбър, така както и той е част от нас. Всяка сянка на Амбър ще трябва да бъде населена със сенки на нас самите, за да си струва труда. Ние можем дори да отхвърлим собствената си сянка, ако изберем да се преместим в едно готово царство. Но все пак сенките няма да бъдат точно като останалите хора тук. Сянката никога не е точно копие на онова, което я хвърля. Тези малки различия съвсем не са без значение. Те всъщност са по-лоши, от основното. Това ще е равнозначно да се преселиш сред чужденци. Най-сполучливото земно сравнение, за което се сещам, е случайната среща с човек, който много ти прилича на някой друг, когото познаваш. Очакваш да действа като твоя познат или дори още по-лошо — склонен си да се отнасяш с него, както би се отнесъл към другия. Посрещаш го с определена маска на лицето, а неговите реакции са напълно неадекватни. Чувстваш се доста неловко. Никога не ми е било приятно да се срещам с хора, които ми приличат на други хора. Личността е единственото нещо, върху което нямаме власт при нашите игри със Сенките. Всъщност, по този начин се различаваме и един друг от собствените си сенки. Точно затова и Флора, там на сянката Земя, в продължение на толкова дълго време, не е могла да реши дали съм аз или сянката ми. Новата ми личност бе доста различна.

— Започвам да разбирам. Не само Амбър има значение за теб. А мястото, плюс всичко останало.

— Мястото, плюс всичко останало… Това е Амбър — съгласих се аз.

— Казваш, че омразата ти е умряла заедно с Ерик и желанието ти да се възкачиш на трона се е поуталожило при обмислянето на новите неща, които си научил.

— Точно така.

— Тогава мисля, че разбирам какво те води.

— Води ме желанието за стабилност и известна доза любопитство… отмъщението към враговете…

— Чувството за дълг — прекъсна ме тя. — Естествено.

Изсумтях.

— Би било доста удобно да се замаскира по този начин — казах. — Въпреки че всъщност не искам да бъда лицемер. Едва ли съм предан син на Амбър или пък на Оберон.

— Гласът ти ясно подчертава, че не искаш да бъдеш смятан за такъв.

Притворих очи, за да се присъединя към нея в мрака, да си припомня за миг света, в който други усещания имаха преднина пред светлинните вълни. Тогава разбрах, че бе права за гласа ми. Защо толкова много ме бе засегнала идеята за дълга още в мига, в който бе изречена? Харесваше ми да ме смятат за добър, почтен, благороден и духовно извисен, дори и тогава, когато не съм такъв — за разлика от човека срещу мен. Какво ме притесняваше в идеята за дълга към Амбър? Нищо. Тогава какво имаше?

Татко.

Вече не му дължах нищо, най-малкото пък някакъв синовен дълг. В края на краищата той беше виновен за сегашното състояние на нещата. Бе създал огромна челяд, без да се погрижи за съответното унаследяване на властта. Не можеше да се каже, че се бе държал мило с всяка една от майките ни и въпреки всичко очакваше преданост и подкрепа от наша страна. Играеше си на любимци и изглежда дори ни беше настройвал един срещу друг. След това е налапал стръвта за нещо, с което не е могъл да се справи и е изоставил кралството в пълен безпорядък. Зигмунд Фройд отдавна ме бе успокоил, че съм напълно нормален с общоприетите си чувства на неприязън, така присъщи на моето семейство. Нямах повод за оплакване в това отношение. Фактите са нещо друго. Не обичах баща си просто, защото не ми бе дал причини да го обичам; по-скоро май доста се бе потрудил точно в обратната посока. Стига толкова. Осъзнах какво ме притесняваше по отношение на идеята за дълг: целта.

— Права си — отворих очи и погледнах към нея. — Радвам се, че ми го каза.

Станах.

— Подай ми ръката си.

Тя протегна дясната си ръка и аз я вдигнах до устните си.

— Благодаря ти. Обядът беше превъзходен.

Обърнах се и тръгнах към вратата. Когато погледнах назад, Вайъли се бе изчервила и се усмихваше, ръката й все още бе наполовина вдигната и аз започнах да разбирам промяната, настъпила в Рандъм.

— На добър час — каза тя, в мига, в който стъпките ми спряха.

— … И на теб — отвърнах и излязох бързо навън.

Смятах после да се видя с Бранд, но сега просто не можах да се реша. Едно, че не исках да се срещна с него с притъпен от умората ум. И второ, разговорът ми с Вайъли бе първото хубаво нещо, случило ми се от известно време насам и не ми се щеше да си развалям настроението.

Изкачих се по стълбите и продължих по коридора към стаята си. Докато пъхах новия си ключ в новата си ключалка, естествено си припомних за миг нощта на промушването. Дръпнах пердетата, за да не влиза следобедната светлина, съблякох се и си легнах. Както и друг път ми се бе случвало след изживяни напрегнати моменти и с още предстоящи такива, сънят известно време ме отбягваше. Дълго се мятах и въртях, преживявайки отново събитията от изминалите няколко дни и някои дори още по-раншни. Когато накрая все пак заспах, сънищата ми бяха амалгама от същия материал, като включително и периода в моята стара килия драскаше отвън по вратата.

Когато се събудих, вече беше тъмно и наистина се чувствах отпочинал. Напрежението ме бе напуснало, мечтите ми бяха доста по-миролюбиви. Дори някакъв мъничък заряд от приятна възбуда танцуваше някъде в дъното на съзнанието ми. Беше заповед на връхчето на езика, скрито хрумване, че…

Да!

Седнах в леглото. Протегнах се към дрехите си и започнах да се обличам. Пристегнах Грейсуондир на кръста си. Сгънах едно одеяло и го пъхнах под мишница. Разбира се…

Умът ми се проясни и раната престана да пулсира. Нямах представа колко съм спал и едва ли си заслужаваше чак толкова да проверявам. Имах да свърша нещо много по-важно, нещо, за което отдавна трябваше да се сетя — всъщност, вече се бях сещал. Веднъж се бях замислил за него, но бесния ход на времето и събитията го бяха изтикали от съзнанието ми. До този момент.

Заключих стаята си зад мен и се отправих към стълбите. Свещите премигваха и избледнелият елен, който умираше от векове върху гоблена от дясната ми страна, гледаше назад към избледнелите кучета, които го преследваха от горе-долу също толкова. Понякога симпатиите ми клоняха към елена, въпреки че обикновено бях изцяло за кучетата. Трябваше да поръчам някой ден да го реставрират.

По стълбите и надолу. В ниското не се чуваше нищо. Следователно беше късно. Добре. Още един ден и ние продължавахме да сме живи. Може би дори мъничко бяхме помъдрели. Достатъчно, за да осъзнаем, че все още съществуват много неща, които трябва да научим. Да не губим надежда тогава. Това е то. Нещото, което ми бе липсвало, когато се свивах в онази проклета килия, с ръце, притиснати към обезобразените ми очи и виех. Вайъли… Как ми се иска да бях поговорил с теб за няколко минути в онези дни. Но аз получих знанията си в едно отвратително училище и дори, и по-смекчена програма вероятно не би могла да ми даде твоето милосърдие. Въпреки че… кой знае. Винаги бях усещал, че съм по-скоро куче, отколкото елен, по-скоро ловец, отколкото жертва. Ти можеше да ме научиш на нещо, което да притъпи мъката, да обуздае омразата. Но щеше ли така да е по-добре? Омразата умря с човека и мъката също отмина, но като се обръщам назад се чудя, дали щях да се справя без тяхната подкрепа. Не съм много сигурен, че бих преживял заточението си без моите грозни другари. Те бяха тези, които ме връщаха отново и отново към живота и разума. Сега вече мога да си позволя лукса от време на време да се мисля за елена, но тогава това можеше да се окаже фатално. Всъщност, не знам, мила Вайъли, и се съмнявам, че някога ще науча.

На втория етаж беше тихо. Отдолу долитаха някакви шумове. Лека нощ, скъпа госпожо. Завой и отново надолу. Питах се, дали Рандъм е открил нещо важно. По всяка вероятност не, иначе той или Бенедикт щяха да се свържат с мен досега. Освен ако не бяха изпаднали в беда. Не. Нелепо бе да си измислям тревоги. Неприятностите идваха сами, а аз и така си имах предостатъчно грижи.

Приземният етаж.

— Уил — казах аз и добавих: — Ролф.

— Принц Коруин.

Двамата стражи бяха заели професионална стойка при шума от стъпките ми. По лицата им разбрах, че всичко е наред, но попитах просто, за да спазя етикета.

— Спокойно е, господарю, спокойно е — отвърна ми по-старшият.

— Добре — кимнах аз и продължих нататък през мраморната столова.

Щеше да се получи, съвсем сигурен бях, ако времето и влагата не я бяха унищожили напълно. И тогава…

Влязох в дългия коридор, в който прашните стени сякаш те притискаха отстрани. Мрак, сенки, моите стъпки…

Стигнах до вратата в края, отворих я, пристъпих на площадката. После отново надолу, по тази виеща се стълба, светлинка тук, светлинка там, навътре в недрата на Колвир. Рандъм беше прав, реших аз. Ако издълбаеш всичко чак до нивото на този отдалечен етаж, щеше да има доста близко съответствие между онова, което останеше и мястото на първичния Лабиринт, който бяхме посетили тази сутрин.

… Надолу. Извивки и криволици в мрака. Фенерът и осветената подобно на фар вишка на караула се открояваха театрално в дълбините. Стигнах до подземието и се отправих натам.

— Добър вечер, принц Коруин — каза приведената, мъртвешки бледа фигура, която, пушейки лулата си и хилейки ми се над нея, се бе облегнала на един рафт за провизии.

— Добър вечер, Роджър. Как вървят нещата в долната земя?

— Плъх, прилеп, паяк. Нищо кой знае колко вълнуващо. Спокойно!

— Харесва ли ти този пост?

Той кимна.

— Пиша философски роман, пронизан с елементи на ужас и жестокости. Работя върху тези моменти тук долу.

— Става, подходящо е — подкрепих го аз. — Ще ми трябва фенер.

Роджър взе един от рафта и го запали от свещта си.

— Краят щастлив ли ще бъде? — полюбопитствах аз.

Той повдигна рамене.

— Аз ще съм щастлив.

— Искам да кажа, дали доброто побеждава и героят спи с героинята? Или избиваш всички?

— Това едва ли ще е справедливо.

— Няма значение, може би някой ден ще го прочета.

— Всичко се случва.

Взех фенера и се отдалечих, насочвайки се натам, където не бях ходил от много отдавна. Открих, че все още мога да измервам ехото наум.

Не след дълго доближих стената, намерих необходимия ми коридор и влязох в него. След това просто трябваше да броя крачките си. Краката ми сами знаеха пътя.

Вратата към старата ми килия стоеше полуоткрехната. Поставих фенера на земята и използвах и двете си ръце, за да я отворя изцяло. Отстъпи неохотно, проскърцваше, докато се отместваше. После вдигнах фенера, задържах го високо и влязох.

Настръхнах и стомахът ми се сви. Започнах да треперя. Трябваше да се преборя с внезапния импулс да се втурна и да избягам. Не бях предвидил подобна реакция. Не исках да пристъпя по-далеч от тежката, обкована с месинг врата, от страх да не би тя да се затръшне и заключи зад гърба ми. Усещането, което тази килия пробуждаше в мен, бе съвсем близо до истинския ужас. Насилих се да задържа погледа си върху подробностите — дупката, която ми бе служила за фенер, почернялото място, където бях стъкнал огъня през онзи последен ден. Прокарах лявата си ръка по вътрешната страна на вратата и проследих вдлъбнатините, които бях издълбал, стържейки с лъжицата. Спомних си какво бе причинило това на ръцете ми. Приведох се, за да огледам вдлъбнатината. Не беше чак толкова дълбока, колкото ми изглеждаше тогава, не и в сравнение с цялата дебелина на вратата. Разбрах колко много съм преувеличавал резултатите от това немощно усилие към свободата. Прекрачих прага и се вгледах в стената.

Беше съвсем избледняла. Прахът и влагата се бяха погрижили добре, за да я разрушат. Но все още можех да различа контурите на фара на Кабра, очертани от четири драскотини, направени с дръжката на моята стара лъжица. Магията все още бе тук, онази сила, която в края на краищата ме бе пренесла на свобода. Почувствах я без да я призовавам.

Обърнах се и се озовах с лице към другата страна.

Скицата, която сега разглеждах, бе избледняла по-малко в сравнение с тази на фара, но все пак тя бе направена изключително бързо на светлината на последните ми няколко клечки кибрит. Не можех да различа всички детайли, въпреки че паметта ми запълни някои от онези, които бяха скрити: виждаше се нещо като кабинет или библиотека, с полици книги по протежение на стените, бюро в предната част, глобус до бюрото. Почудих се, дали да рискувам и да й избърша праха.

Поставих фенера си на земята и се обърнах към скицата на другата стена. С ъгълчето на одеалото внимателно избърсах праха от местенцето близо до основата на фара. Линията стана по-ясна. Избърсах я още веднъж, като натиснах малко по-силно. Не се получи. Унищожих около два сантиметра от очертанието.

Отстъпих назад и откъснах широка ивица от края на одеалото. Сгънах останалото и седнах върху него. Бавно и внимателно се захванах с фара. Трябваше точно да усетя как вървят нещата, преди да се опитам да изчистя другата.

Час и половина по-късно се изправих и протегнах, наведох се и разтрих изтръпналите си крака. Онова, което бе останало от фара бе изчистено. За нещастие, бях унищожил около двайсет процента от скицата, преди да постигна усещане за структурата на стените и подходящата сила на триене върху тях. Съмнявах се, че бих могъл да се усъвършенствам повече.

Фенерът изпращя, когато го преместих. Разгънах одеалото, изтръсках го и откъснах ново парче. Направих си нова подложка, коленичих пред другата скица и се хванах на работа.

Не след дълго бях разкрил онова, което бе останало от нея. Бях забравил за черепа върху бюрото, преди едно внимателно забърсване да го разкрие отново — и ъгъла на отсрещната стена и високия свещник… Отдръпнах се назад. Беше рисковано да трия повече. Вероятно и не беше необходимо. Изглеждаше толкова завършена, колкото беше и тогава.

Фенерът отново потрепна. Изругах по адрес на Роджър, че не е проверил нивото на керосина, изправих се и вдигнах светлината с лявата си ръка до нивото на рамото. Изхвърлих от съзнанието си всичко друго, освен картината.

Успях да се сдобия с нещо като перспектива, когато се взрях в нея. Миг по-късно и картината бе напълно триизмерна, бе нараснала така, че изпълваше цялото ми полезрение. Пристъпих напред и поставих фенера върху края на бюрото.

Хвърлих поглед наоколо. И четирите стени бяха покрити от лавици с книги. Никакви прозорци. Две врати в отдалечения край на стаята, наляво и надясно, една срещу друга, едната затворена, другата леко открехната. До отворената врата имаше и една дълга, ниска маса, отрупана с книги и листове. Странни предмети заемаха празните пространства по рафтовете и чудатите ниши и вдлъбнатини в стената — кости, камъни, глинени съдове, надписани дъсчици, оптични стъкла, инструменти с незнайно предназначение. Огромният килим приличаше на ардебилски. Пристъпих към този край на стаята и фенерът отново потрепна. Обърнах се и посегнах към него. В същия миг той загасна.

Измърморих някакво проклятие и отпуснах ръка. После бавно се обърнах, за да потърся евентуални източници на светлина. На една полица в другия край на стаята слабо грееше нещо подобно на корал, а в процепа под затворената врата се появи бледа ивица светлина. Зарязах фенера и прекосих стаята.

Отворих вратата толкова тихо, колкото можах. Стаята, към която тя водеше, бе празна — малко жилищно помещение, без прозорци, едва осветено от все още тлеещите въглени в единственото, скрито в една вдлъбнатина огнище. Стените на стаята бяха каменни и образуваха свод над главата ми. Огнището, по всяка вероятност, бе естествена ниша в стената от лявата ми страна. Огромна, бронирана врата бе поставена на отсрещната стена, а в ключалката й бе завъртян наполовина голям ключ.

Влязох, взех една свещ от близкостоящата маса и се запътих към огнището, за да я запаля. Когато коленичих и потърсих пламък сред въглените, чух тихи стъпки близо до вратата.

Извърнах се и го видях точно на прага. Около метър и петдесет висок, гърбав. Косата и брадата му бяха дори още по-дълги, отколкото си ги спомнях. Дуоркин бе облечен в нощница, която стигаше до глезените му. Носеше газена лампа и тъмните му очи надничаха над опушеното й стъкло.

— Оберон — попита той, — дойде ли най-после време?

— Време за какво? — попитах аз тихо.

Той се разкикоти.

— Как за какво? Време да унищожим света, разбира се!

V

Държах светлината по-далеч от лицето си и говорех с по-нисък глас.

— Не съвсем — казах. — Не съвсем.

Той въздъхна.

— Ти все още не си убеден. — Погледна напред, наклони глава и се взря надолу към мен. — Защо трябва да разваляш всичко?

— Нищо не съм развалил.

Дуоркин свали по-ниско лампата. Аз отново извърнах глава, ала накрая той успя да хвърли хубав поглед върху лицето ми. Разсмя се.

— Интересно. Много забавно. Дошъл си като младия принц Коруин, с надежда семейната сантименталност да ме разколебае. Защо не избра Бранд или Блийс? Децата на Клариса винаги са ни служили най-добре.

Вдигнах рамене и се изправих.

— И да, и не. — Вече бях решил да го захранвам с двусмислици, докато ги приема и отговаря. Така можеше да изскочи нещо ценно, а и ми се струваше лесен начин да го поддържам в добро настроение. — Ами ти? — продължих. — Какъв облик би придал на нещата?

— Е, за да спечеля благоразположението ти, ще постъпя като теб — заяви той и започна да се смее.

Дуоркин отметна глава назад и, докато смехът му се лееше около мен, с него взеха да стават промени. Той сякаш стана по-висок, а лицето му заприлича на платно, надипляно от силен вятър. Гърбицата му намаля, когато изправи рамене и извиси ръст. Чертите му се преобразиха, а брадата му потъмня. До този момент бе станало очевидно, че по някакъв начин преразпределя масата на тялото си, тъй като нощницата, която му бе стигала до глезените, сега беше до средата на прасците. Дишаше дълбоко и раменете му се разширяваха. Ръцете станаха по-дълги, увисналият корем се сви, прибра се. Той ми стигна до рамото, после продължи да расте. Очите ни се изравниха. Дрехата му стигаше само до коленете. Гърбицата бе изчезнала напълно. Лицето му помръдна за последен път, чертите станаха стабилни, застинаха. Смехът премина в хихикане, замря, завърши с намигване.

Наблюдавах една малко по-крехка версия на мен самия.

— Задоволително ли е? — поинтересува се той.

— Никак не е зле — отсъдих. — Изчакай да сложа няколко цепеници в огъня.

— Ще ти помогна.

— Няма нужда.

Измъкнах малко дърва от сандъка вдясно. Всяко забавяне ми беше от полза, даваше ми време да изуча реакциите му. Докато се занимавах с огъня, Дуоркин отиде до един стол и седна. Когато го погледнах, видях, че не гледа към мен, а се е втренчил в сенките. Проточих заниманието си с надеждата да каже нещо, каквото и да е. Най-после, дочаках.

— Какво стана с големия проект? — попита той.

Не знаех дали говори за Лабиринта или за някакви планове на баща ми, в които е бил посветен. Затова подхвърлих:

— Ти ми кажи.

Дуоркин пак се засмя.

— Защо не? Явно си променил решението си.

— От какво на какво… как го виждаш ти?

— Не ми се присмивай. Дори ти нямаш право да ми се подиграваш — разсърди се той. — Най-малко — ти.

Изправих се на крака.

— Не ти се присмивах. — Запътих се през стаята към един друг стол и го занесох по-близо до огъня, срещу Дуоркин. Седнах. — Как ме позна?

— Не бих казал, че всички знаят къде се намирам.

— Вярно е.

— Много хора ли в Амбър ме смятат за мъртъв?

— Да, а останалите мислят, че си отпътувал някъде далече сред Сенките.

— Ясно.

— Как… се чувстваш?

Той ми се ухили злорадо.

— Имаш предвид, дали още съм луд?

— Ти се изразяваш по-грубо, отколкото бих го направил аз.

— От време на време положението ми се подобрява, друг път се влошава. Лудостта идва и си отива. В момента се чувствам почти като себе си… казах, почти. Изненадата от посещението ти може да… Нещо в главата ми не е в ред. Знаеш. Ала нямаше как да е иначе. И това го знаеш.

— Сигурно си прав — рекох. — Защо не ми разкажеш всичко отново, от самото начало? Възможно е, докато говориш, да се почувстваш по-добре, а аз да се сетя за нещо, което съм пропуснал. Разкажи ми го като приказка.

Пак смях.

— На твоите услуги. Имаш ли някакви предпочитания? Бягството ми от Хаоса до този неочакван малък остров насред нощното море? Медитирането ми над бездната? Откриването на Лабиринта в скъпоценен камък, окачен на шията на един еднорог? Копирането на формата със светкавици, кръв и лира, докато бащите ни безрезултатно изливаха яростта си, дошли твърде късно, за да ме върнат обратно, а поемата на огъня дълбаеше първите бразди през мозъка ми и ме заразяваше с желанието да творя. Твърде късно! Твърде късно… Завладян от породената от болестта ненавист, отвъд пределите на тяхната помощ и власт, аз измислях и строях, пленник на новата си същност. Тази приказка ли искаш пак да ти разкажа? Или предпочиташ да ти говоря за оздравяването си?

На мен ми се зави свят от всичко, което се подразбираше от хвърлените с пълни шепи твърдения. Не можех да преценя дали се изразяваше буквално или в преносен смисъл, а нищо чудно и просто да споделяше параноидните си илюзии. Но онова, което исках да чуя, трябваше да чуя, бе станало в по-близко време. Така че, като оглеждах това сенчесто отражение на собствения ми образ, от което излизаше дълбокия, древен глас, заявих:

— Разкажи ми за оздравяването ти?

Дуоркин събра върховете на пръстите си и заговори иззад тях.

— Аз съм Лабиринта — започна той, — в един съвсем реален смисъл. При преминаването му през моето съзнание, за да добие формата, в която съществува сега — като основа на Амбър, — той остави отпечатъка си върху мен така неизличимо, както и аз върху него. Един ден осъзнах, че съм едновременно и Лабиринта и самия себе си, а той бе принуден да се превърне и в Дуоркин, докато оформяше собствената си същност. При раждането на това място и това време ние претърпяхме взаимни видоизменения и точно в тях се корени нашата слабост, както и силата ни. Защото ми хрумна, че повреждането на Лабиринта би означавало нараняване и за мен, а промяната в моето състояние би се отразила и на Лабиринта. И все пак, аз не мога да бъда истински наранен, защото Лабиринта ме пази, а кой друг освен мен би могъл да навреди на Лабиринта? Прекрасна затворена система, както ми се струваше, чиято слабост бе напълно защитена от нейната сила.

Дуоркин се умълча. Заслушах се в пращенето на огъня. Не знаех той какво слуша.

— Оказа се, че греша — продължи след малко. — Работата е толкова проста… Моята кръв, с която го бях нарисувал, можеше да го изтрие. Ала ми трябваха векове, за да разбера, че кръвта от моята кръв също може да го направи. Ти си способен да го използваш, както и да го променяш… да, до трето поколение.

Не се изненадах от факта, че той е дядо на всички ни. Изглежда някак винаги го бях знаел, но без да го произнасям на глас. И все пак… това по-скоро повдигна много нови въпроси, отколкото да отговори на старите. Ето ти още едно поколение предци. Бъркотията продължава. Сега по-малко от всякога имах идея какво всъщност представлява Дуоркин. Добавете към това и факта, който дори той признаваше: слушах приказка, разказвана от луд.

— Но, за да се поправи… — започнах.

Той се ухили злобно и собственото ми лице се изкриви в гримаса пред мен.

— Нямаш ли желание вече да бъдеш господар на абсолютната пустота, крал на хаоса?

— Може би — отговорих.

— В името на еднорога, твоята майка, знаех си, че така ще стане! Лабиринта е така силен в теб, както и голямото кралство. Какво искаш тогава?

— Да запазя кралството.

Неговата/моята глава се заклати в знак на несъгласие.

— По-просто ще бъде да унищожим всичко и да се опитаме да започнем отначало… както толкова пъти съм ти казвал досега.

— Аз съм упорит, така че кажи ми го отново — опитах се да подражавам на татковата грубост.

Дуоркин вдигна рамене.

— Унищожим ли Лабиринта, ще унищожим Амбър… и всички Сенки в известен радиус около него. Позволи ми да унищожа себе си в центъра на Лабиринта и той ще бъде заличен. Позволи ми го, като ми дадеш дума, че тогава ще вземеш Рубина, в който се съдържа същността на реда и ще го използваш да създадеш нов Лабиринт, ярък и чист, неопетнен, нарисуван въз основа на твоето собствено аз, докато легионите на хаоса ще се опитват от всички страни да ти попречат. Обещай ми това и ме остави да приключа, защото какъвто съм покрусен, предпочитам да умра за реда, отколкото да живея за него. Какво ще кажеш сега?

— Не е ли по-добре да поправим този, който имаме, отколкото да унищожаваме създаваното с хилядолетия?

— Страхливец! — извика той и скочи на крака. — Знаех си, че пак това ще кажеш!

— А нима не е така?

Дуоркин започна да крачи напред-назад.

— Колко пъти сме говорили за всичко това? — попита той. — Нищо не се е променило! Ти се страхуваш да опиташ!

— Възможно е — кимнах аз. — Но не смяташ ли, че за нещо, в което си вложил толкова много, си струва да се хвърлят известни усилия — и да се направят някои допълнителни жертви, — ако има и най-малката възможност да бъде спасено?

— Още продължаваш да не разбираш — ядоса се той. — Убеден съм, че това, което е повредено, трябва да бъде унищожено и сменено — надявам се — с ново. Естеството на личната ми увреденост е такова, че не мога да желая оправяне. Точно по такъв начин съм увреден. Чувствата ми са предопределени.

— Щом като Рубина може да създаде нов Лабиринт, защо да не го използваме да поправим стария и да приключим с всички ядове, да излекуваме твоя дух?

Дуоркин се приближи и застана пред мен.

— Толкова бързо ли забравяш? — укори ме той. — Знаеш, че ще бъде безкрайно по-трудно да се оправи повредата, отколкото да се започне отначало. Дори Рубина може много по-лесно да унищожи, вместо да възстанови. Не помниш ли вече какво е положението там, отвън? — Махна с ръка към стената зад гърба си. — Искаш ли да излезем и отново да го погледнем?

— Да — откликнах аз. — Искам. Хайде да отидем.

Изправих се и се взрях надолу към него. Той бе загубил донякъде контрол над формата си, когато взе да се ядосва. Беше станал с десетина сантиметра по-нисък, чертите на лицето му бяха започнали да се връщат отново към неговата гномоподобна физиономия, а когато направи жеста, немалката издутина между раменете му вече беше добре видима.

Очите му се разшириха и той се вгледа внимателно в мен.

— Действително искаш — заключи след малко. — Добре тогава. Да вървим.

Обърна се и тръгна към голямата метална врата. Последвах го. Превъртя ключа с две ръце. После натисна с цялата си тежест. Приближих се да му помогна, но той ме блъсна настрани с невероятна сила и за последен път тласна вратата. Тя изскърца протяжно и тръгна навън, до напълно отворено положение. Веднага ме лъхна странна и някак позната миризма.

Дуоркин прекрачи прага и спря. Взе подпрения на стената отдясно предмет, който приличаше на дълга тояга, удари го няколко пъти в земята и горният му край заблестя. Той освети наоколо доста добре и разкри пред очите ми тесен тунел. Дуоркин тръгна по него и аз го последвах. Не след дълго тунелът се разшири и ние закрачихме един до друг. Миризмата ставаше по-силна и бях на път да се сетя… Познавах я от нещо случило се неотдавна…

Изминахме около сто крачки, преди да свърнем наляво и да се заизкачваме нагоре. После пресякохме едно малко разширение на тунела. То беше осеяно с кости, а в скалата на метър и нещо над пода беше вградена огромна метална халка. От нея тръгваше лъскава верига, която падаше до долу и се проточваше напред като ивица разтопени капки, изстиващи в мрака.

Проходът отново стана по-тесен и Дуоркин пак поведе отпред. Не след дълго направи рязък завой и го чух да промърморва нещо. Когато и аз взех завоя, едва не се блъснах в него. Той се бе навел и с лявата си ръка опипваше една тъмна цепнатина. Когато чух тихото грачене и видях, че веригата потъва в отвора, разбрах какво има там и къде се намираме.

— Добричкият ми Уиксър — долових думите на Дуоркин. — Няма да се отдалечавам. Всичко е наред, миличък Уиксър. Ето ти нещо да си гризкаш.

Откъде взе това, което хвърли на звяра, не знам. Но пурпурният грифон, който вече бях видял да се размърдва в леговището си, прие предложението с тръсване на глава и поредица хрускащи звуци.

Дуоркин ми се ухили.

— Изненадан ли си? — попита той.

— От какво?

— Мислеше, че ме е страх от него. Смяташе, че никога няма да станем приятели. Постави го тук, отвън, за да ме държи вътре — по-далече от Лабиринта.

— Казвал ли съм го някога?

— Не беше необходимо. Аз не съм глупак.

— Разбирай го както искаш.

Той се разсмя, изправи се и продължи нататък по тунела.

Тръгнах след него, а подът под краката ни отново стана равен. Таванът се издигна и пътеката се разшири. Накрая стигнахме до входа на пещерата. Дуоркин се очерта за миг като силует, с вдигната пред него тояга. Отвън беше нощ и чистата солена миризма продуха мускуса от ноздрите ми.

След малко той отново продължи напред, прекрачвайки в свят на звездни свещи и сини мъгли. Като пристъпих зад него, аз направо ахнах при тази удивителна гледка. Поразиха ме не само звездите, които грееха със свръхестествен блясък сред безлунното, ясно небе, нито отново напълно заличената граница между небето и морето. Заплени ме самият Лабиринт, от който струеше почти ацетиленово синьо на фона на това небе-море, а всички звезди над, под и около него бяха подредени с геометрична точност и образуваха фантастична полегата решетка, която повече от всичко друго създаваше впечатлението, че сме увиснали насред космическа паяжина, където Лабиринта е истинския център, а всичко останало кръжи наоколо като прецизен резултат от неговото съществуване, форма и разположение.

Дуоркин продължи надолу към Лабиринта, право към онзи край, където беше тъмното петно. Той размаха тоягата си над него и когато се приближих, се обърна да ме погледне.

— Ето ти я — обяви — дупката в моя мозък. Вече не мога да мисля през нея, само около нея. Не знам как може да се поправи нещо, което сега не притежавам. Ако мислиш, че ти е по силите, ще трябва да си готов да се подложиш на мигновено разрушение всеки път, когато напускаш Лабиринта, за да пресечеш прекъсването. Не разрушение, предизвикано от тъмния участък. Разрушението идва от самия Лабиринт, когато прекъсваш цикъла. Рубина може и да ти помага, но не е сигурно. Не знам. Ала няма да става по-лесно. С всеки кръг ще става все по-трудно, а силата ти през цялото време ще намалява. Последния път, когато си говорихме за това, теб те беше страх. Да не би сега да твърдиш, че си станал по-храбър оттогава?

— Възможно е — казах аз. — Никакъв друг начин ли не виждаш?

— Зная, че това може да бъде постигнато — при положение да се тръгне начисто, — защото веднъж вече съм го правил. Освен този, не виждам никакъв друг начин. Колкото по-дълго изчакваш, толкова повече се влошава положението. Защо не донесеш Рубина и не ми услужиш с меча си, синко? Не виждам по-добър начин.

— Не — отсякох. — Трябва да знам повече. Разкажи ми отново как беше нанесена повредата.

— Все още не знам кое от децата ти проля кръвта ни на това място, ако това имаш предвид. Но е била пролята кръв. Така стоят нещата. Тъмните страни на нашата природа са изявени по-силно в тях. Сигурно те са твърде близо до хаоса, от който излязохме, а растат без закаляването на волята, преживяно от нас, докато му се противопоставяхме. По-рано смятах, че минаването през Лабиринта ще им служи като пречистващ ритуал. Не можех да измисля нищо по-силно. Но идеята ми се провали. Те се опълчват срещу всичко. Търсят начин да унищожат самия Лабиринт.

— Ако успеем да започнем отначало, няма ли тези събития просто отново да се повторят?

— Не знам. Но какъв друг избор имаме, освен провал и връщане към хаоса?

— Какво ще стане с тях, ако се опитаме да започнем отначало?

Дуоркин задълго се умълча. Накрая вдигна рамене.

— Не бих могъл да кажа.

— А как би изглеждало другото поколение?

Той се изсмя.

— А как може да се отговори на подобен въпрос? Нямам представа.

Измъкнах повредената карта и му я подадох. Той я разгледа в светлината от върха на тоягата си.

— Смятам, че това е синът на Рандъм, Мартин — казах аз. — Неговата кръв е била пролята вътре. Не зная дали е още жив. Как мислиш, какво може да е търсел тук?

Дуоркин погледна отново към Лабиринта.

— Значи този предмет е служел за украса — промърмори той. — Как го взе оттам?

— Дадоха ми го. Не е твоя изработка, нали?

— Разбира се, че не. Никога не съм виждал това момче. Е, сега знаеш отговора на твоя въпрос, нали? Ако има друго поколение, твоите деца ще го унищожат.

— Както ние искаме да унищожим тях?

Той се взря дълбоко в очите ми.

— Да не би изведнъж да си станал любящ баща?

— След като ти не си изработил тази Фигура, кой го е направил?

Дуоркин сведе поглед и почука с нокът по картата.

— Най-добрият ми ученик. Твоят син Бранд. Това е неговият стил. Виждаш ли какво правят, веднага щом се сдобият с малко сила? Някой от тях би ли си дал живота, за да запази кралството, да възстанови Лабиринта?

— Вероятно — заявих аз. — Бенедикт, Жерар, Рандъм, Коруин…

— Бенедикт е белязан от съдбата, Жерар има желание, но му липсва ум, на Рандъм не му достигат смелост и целеустременост. Коруин… той не е ли в немилост и неизвестност?

Мислите ми се върнаха към последната ни среща, когато той ми бе помогнал да избягам от килията си и да се озова в Кабра. Хрумна ми, че може и да е премислил тези събития, тъй като не е знаел при какви обстоятелства съм попаднал там.

— Затова ли си приел тази форма? — продължи той. — Това някакъв вид упрек ли е? Пак ли ме подлагаш на проверка?

— Той не е нито в немилост, нито в неизвестност — възразих аз, — макар да не му липсват врагове, както в семейството, така и извън него. Той би опитал всичко, за да съхрани кралството. Какви са шансовете му, според теб?

— Той не беше ли далеч от Амбър много дълго време?

— Да.

— Значи може и да се е променил. Не знам.

— Вярвам, че се е променил. Знам, че има желание да се опита.

Дуоркин отново се вгледа в мен и доста време ме наблюдава мълчаливо.

— Ти не си Оберон — заяви накрая.

— Така е.

— Ти си този, когото виждам пред себе си.

— Нито повече, нито по-малко.

— Ясно… Не знаех, че съществуването на това място ти е известно.

— Неотдавна научих за него. При първото ми идване бях воден от еднорога.

Очите му се разшириха.

— Много… интересно — каза развълнувано той. — Толкова много време мина…

— Та какво стана с моя въпрос?

— А? Въпрос ли? Какъв въпрос?

— За шансовете ми. Смяташ ли, че бих могъл да поправя Лабиринта?

Той бавно се приближи към мен и като се протегна, сложи дясната си ръка върху рамото ми. Тоягата в другата му ръка се наведе и синият пламък се озова на сантиметри от лицето ми, но не усетих никаква топлина. Дуоркин се вгледа в очите ми.

— Наистина си се променил — заключи накрая той.

— Достатъчно ли е — попитах аз, — за да свърша работата?

Дуоркин отвърна поглед.

— Може би е достатъчно, за да си струва да се опита — рече той, — дори ако ни е съдено да се провалим.

— Ще ми помогнеш ли?

— Не знам дали ще бъда в състояние — поклати глава той. — Тези промени в настроението, в мислите ми — те ме завладяват и изчезват. И в момента даже усещам, че започвам да губя самоконтрол. Може би е от вълнението… Най-добре да се прибираме вътре.

Чух зад гърба си издрънчаване. Когато се обърнах, грифонът беше там, главата му бавно се полюляваше отляво-надясно, опашката отдясно-наляво, а езикът му се стрелкаше напред. Тръгна да ни заобикаля и спря, когато зае позиция между Дуоркин и Лабиринта.

— Той знае — поясни Дуоркин. — Може да усети кога започвам да се променям. И тогава не ме допуска до Лабиринта… Добричкият ми Уиксър. Вече се връщаме. Всичко е наред… Хайде, Коруин.

Запътихме се отново към входа на пещерата и Уиксър ни последва, а веригата му издрънчаваше на всяка крачка.

— Рубина — сетих се аз. — Рубина на справедливостта… ти каза, че е необходим за поправянето на Лабиринта?

— Да — потвърди той. — Рубина трябва да бъде пренесен над цялата дължина на Лабиринта, за да очертае отново оригиналния рисунък на местата, където е бил прекъснат. Ала това може да бъде направено само от човек, който е настроен към Рубина.

— Аз съм настроен към Рубина.

— Как? — попита Дуоркин и спря на място.

Отзад Уиксър издаде някакво крякане и ние пак тръгнахме.

— Следвах твоите писмени инструкции… и устните на Ерик — поясних аз. — Отнесох го до центъра на Лабиринта и се проектирах през него.

— Разбирам — кимна той. — А как се сдоби с него?

— Даде ми го Ерик, малко преди да умре.

Влязохме в пещерата.

— Сега в теб ли е?

— Принуден бях да го скрия на едно място сред Сенките.

— Бих ти предложил бързо да го намериш и да го донесеш тук или да го върнеш в двореца. Най-добре е да се намира близо до центъра на събитията.

— Защо?

— Има склонност да упражнява изкривяващ ефект върху Сенките, ако твърде дълго остане сред тях.

— Изкривяващ ли? По какъв начин?

— Няма как да се знае предварително. Зависи напълно от конкретното място.

Взехме един завой и продължихме обратния си път през мрака.

— Какво означава — попитах аз, — когато си с Рубина и всичко около теб започне да се забавя? Файона ме предупреди, че това е опасно, но тя не знаеше точно защо.

— Означава, че си достигнал границите на собственото си съществуване, че енергията ти скоро ще секне, че ще умреш, освен ако бързо не направиш нещо.

— Какво?

— Не започнеш да черпиш енергия от самия Лабиринт… първичния Лабиринт в сърцевината на камъка.

— Как се постига това?

— Трябва да му се отдадеш, да се освободиш, да зачеркнеш своята индивидуалност, да изтриеш границите, които те разделят от всичко останало.

— Изглежда по-лесно да се каже, отколкото да се изпълни.

— Но е възможно да се направи и това е единственият начин.

Поклатих глава. Все още вървяхме и най-накрая стигнахме до голямата врата. Дуоркин протегна тоягата и натисна с нея стената. Влязохме, след което той я залости. Уиксър се бе разположил на няколко крачки разстояние от другата й страна.

— Време е да си тръгваш — заяви Дуоркин.

— Но има толкова много неща, които трябва те питам, както и други, които искам да ти разкажа.

— Мислите ми започват да се размиват и думите ти ще отидат на вятъра. Утре вечер, или вдругиден, или още по-нататък. Побързай! Върви си!

— Защо си толкова припрян?

— Може да те нараня, когато в мен настъпи промяната. Вече я удържам само с усилия на волята. Изчезвай!

— Не зная как. Знам как да дойда тук, но…

— В бюрото в съседната стая има каквито си поискаш карти. Вземи светлината! Върви, където и да е! Махни се оттук!

Канех се да възразя, че не ме е страх от никакво физическо насилие, което би могъл да упражни, когато лицето му започна да се мени като топящ се восък и той стана някак по-едър и с по-дълги крайници, отколкото беше преди. Грабнах светещата тояга и побягнах от стаята, залян от внезапен хлад.

… Към бюрото. Отворих рязко чекмеджето и грабнах част от картите, които бяха разпилени вътре. Тогава чух стъпките на нещо, влизащо в стаята зад гърба ми, идващо от помещението, което току-що бях напуснал. Не приличаха на стъпки на човек. Не се обърнах. Вдигнах картите пред очите си и се вгледах в най-горната. Пейзажът ми беше непознат, но веднага си отворих съзнанието и го насочих натам. Планински зъбер, зад него нещо неясно, странно петнисто небе, разпръснати вляво звезди… Картата ставаше ту топла, ту студена в ръката ми, докато я гледах и от нея сякаш задуха силен вятър и някак пренареди перспективата.

Тогава точно зад мен се разнесе много промененият, но все още различим глас на Дуоркин:

— Глупак! Избра най-съдбовната за теб земя!

Огромна, подобна на орлов крак ръка — черна, с гола кожа, сгърчена — се пресегна през рамото ми, като че ли за да дръпне картата. Но видението изглеждаше готово и аз се хвърлих в него, като обърнах картата веднага, щом осъзнах, че съм успял да избягам. После спрях и застинах на място, за да дам възможност на сетивата ми да се приспособят към новата обстановка.

Вече знаех. Благодарение на някои легенди, частици семейни клюки и усещането, което ме завладя, познах мястото, където се бях озовал. И с пълна увереност в правотата си, вдигнах очи, за да погледна Царството на хаоса.

VI

Къде? Сетивата са нещо толкова несигурно, а моите сега бяха натоварени отвъд своите предели. Скалите, върху които стоях… Щом направех опит да спра погледа си върху тях, те приемаха облика на паваж в горещ следобед. Струваше ми се, че се менят и люлеят, макар че земята под краката ми беше стабилна. И не можеха да решат на коя част от спектъра да се спрат. Цветът им пулсираше и се менеше като кожата на игуана. Когато погледнах нагоре, очите ми бяха приковани от небе, каквото никога преди не бях виждал. В момента то бе разделено точно по средата — половината беше с плътночерен нощен цвят, сред който танцуваха звездите. Като казвам танцуваха, нямам предвид трепкаха; те подскачаха и променяха големината си; кръжаха и се стрелкаха; ставаха ярки като свръхнови, после избледняваха и изчезваха. Зрелището беше невероятно и страшно. Стомахът ми се сви от обзелата ме акрофобия. Ала поглеждането встрани не подобри особено положението. Другата половина на небето беше като бутилка с цветни пясъци, която постоянно разтръскваха; ивици оранжево, жълто, червено, синьо, кафяво и пурпурно се разместваха и извиваха; петна от зелено, лилаво, сиво и мъртвешки бяло се появяваха и изчезваха, като понякога се смесваха или изместваха другите гърчещи се форми. И те също трепкаха и се изменяха, създавайки невъзможни усещания за отдалеченост и близост. На моменти някои или всички изглеждаха високо в небето, а после отново се втурваха да запълнят въздуха пред лицето ми — прозирни, бистри мъгли, полупрозрачни откоси или плътни пипала от цвят. Едва по-късно осъзнах, че линията, която разделяше черното от цветното бавно напредваше от дясната ми страна и изоставаше от лявата. Сякаш цялото небесно пространство се въртеше около една точка право над главата ми. А колкото до източника на светлина в по-ярката половина, той просто не можеше да бъде определен. От мястото си на високото погледнах надолу към нещо, което първо ми се видя като долина, изпълнена с безкрайни експлозии от цвят, но когато напредващата тъмнина стигна дотам, звездите затанцуваха и запламтяха в дълбочината, също както отгоре, и създадоха впечатление за бездънна пропаст. Като че ли стоях на края на света, на края на вселената, на края на всичко. Но далече, далече от мястото, където се намирах, нещо се мержелееше върху планина от абсолютно чисто черно — самата чернота, обрамчена и смекчена от едва забележими светлинни проблясвания. Не можех да преценя размерите му, защото тук нямаше усещане за разстояние, дълбочина, перспектива. Една-единствена постройка? Група? Град? Или просто празно място? Очертанията се променяха всеки път, когато попаднеха върху ретината ми. Сега между нас плуваха леки платна от мъгла и се извиваха като дълги ивици ефирна материя, разлюлявана от горещо течение. Небесната сфера спря да се върти, когато завърши пълния кръг. Сега цветовете бяха зад гърба ми и не ги виждах, освен ако не обърнех глава — нещо, което нямах никакво желание да правя. Приятно бе да стоя там и да гледам безформеността, от която всъщност произлизаше всичко… Тя бе съществувала дори преди Лабиринта. Знаех това, то бе заложено — мъгляво, но категорично — в самия център на съзнанието ми. Знаех го, защото бях убеден, че съм бил тук и преди. Детето, превърнало се в мъжа, който бях, изглежда е било донесено тук в някой далечен ден — дали от татко, или от Дуоркин, не можех да си спомня — и бе стояло или са го държали на това място или някъде съвсем наблизо, и бе наблюдавало същата сцена, уверен бях, със същото неразбиране и същия неясен страх. Удоволствието ми бе примесено с нервна възбуда, усещане за навлизане в забраненото, чувство за очакване на неизвестното. Странно, че в този момент в мен се надигна копнеж по Рубина, който ми се бе наложило да зарежа на сянката Земя, предметът, на който Дуоркин бе придал толкова голямо значение. Възможно ли бе част от мен да търсеше средство за защита или поне символ на съпротивление срещу каквото се намираше там? Вероятно.

Докато продължавах да гледам запленен над пропастта, изглежда очите ми се приспособиха или околността отново неуловимо се промени. Защото сега забелязах мънички, призрачни фигурки, които се движеха в далечината, като метеори на забавен кадър, плъзгащи се по ефирните ленти. Зачаках, като ги наблюдавах внимателно и се опитвах поне смътно да разбера какво правеха. Най-накрая една от лентите доплува съвсем близо и скоро проумях какво ставаше.

Към мен се движеше нещо. Една от фигурките взе да нараства и видях, че следва извиващата се най-близка лента. Само след няколко мига ясно се оформи човек върху кон. С приближаването си той придобиваше все по-плътен вид, без да изгубва напълно онази призрачност, която изглежда беше характерна за всичко тук. Малко по-късно наблюдавах гол ездач върху кон без козина, и двамата мъртвешки бледи, забързани в моята посока. Ездачът размахваше бял като кост меч. Очите му, както и очите на коня, пламтяха в огненочервено. Не знаех дали той ме вижда в действителност, дали съществуваме на една и съща плоскост от реалността, толкова неестествен беше вида му. Все пак измъкнах Грейсуондир от ножницата и направих крачка назад, когато мъжът приближи.

Сред бялата му коса проблясваха мънички прашинки и когато обърна глава, разбрах, че се е устремил към мен, защото усетих погледа му като ледена вълна върху лицето си. Завъртях се странично и вдигнах в защита меча.

Ездачът продължи напред и аз осъзнах, че и той, и конят са огромни — по-големи дори, отколкото си ги бях представил. Не спираха да напредват. Когато достигнаха най-близката до мен точка — на около десет метра, бих казал — конят се изправи на задните си крака, щом ездачът го накара да закове на място. После двамата започнаха да ме разглеждат, като се издигаха и спускаха заедно с лентата, сякаш бяха върху кротко полюляващи се морски вълни.

— Името ти! — заповяда ездачът. — Кажи си името, ти, който си дошъл на това място!

Гласът му проехтя оглушително. Беше изцяло на едно звуково ниво, гръмък и без интонация.

Поклатих глава.

— Казвам името си, когато аз реша, а не когато ми заповядат — отвърнах. — Кой си ти?

Той издаде три кратки излайвания, които предположих, че са смях.

— Ще те запратя в нищото, където ще крещиш името си вовеки!

Насочих Грейсуондир към очите му.

— Приказките са евтини — заявих аз, — а уискито струва пари.

Точно в този момент почувствах лек хлад, като че ли някой се вглеждаше във Фигурата ми, мислеше за мен. Но усещането беше слабо, мъгляво, пък и нямах възможност да му отделя внимание, защото ездачът бе подал някакъв сигнал на коня си и животното се изправи на задни крака. Прецених, че разстоянието е твърде голямо. Ала тази мисъл важеше за друга Сянка. Жребецът се хвърли към мен, като изостави тънкия път, по който бе дошъл.

Скокът му го доведе доста по-близо. Но той не падна и не изчезна, както се бях надявал. Конят възобнови галопа си и макар да напредваше много по-бавно, отколкото би трябвало като гледах движенията му, продължаваше да преодолява разстоянието над пропастта.

Докато ставаше това, видях, че в далечината, откъдето бе тръгнал, друга фигура изглежда се насочваше насам. Не ми оставаше нищо друго освен да се отбранявам и да се надявам, че следващият нападател ще пристигне след като съм се справил с този.

Червеният поглед на ездача се плъзгаше по мен и спря, когато стигна до Грейсуондир. Каквото и да беше естеството на полудялата светлина зад мен, тя си играеше по деликатния рисунък върху острието на меча ми така, че онази част от Лабиринта, която бе изобразена там, заплува и заблестя по дължината му. Ездачът вече беше съвсем близо, но той дръпна юздите и вдигна поглед, за да срещне очите ми. Злобната му усмивка се стопи.

— Аз те познавам! — възкликна. — Ти си този, когото наричат Коруин!

Но ние бяхме готови да го посрещнем, аз и моят стремителен помощник.

Предните копита на коня стъпиха върху скалния корниз и аз се хвърлих напред. Рефлексите на животното го накараха да потърси стабилна опора и за задните си крака, вместо да се подчини на дръпнатите юзди. Ездачът вдигна меча си в защитна позиция, когато нападнах, но аз замахнах откъм лявата му страна. Докато препречи острието пред тялото си, вече го промушвах. Грейсуондир проникна през бледата му кожа точно под диафрагмата и над червата.

Измъкнах отново меча си и от раната вместо кръв, бликнаха пламъци. Ръката му с оръжието увисна, а конят изцвили със звук, подобен на изсвирване, когато искрящият поток попадна върху врата му. Отскочих назад, щом ездачът се олюля напред и животното, сега с опора под краката, се метна към мен с ритници. Замахнах отново, по рефлекс, отбранявайки се. Мечът ми се вряза в единия му преден крак, който също започна да гори.

Пак отскочих встрани, а конят се обърна и за втори път се втурна към мен. В този миг ездачът се срути сред колона от огън. Животното изцвили, завъртя се и побягна. Без да спира, то скочи през ръба и изчезна в пропастта, като ме остави със спомена за пламтящата глава на една котка, която ме бе заговорила преди много време и студените тръпки, които ме полазваха винаги, когато се сетех за нея.

Опрях гръб в скалния откос, задъхан. Тъничкият път бе дошъл още по-близо — на около три метра от корниза. От лявата страна ме пронизваше болезнен спазъм. Вторият ездач бързо се приближаваше. Той не беше блед като първия. Косата му бе тъмна и лицето му имаше нормален цвят. Дорестият му кон беше с обикновена грива. Мъжът носеше в ръка зареден арбалет. Погледнах зад себе си и видях, че няма измъкване, няма никаква цепнатина, в която бих могъл да се скрия.

Изтрих ръка в панталона си и хванах Грейсуондир за широката част на острието. Обърнах се странично, така че да представлявам възможно най-трудна мишена. Вдигнах меча между нас, дръжката на нивото на главата ми, върхът насочен към земята — единственият щит, с който разполагах.

Ездачът стигна до мен и спря върху най-близката точка на ефирната лента. Той бавно вдигна арбалета си, знаейки, че ако не ме свали веднага с първия изстрел, аз мога да хвърля меча си като копие. Погледите ни се срещнаха.

Мъжът беше слаб, без брада. Вероятно със светли очи, сега присвити, за да се прицели. Управляваше коня си с лекота, само като го притискаше с крака. Ръцете му бяха големи, спокойни. Умели. Докато го разглеждах, обзе ме странно чувство.

Моментът се разтегли отвъд възможността за действие. Конникът се дръпна назад и леко отпусна оръжието, макар че стойката му продължаваше да е напрегната.

— Ти — извика той, — този меч Грейсуондир ли е?

— Да — отговорих. — Той е.

Ездачът оценяващо се взираше в мен и аз затърсих някакви думи, но не ги намерих.

— Какво търсиш тук? — попита той.

— Начин да си тръгна.

Стрелата му изсвистя и се удари в скалите далече над и вляво от мен.

— Върви си тогава — каза той. — Това място е опасно за теб.

И обърна коня си обратно в посоката, от която беше дошъл.

Отпуснах Грейсуондир.

— Няма да те забравя — заявих.

— Да — отвърна той. — Недей.

После се отдалечи с галоп и след малко ефирната лента също се измести.

Прибрах Грейсуондир в ножницата и направих крачка напред. Светът отново започваше да се върти около мен, светлината напредваше откъм дясната ми страна, мракът отстъпваше вляво. Огледах се за някакъв начин да се изкатеря по скалното възвишение зад гърба ми. То се издигаше като че ли само с десет, дванайсет метра по-високо, но исках да видя каква гледка се разкриваше от върха му. Моят корниз се простираше вляво и вдясно от мен. Като го проучих, се оказа, че надясно много скоро се стеснява, без да има някаква възможност за изкачване. Върнах се и тръгнах наляво.

Стигнах до една по-неравна площадка в подножието на скалния откос. Плъзнах поглед нагоре по него и наклонът ми се видя преодолим. Проверих зад мен, дали не се задава още някоя заплаха. Призрачният път се бе отдалечил дори още повече и по него не идваха нови ездачи. Започнах да се катеря.

Изкачването не беше трудно, макар че височината се оказа по-голяма, отколкото ми бе изглеждала отдолу. Вероятно симптом на пространственото изкривяване, оказващо влияние върху зрението ми, плюс всичко останало на това място. Не след дълго се озовах отгоре и застанах прав върху точката, която осигуряваше най-добър изглед в посоката отвъд пропастта.

И пак видях насреща си хаотичните цветове. Вдясно, мракът ги гонеше пред себе си. Земята, над която танцуваха, беше осеяна със скали и кратери, без никакъв знак за живот върху нея. През средата й обаче, от хоризонта отсреща до планините някъде вдясно, мастилено и извиващо се минаваше нещо, което можеше да бъде само черния път.

След още десет минути катерене и маневри, аз се настаних така, че да виждам края му. Пътят се провираше през широк планински проход и стигаше до самия ръб на пропастта. Там черният му цвят се сливаше с мрака, който изпълваше бездната, видим вече само благодарение на обстоятелството, че сред него не грееха никакви звезди. Като използвах този факт, за да проследя очертанията му, добих впечатлението, че той се простираше до тъмното възвишение, около което се носеха платната от мъгла.

Легнах по корем, за да не привличам вниманието на евентуалните невидими очи, които можеха да се обърнат в моята посока. Проснал се тук, аз се замислих за отварянето на този път. Повреденият Лабиринт, който правеше Амбър леснодостъпен и моята клетва, допринесла за същото, според мен. Вече смятах, че проблемът щеше да съществува и без мен, ала все пак определено и аз бях спомогнал донякъде. Вината продължаваше да е отчасти моя, макар и не цялата, както бях смятал някога. После се замислих за Ерик, когато лежеше умиращ върху склона на Колвир. Той бе казал, че колкото и да ме мрази, запазва предсмъртното си проклятие за враговете на Амбър. С други думи, тези тук. Каква ирония. Моите усилия сега бяха насочени изцяло към осъществяване на последното желание на моя най-малко обичан брат. Неговото проклятие имаше за цел да неутрализира моето проклятие, а аз бях главният му изпълнител. И все пак, може би, в някакъв по-широк смисъл, всичко си идваше на мястото.

Потърсих, и с облекчение не открих редици от бляскави воини да маршируват или да се упражняват върху този път. Освен ако новият отряд нападатели не беше вече на път, Амбър все още временно беше в безопасност. Няколко неща веднага ме разтревожиха, обаче. Преди всичко, ако тук времето действително се държеше така странно, както показваше вероятният произход на Дара, тогава защо още не бе последвала нова атака? Те със сигурност са разполагали с достатъчно време да се възстановят и да се подготвят за нападение. Дали не се бе случило нещо наскоро, по амбърско време, което да е променило естеството на тяхната стратегия? И ако беше така, какво? Моите оръжия? Възстановяването на Бранд? Или нещо друго? Започнах също да се питам, докъде ли стигаха патрулите на Бенедикт? Явно не чак дотук, иначе щях да съм информиран. Дали той някога е идвал тук? Дали някой от другите, в обхвата на спомените си, е стоял, където се намирах аз, загледан в Царството на хаоса, знаещ неща, за които и не подозирах? Твърдо реших да разпитам Бранд и Бенедикт в този смисъл веднага, щом се върнех.

Всичко това ме накара да се запитам как ли ми въздействаше времето в този момент? Най-добре беше да не оставам тук по-дълго, отколкото се налагаше. Прехвърлих другите карти, които бях грабнал от бюрото на Дуоркин. Макар всичките да бяха интересни, не познавах нито едно от местата, изобразени на тях. Измъкнах тогава собственото си тесте и намерих Фигурата на Рандъм. Може би той се бе опитвал преди да влезе във връзка с мен. Вдигнах картата му и я загледах.

Скоро тя заплува пред очите ми и видях замъглен калейдоскоп от образи, а в средата им усещах присъствието на Рандъм. Движение и изменящи се перспективи…

— Рандъм — казах, — аз съм, Коруин.

Чувствах съзнанието му, но отговор не идваше. Тогава се сетих, че той е насред пътуване през Сенките и цялото му внимание е съсредоточено върху промените около него. Не би могъл да ми отговори, без да изгуби контрол. Прекарах ръка над картата и прекъснах контакта.

Извадих Фигурата на Жерар. След малко бяхме във връзка. Изправих се.

— Коруин, къде си? — запита той.

— На края на света — отвърнах. — Искам да се прибера вкъщи.

— Идвай.

Жерар протегна ръка. Аз я поех и пристъпих напред.

Намирахме се на приземния етаж в двореца на Амбър, във всекидневната, в която се бяхме събрали вечерта при връщането на Бранд. Изглежда беше рано сутринта. В камината гореше огън. Нямаше никой друг.

— Опитвах се да вляза във връзка с теб — заговори той. — А мисля, че и Бранд. Но за него не съм сигурен.

— Колко време ме нямаше?

— Осем дни.

— Радвам се, че побързах. Какво става тук?

— Нищо особено. Не знам какво иска Бранд. Непрекъснато питаше за теб, а пък аз не можех да вляза във връзка. Накрая му тикнах една колода в ръцете и му казах да опита сам. Явно и той не е успял.

— Бях зает с други неща — поясних, — а и разликата в движението на времето беше лоша.

Той кимна.

— Започнах да го избягвам сега, като е вън от опасност. Пак е изпаднал в едно от мрачните си настроения и настоява, че можел сам да се грижи за себе си. За това е прав, всъщност, и толкова по-добре.

— Къде е сега?

— Прибра се в покоите си и преди около час още беше там… отдаден на печални размисли.

— Излизал ли е изобщо?

— Само на кратки разходки. Но не през последните няколко дни.

— В такъв случай предполагам, че е най-добре да отида при него. Някаква вест от Рандъм?

— Да. Бенедикт се върна преди два, три дни. Каза, че са открили следи от сина на Рандъм. Той му помогнал да провери част от тях. Едната водела по-далече, но Бенедикт решил да не отсъства от Амбър прекалено дълго при тази несигурност. Затова оставил Рандъм да продължи сам издирването. И той спечелил нещо, обаче. Върна се с изкуствена ръка — прекрасна изработка. С нея може да прави всичко, както преди.

— Наистина ли? — възкликнах аз. — Звучи ми страшно познато.

Жерар се усмихна и кимна.

— Каза ми, че ти си му я донесъл от Тир-на Ногт. Всъщност, искаше да поговори с теб за това, веднага, щом е възможно.

— Мога да се обзаложа — рекох. — Къде е той сега?

— На един от предните постове, които е разположил по черния път. Ще трябва да влезеш във връзка с него посредством Фигурата му.

— Благодаря. Нещо ново за Джулиан или Файона? — Той поклати глава. — Добре. — Обърнах се към вратата. — Ще отида да видя първо Бранд.

— Любопитен съм да науча какво толкова иска — заяви Жерар.

— Ще го имам предвид.

Излязох от стаята и се запътих към стълбите.

VII

Почуках на вратата на Бранд.

— Влез, Коруин — извика той.

Направих го, като реших, още докато пресичах прага, че няма да го питам как е разбрал кой е. Стаята му бе мрачна и горяха свещи, въпреки че беше ден и имаше четири прозореца. На три от тях капаците бяха затворени. Четвъртият беше отворен само донякъде. Бранд стоеше край него и гледаше навън към морето. Целият бе облечен в черно кадифе, а на врата му висеше сребърна верига. Коланът му също бе от сребро — фино изработени брънки. Той си играеше с малък кинжал и не погледна към мен, когато влязох. Все още беше блед, но брадата му бе прясно подстригана и ми се видя позакрепнал и натежал след последната ни среща.

— Изглеждаш по-добре — отбелязах аз. — А как се чувстваш?

Бранд се обърна и ме изгледа безизразно, с полузатворени очи.

— Къде беше, дявол да го вземе? — попита той.

— На разни места. Защо си искал да ме видиш?

— Попитах, къде беше?

— Чух те — отворих аз вратата зад гърба си. — А сега смятам да изляза и отново да се върна тук. Какво ще кажеш да започнем разговора отначало?

Той въздъхна.

— Почакай. Извинявай. Защо ли всички сме толкова чувствителни? Дявол знае… Хубаво. Може би наистина е по-добре да започна отначало. — Прибра кинжала в ножницата му и отиде да седне в едно тежко кресло от тъмно дърво и кожа. — Започнах да се тревожа за всички онези неща, които разисквахме и за някои, които не знаеш. Изчаках, както смятах, достатъчно дълго да си свършиш работата в Тир-на Ногт и да се върнеш. После те потърсих и ми казаха, че още те няма. Изчаках още. Първо бях нетърпелив, след това се притесних да не си попаднал в засада на враговете ни. Когато по-късно поразпитах за теб, научих, че си се върнал само колкото да говориш с жената на Рандъм — трябва да е било много важен разговор — и мъничко да дремнеш. След това пак си заминал. Ядосах се, че не си сметнал за нужно да ме държиш в течение на събитията, но реших да изчакам още. Накрая помолих Жерар да те намери с Фигурата ти. Когато не успя, действително се загрижих. Тогава и сам опитах да те открия и макар че сякаш почти те достигах на няколко пъти, не можах да установя контакт. Страхувах се за теб, а сега виждам, че през цялото време не е имало за какво. Затова и се държах рязко.

— Разбирам — казах аз и седнах вдясно от него. — Всъщност, за мен времето се движеше по-бързо, така че от моя гледна точка съм отсъствал само часове. Твоята рана, вероятно, е заздравяла доста по-добре от моята.

Бранд леко се усмихна и кимна.

— И това е нещо все пак. Като компенсация за безпокойството ми.

— И аз имам доста причини за безпокойство, така че не ме натоварвай повече. Искал си да ме видиш за нещо. Дай да видим какво е.

— Ти си разтревожен от нещо — забеляза той. — Може би трябва първо него да обсъдим.

— Добре — съгласих се аз. — Става.

Извърнах се и погледнах картината на стената до вратата. Масло, доста мрачно изображение на кладенеца в Мирата, двама мъже са слезли от конете си край него и си говорят.

— Имаш характерен стил — подхвърлих.

— Във всичко — отговори той.

— Взе ми думите от устата — измъкнах аз Фигурата на Мартин и му я подадох.

Той я разгледа без да променя изражението на лицето си, хвърли ми кратък, кос поглед и кимна.

— Не мога да отрека делото на ръката си.

— Ръката ти е направила и други неща, освен тази карта. Нали?

Бранд прекара върха на езика си по горната си устна.

— Къде я намери? — попита той.

— Точно там, където си я оставил, в сърцето на всичко… в истинския Амбър.

— Така… — измърмори той, като стана и отново се приближи до прозореца, вдигнал картата, сякаш да я огледа на по-добра светлина. — Значи ти е известно повече, отколкото предполагах. Как разбра за първичния Лабиринт?

Поклатих глава.

— Първо отговори на въпроса ми: ти ли прободе Мартин?

Той се обърна към мен, погледа ме съсредоточено няколко мига и накрая рязко кимна. Очите му продължиха да изучават лицето ми.

— Защо? — попитах го аз.

— Някой трябваше да го направи — обясни Бранд, — за да отвори пътя на силите, от които се нуждаехме. Теглихме жребий.

— И ти спечели.

— Спечелил? Загубил? — той вдигна рамене. — Какво значение има сега? Нищо не излезе така, както го планирахме. И аз вече не съм онзи човек, който бях тогава.

— Уби ли го?

— Какво?

— Мартин, синът на Рандъм. Умря ли от раната, която си му нанесъл?

Бранд вдигна ръце, с дланите нагоре.

— Не знам — заяви той. — Ако не е, то не е защото не съм се опитал. Не ти е нужно да търсиш повече. Намери го твоя виновник. И сега, като е пред теб, какво смяташ да правиш?

Пак поклатих глава.

— Аз ли? Нищо. Доколкото знам, момчето може да е още живо.

— Тогава да минем на по-важни въпроси. Откога знаеш за съществуването на истинския Лабиринт?

— От доста отдавна — отвърнах. — За произхода, функциите му и начина, по който му въздейства кралската кръв на Амбър знам от доста отдавна. Обръщах повече внимание на Дуоркин, отколкото ти си мислиш. Не виждах, обаче, каква полза би имало от повреждане на структурата му. Затова дълго нищо не предприемах. Едва наскоро, след като говорих с теб, ми хрумна, че черният път може да е свързан с подобна глупост. Когато отидох да проверя Лабиринта, открих там Фигурата на Мартин и всичко останало.

— Не знаех, че познаваш Мартин.

— Никога не съм го виждал.

— Тогава как разбра, че той е изобразен върху Фигурата?

— Не бях сам на онова място.

— Кой беше с теб?

Усмихнах се.

— Не, Бранд. Все още е твой ред. При последния ни разговор ти ми каза, че враговете на Амбър са дошли тук чак от Царството на хаоса, че са стигнали до нас по черния път, благодарение на нещо, което ти, Блийс и Файона сте направили в дните на предишното си разбирателство, като най-доброто средство за спечелване на трона. Сега знам и какво е било онова, което сте направили. И все пак, Бенедикт наблюдава черния път, а аз току-що огледах Царството на хаоса. Няма никакво струпване на войски, никакво придвижване към нас. Известно ми е, че там времето тече по друг начин. Досега са имали предостатъчно възможности да подготвят ново нападение над Амбър. Искам да знам, какво ги кара да се въздържат? Защо не предприемат действия? Какво чакат, Бранд?

— Искаш от мен повече информация, отколкото притежавам.

— Не мисля така. Ти си местния специалист по въпроса. Ти си имал работа с тях. Тази Фигура е доказателство, че криеш и други неща. Не извъртай, ами говори.

— Царството на хаоса… измърмори той. — Не си стоял със скръстени ръце. Ерик е постъпил глупаво, като не те е убил веднага… ако е знаел, че всички тези неща са ти известни.

— Ерик беше глупак — заявих аз. — Но ти не си. Говори сега.

— Но аз съм глупак — възрази той, — при това сантиментален глупак. Помниш ли деня, когато се скарахме за последен път тук, в Амбър, преди много, много време?

— Донякъде.

— Аз бях седнал върху ръба на леглото. Ти стоеше до писалището ми. Щом се обърна и тръгна към вратата, реших да те убия. Бръкнах под леглото, където държа зареден арбалет. На практика го хванах и се готвех да го извадя, когато осъзнах нещо, което ме спря.

Той замълча.

— Какво беше то? — попитах.

— Погледни там, при вратата. — Направих го и не видях нищо особено. Започнах да клатя глава с неразбиране и той допълни: — На пода.

Тогава разбрах за какво говореше — едно килимче в червеникавокафяво и маслиненозелено, с дребни геометрични фигурки по него.

Бранд кимна.

— Ти беше стъпил върху любимото ми килимче. Не исках да го изцапам с кръв. По-късно, гневът ми премина. Така че и аз съм жертва на емоции и обстоятелства.

— Чудесна историйка… — започнах.

— … Но искаш вече да престана с извъртането. Само че аз не извъртам. Опитвах се да ти обясня нещо. Всички ние сме живи благодарение на търпимостта си един към друг и на низ от щастливи случайности. Смятам да ти предложа да съхраним тази търпимост и да елиминираме възможността за случайности при някои от особено важните ни дела. Ала първо, в отговор на въпроса ти, макар да не знам със сигурност какво ги кара да се въздържат, искам да споделя с теб едно много добро предположение. Блийс събира огромна ударна сила за нападение над Амбър. Тя изобщо няма да бъде сравнима с онази, която имахте по време на вашия съюз. Той смята, че вие ще действате както беше миналия път, а неговата тактика ще бъде различна. Вероятно преди това ще се опита да убие теб и Бенедикт. Всичко, обаче, ще бъде само за отвличане на вниманието. Предполагам, че Файона е влязла във връзка с Царството на хаоса — може дори в момента да е там — и ги е подготвила за истинското нападение, което трябва да очакваме по всяко време след диверсиите на Блийс. Следователно…

— Ти наричаш това много добро предположение — прекъснах го аз, — но ние дори не знаем със сигурност дали Блийс е още жив.

— Блийс е жив — отсече Бранд. — Успях да се уверя в това, като използвах Фигурата му — даже мярнах за малко с какво се занимава, — преди да усети присъствието ми и да прекъсне контакта. Той е много чувствителен към такова наблюдение. Открих го сред полето с войниците, които възнамерява да използва срещу Амбър.

— А Файона?

— О, не — поклати глава той, — не съм си правил експерименти с нейната Фигура и бих те посъветвал същото. Тя е изключително опасна и не желая да се оставям открит за нейното влияние. Оценката ми за настоящата й дейност се основава на догадки, а не на конкретна информация. Аз, обаче, съм убеден, че не греша.

— Разбирам — рекох.

— Имам един план.

— Продължавай.

— Начинът, по който ме измъкнахте от затвора, беше много находчив — така да обедините силата на своята съсредоточеност. Същият принцип може да се използва отново, с друга цел. Да получим сила, способна с лекота да проникне през защитата на някого — дори на човек като Файона, — ако усилията ни са насочени правилно.

— Имаш предвид, да са насочени от теб?

— Разбира се. Предлагам да съберем семейството и със сила да стигнем до Блийс и Файона, където и да се намират. След което да ги задържим в напълно неподвижно състояние, само за миг или два. Колкото да нанеса удара.

— Както направи с Мартин ли?

— Надявам се, по-добре. Мартин успя да се освободи в последния момент. Този път това няма да се случи, с помощта на всички ви. Дори трима или четирима би трябвало да са достатъчни.

— Наистина ли мислиш, че толкова лесно можеш да се справиш с положението?

— Мисля, че сме длъжни да опитаме. Времето тече. Ти ще бъдеш един от екзекутираните, когато превземат Амбър. Както и аз. Какво ще кажеш?

— Само ако се убедя, че е наложително. Тогава няма да имам друг избор, освен да се съглася.

— Наложително е, повярвай ми. Другото, което ни трябва, е Рубина на справедливостта.

— Защо?

— Ако Файона действително се намира в Царството на хаоса, вероятно само Рубина ще може да я достигне и да я удържи — дори с усилията на всички ни взети заедно. В нейния случай той ще ми е необходим, за да фокусирам енергията ни.

— Предполагам, че няма проблем това да се уреди.

— Тогава, колкото по-скоро се заемем с тази работа, толкова по-добре. Можеш ли да подготвиш другите за довечера? Аз съм в достатъчно добра форма, за да се справя с моята част.

— Дявол да го вземе, не — изправих се аз.

— Какво искаш да кажеш? — Той стисна облегалките за ръце на креслото си и се надигна. — Защо не?

— Обещах да се съглася, ако съм убеден, че е наложително. Ти призна, че по-голямата част са догадки. Само това е достатъчно, за да не съм убеден.

— Забрави тогава тези истории с убеждението. Можеш ли да си позволиш да поемеш такъв риск? Следващото нападение ще бъде много по-страшно от предишното, Коруин. Те знаят за новите ти оръжия. И ще ги имат предвид в плановете си.

— Дори да се съглася с теб, Бранд, сигурен съм, че не бих могъл да убедя другите в наложителността на екзекуциите.

— Да ги убедиш ли? Просто им нареди! Ти си ги стиснал всичките за гърлата, Коруин! В момента си на върха. И искаш да останеш там, нали?

Усмихнах се и тръгнах към вратата.

— Искам и да постъпвам така, както аз намеря за добре — заявих. — Ще имам предвид твоето предложение.

— Като постъпваш така, ще се сблъскаш със смъртта по-рано, отколкото си мислиш.

— Пак съм стъпил на килимчето ти.

Бранд се разсмя.

— Чудесно. Само че аз не те заплашвам. Знаеш какво имам предвид. Сега ти носиш отговорността за Амбър. Ти трябва да направиш верния ход.

— Ти също знаеш, какво имам предвид аз. Нямам намерение да убия още двама души от семейството ни, заради твоите подозрения. Нужно ми е нещо повече.

— Когато го откриеш, може да е прекалено късно.

Вдигнах рамене.

— Ще видим.

Посегнах към дръжката на вратата.

— Какво смяташ да правиш сега? — попита той.

Поклатих глава.

— На никого не казвам всичко, което зная, Бранд. Това е нещо като застраховка.

— Одобрявам този принцип. Надявам се само да знаеш достатъчно.

— Или се страхуваш, че ми е известно твърде много.

За миг по лицето му пробяга разтревожено изражение. После той се усмихна.

— Не ме е страх от теб, братко.

— Хубаво е, че няма от какво да се боиш.

Отворих вратата.

— Почакай — спря ме Бранд.

— Да?

— Пропусна да ми кажеш кой беше с теб, когато намери Фигурата на Мартин на мястото, където я бях оставил.

— А, бяхме заедно с Рандъм — отвърнах нехайно аз.

— Оо. Той запознат ли е с подробностите?

— Ако те интересува, дали знае, че ти си пробол неговия син, отговорът е не… засега.

— Разбирам. Ами новата ръка на Бенедикт? Чух, че по някакъв начин си се сдобил с нея в Тир-на Ногт. Иска ми се да науча повече за случая.

— Не сега. Нека да оставим нещо и за следващата ни среща. Няма да е след кой знае колко време.

Излязох и затворих вратата, като мислено благодарих на килимчето.

VIII

Посетих кухните, подбрах си огромен обяд, унищожих го и се запътих към конюшните, където се спрях на един красив, млад дорест жребец, принадлежал някога на Ерик. Въпреки това станахме приятели и не след дълго се спускахме надолу по Колвир, на път към моята войска от Сенките. Докато яздех и храносмилах, опитах се да подредя и разделя събитията и разкритията от, както беше за мен, последните няколко часа. Ако Амбър действително е възникнал като резултат от бунта на Дуоркин в Царството на хаоса, тогава излизаше, че всички ние сме в роднинска връзка точно с тези сили, които сега ни заплашваха. Разбира се, трудно бе да се реши доколко можеше да се вярва сега на приказките на Дуоркин. И все пак черният път действително стигаше до Царството на хаоса, очевидно като пряк резултат от ритуала на Бранд — нещо, извършено според принципите, научени от Дуоркин. За щастие, онези части от разказа на Дуоркин, на които беше най-трудно да се повярва, засега не бяха от особено голяма важност, от гледна точка на настоящия момент. И все пак изпитвах смесени чувства по отношение на произхода си от еднорог…

— Коруин!

Дръпнах юздите. Отворих съзнанието си за контакта и видях образа на Ганелон.

— Тук съм — казах. — Откъде се сдоби с Фигури? И как се научи да ги използваш?

— Неотдавна взех една колода от библиотеката. Помислих си, че не е зле да имам някакво средство за връзка с теб в случай на нужда. А колкото до използването — просто направих това, което ми се струва, че правите ти и останалите: вгледах се в образа, помислих си за теб, съсредоточих се да вляза във връзка.

— Отдавна трябваше да ти дам комплект — заключих аз. — Недоглеждане от моя страна, което се радвам, че си поправил. Сега само ги изпробваш или наистина има нещо?

— Има — отвърна той. — Къде се намираш?

— По една случайност точно съм тръгнал към теб.

— Добре ли си?

— Да.

— Хубаво. Идвай тогава. Предпочитам да не рискувам с пренасяне през това нещо, както го правите вие. Не е чак толкова спешно. Ще се видим, като пристигнеш.

— Съгласен.

Ганелон прекъсна контакта, а аз отпуснах юздите и продължих нататък. В първия момент се ядосах, че просто не ме бе помолил да му дам една колода. После се сетих, че бях отсъствал повече от седмица, според хода на времето в Амбър. Той сигурно е започнал да се тревожи, а не е посмял да се довери на никой от останалите. И вероятно е бил прав.

Пътят бе стръмен и бързо ме отвеждаше към лагера. Конят — чието име, между другото, беше Барабан — изглежда се радваше, че отива някъде и при най-малкото извинение гледаше да се впусне в бяг. По едно време го оставих да води, та дано се поумори, и не след дълго забелязах лагера. Горе-долу по същото време осъзнах, че Звездин ми липсва.

Щом влязох в лагера, от всички страни ме посрещнаха с поздрави. След преминаването ми настъпваше тишина и всякаква дейност се прекратяваше. Запитах се, дали пък не смятат, че съм дошъл със заповед за влизане в бой.

Ганелон изскочи от шатрата си, още преди да съм слязъл от коня.

— Бързо дойде — отбеляза той и стисна ръката ми, като скочих. — Конят ти си го бива.

— Вярно е — съгласих се аз и подадох юздите на ординареца му. — Какви новини имаш за мен?

— Ами… — започна Ганелон, — разговарях с Бенедикт…

— Да няма раздвижване по черния път?

— Не, не. Не става дума за това. Той намина към мен, след като се върна от гостуването си при онези негови приятели, Тисайсови, за да ми каже, че Рандъм е добре и е тръгнал по някаква следа, в търсене на Мартин. После се разприказвахме за други неща и накрая ме помоли да му кажа всичко, което знам за Дара. Рандъм му разправил за нейното минаване през Лабиринта и тогава Бенедикт решил, че твърде много хора, освен теб, знаят за съществуването й.

— И ти какво му каза?

— Всичко.

— Включително и догадките, предположенията… след Тир-на Ногт?

— Точно така.

— Разбирам. Как възприе той историята?

— Видя ми се развълнуван. Бих казал дори, щастлив. Ела да поговориш и сам с него.

Кимнах и той се обърна към шатрата. Вдигна платнището пред входа и отстъпи встрани. Влязох.

Бенедикт седеше на ниско столче до един походен сандък, върху който бе разстлана карта. Той проследяваше нещо по нея с дългия, метален пръст на блестящата, скелетоподобна длан, свързана със смъртоносната, покрита със сребърни кабели механична ръка, която му бях донесъл от града в небето. Цялото устройство бе прикрепено към остатъка от дясната му ръка малко под мястото, където ръкавът на кафявата му риза беше отрязан — промяна, която ме накара да замръзна на място и да потреперя — толкова силно напомняше сега за духа, с който се бях сблъскал. Очите му се вдигнаха, за да срещнат моите и той махна с ръка за поздрав — обикновен, съвършено отработен жест — след което ми се усмихна с най-широката усмивка, която бях виждал някога на лицето му.

— Коруин! — възкликна той, стана и ми протегна същата тази ръка.

Трябваше да се насиля, за да стисна устройството, което едва не ме бе убило. Но Бенедикт ми се виждаше много по-приятелски настроен към мен от преди. Раздрусах новата му ръка, чието стисване беше идеално премерено. Опитах се да не обръщам внимание на студенината и ъгловатостта й и почти успях, залисан от удивлението колко бързо се бе научил да я управлява.

— Дължа ти извинение — заяви той. — Бях несправедлив с теб. Много съжалявам.

— Няма нищо — отговорих аз. — Разбирам те.

Бенедикт сложи ръка на рамото ми и моята радост от факта, че очевидно най-после всичко между нас е наред, бе помрачена само от хватката на тези точни и смъртоносни пръсти.

Ганелон се засмя и донесе още едно столче, което постави от другата страна на сандъка. Раздразнението ми, че бе говорил по въпроса, който аз не желаех да се споменава, независимо при какви обстоятелства, изчезна, като видях резултата. Не си спомнях да съм виждал някога Бенедикт в по-добро настроение, а Ганелон беше явно доволен, че бе успял да изглади разногласията ни.

И аз се усмихнах и седнах, като преди това си разкопчах портупея и окачих Грейсуондир на централния прът на шатрата. Ганелон извади три чаши и бутилка вино. Докато нареждаше чашите пред нас и наливаше, подхвърли:

— Сега ти връщаме гостоприемството, което ни оказа в твоята шатра онази нощ, в Авалон.

Бенедикт вдигна чашата си.

— В тази шатра се диша по-леко, отколкото в онази. Нали, Коруин?

Кимнах и вдигнах своята чаша.

— За тази лекота. Нека винаги да я има в отношенията ни.

— За първи път от дълго време насам имах възможност да поговоря по-обстойно с Рандъм. Той доста се е променил.

— Така е — съгласих се аз.

— Сега съм по-склонен да му имам доверие, отколкото по-рано. Остана ни време да поговорим, след като си тръгнахме от Тисайсови.

— Накъде се бяхте запътили?

— От някои коментари, направени от Мартин пред домакина му, можеше да се заключи, че се е отправил към едно известно ми място, по-нататък сред Сенките — укрепеният град Хират. Отидохме дотам и установихме, че е точно така. Мартин бе минал оттам.

— Аз не съм чувал за Хират — рекох.

— Град от кирпич и камък — търговски център, разположен в пресечната точка на няколко маршрута. Там Рандъм откри следи, които го поведоха на изток и по всяка вероятност още по-навътре сред Сенките. В Хират се разделихме, защото не исках да отсъствам от Амбър прекалено дълго. Освен това бързах да изясня и един личен въпрос. Той ми разказа как е видял Дара да минава през Лабиринта в деня на битката.

— Вярно е — потвърдих. — Тя мина през него. И аз бях там.

Бенедикт кимна.

— Та както казах, Рандъм ме впечатли. Склонен бях да повярвам, че говори истината. А в такъв случай, същото можеше да важи и за теб. Като взех тези неща предвид, реших да разнищя въпроса с твърденията за това момиче. Ти не беше на разположение, затова се обърнах към Ганелон — преди няколко дни — и го накарах да ми разкаже всичко, което знае той за Дара.

Погледнах към Ганелон, който леко наведе глава.

— Значи сега вярваш, че си открил нова родственица — отбелязах аз. — Вярно, че доста лъже и нищо чудно да се окаже наш враг… но все пак в жилите й тече нашата кръв. Какъв ще бъде следващия ти ход?

Той отпи глътка вино.

— Иска ми се да вярвам в роднинската ни връзка. Тази идея определено ми допада. Затова желая да я потвърдя или отхвърля със сигурност. Ако излезе, че действително сме роднини, тогава бих искал да разбера мотивите за действията й. Както и да науча, защо тя изобщо не се опита да съобщи за съществуването си направо на мен. — Бенедикт остави чашата, вдигна новата си ръка и раздвижи пръстите й. — И така, бих искал да започна, като чуя от теб онази част от случилото се в Тир-на Ногт, в която участваме аз и Дара. Освен това съм безкрайно любопитен по отношение на тази ръка, която се държи, като че ли е била създадена специално за мен. Досега не бях чувал някакъв материален обект да е бил донасян от града в небето. — Той сви пръстите в юмрук, отвори ги, раздвижи китката, опъна ръката, вдигна я, бавно я отпусна върху коляното си. — Рандъм се е справил с хирургическата част много успешно, нали?

— Наистина — съгласих се аз.

— Е, ще ми разкажеш ли цялата история?

Кимнах и отпих от виното си.

— Това стана в двореца в небето — започнах. — Навсякъде се стелеха мастилени, менящи се сенки. Почувствах порив да посетя тронната зала. Направих го и когато сенките се отдръпнаха, видях те да стоиш от дясната страна на трона и тази ръка беше на теб. Щом картината се проясни още малко, видях седналата върху трона Дара. Приближих се и я докоснах с Грейсуондир, което ме направи видим за нея. Тя заяви, че съм мъртъв от векове и ми каза да се върна в гроба си. Когато настоях да ми разкрие родословието си, Дара обяви, че произхожда от теб и амазонката Линтра.

Бенедикт рязко си пое дъх, но не каза нищо. Продължих:

— Времето се движело по толкова различен начин на мястото, където била родена тя, че там вече били минали няколко поколения. Тя била първата, която притежавала всички нормални човешки качества. После пак ми каза да си вървя. През това време ти изучаваше Грейсуондир. Изведнъж дръпна Дара, за да я предпазиш от опасността и започнахме да се бием. Моят меч стигаше до теб, а ръката ти бе способна да ме хване. Това беше всичко. Иначе, двубоят се водеше от призраци. Когато слънцето започна да се издига и градът да избледнява, ти се бе вкопчил в мен с тази ръка. Аз я откачих от тялото ти с Грейсуондир и се измъкнах. Тя остана с мен, защото продължаваше здраво да стиска рамото ми.

— Интересно — промърмори Бенедикт. — Чувал съм, че това място прави и фалшиви предсказания — отразява страховете и скритите желания на посетителя, вместо да покаже истинската картина на предстоящето. Но освен това, то често разкрива и неизвестни ни истини. А както е и с много други неща, не е лесно да отделим стойностното от фалшивото. Ти как го възприемаш?

— Бенедикт — започнах, — склонен съм да вярвам на историята за нейния произход. Ти никога не си я виждал, но аз съм. Тя действително прилича на теб в някои неща. А колкото до останалото… несъмнено е както казваш. Кой може със сигурност да заяви къде свършва истината и започва лъжата?

Той бавно кимна и видях, че не е убеден, но не желае да се задълбава повече. Бенедикт знаеше така добре, както и аз, какво следва от всичко това. Ако вземеше решение да повдигне претенциите си за трона и успееше да го получи, не беше изключено един ден да го отстъпи на единствената си наследница.

— Какво смяташ да правиш? — попитах го аз.

— Да правя ли? — изненада се той. — Какво прави сега Рандъм по отношение на Мартин? Просто ще я потърся, ще я намеря, ще чуя историята от нейната уста и едва тогава ще взимам някакво решение. Това ще трябва да почака, обаче, докато не се оправим първо с черния път. Този въпрос също бих искал да обсъдя с теб.

— Да?

— Ако в тяхната твърдина времето се движи толкова различно, досега те разполагаха с предостатъчно възможности, за да предприемат ново нападение. Не желая само да чакаме и да ги посрещнем с нищо нерешаващо сражение. Имам намерение да проследя черния път до самия му източник и да ги нападна на родната им земя. Бих искал да го направя с твоето съдействие.

— Бенедикт — казах аз, — виждал ли си някога Царството на хаоса?

Той вдигна глава и се загледа в празната стена на шатрата.

— Много отдавна, когато бях млад, яздих през Сенките, докъдето можех да стигна, до края на всичко. Там, под едно разделено небе, видях ужасяваща бездна. Не зная дали Царството лежи там и дали пътят стига толкова далече, ала съм готов отново да мина през всичко това, ако случаят е такъв.

— Случаят е такъв — заявих аз.

— Как можеш да си толкова сигурен?

— Току-що се върнах от тази земя. Сред нея се вижда черна цитадела. Пътят стига дотам.

— Много трудно ли беше пътуването?

— Виж — измъкнах Фигурата и му я подадох. — Дуоркин я е правил. Намерих я сред неговите неща. Засега само я изпробвах. Тя ме отнесе там. Времето върви доста бързо на това място. Бях нападнат от конник, който яздеше по носещ се във въздуха път, нещо, което не е показано на картата. Там трудно се установява контакт с Фигурите, може би заради разликата във времето. Жерар ме върна обратно.

Бенедикт се зае да изучава картата.

— Изглежда това е мястото, което видях тогава — заключи накрая той. — Е, в такъв случай проблемите по придвижването са разрешени. Като застане по един от нас в двата края и направим връзката с Фигурите, ще можем да пренесем войските направо там, както направихме онзи път от Колвир до Гарнат.

Кимнах.

— Това е една от причините, заради които ти я показах — да ти засвидетелствам доверието си. Може би има и друг начин, по-малко рискован от това хвърляне на войските ни в неизвестността. Искам да се въздържиш от действия засега, докато не направя още някои проучвания.

— Във всички случаи ще трябва да изчакам, за да посъбера сведения за онова място. Ние дори не знаем, дали твоите автоматични оръжия ще функционират там, нали?

— Така е, не носех в себе си, за да го пробвам.

Той си облиза устните.

— Действително е трябвало да се сетиш да вземеш едно и да провериш.

— Обстоятелствата около прехвърлянето ми там не го позволяваха.

— Обстоятелства ли?

— Някой друг път ще ти разкажа. Не му е сега времето. Ти предлагаше да проследим черния път до източника му…

— Да?

— Онова не е действителният му източник. Реалният му източник се намира в истинския Амбър, в дефекта на първичния Лабиринт.

— Да, и аз така разбрах. И Рандъм, и Ганелон ми описаха вашето пътуване до истинския Лабиринт и повредата, която сте открили там. Виждам аналогията, възможната връзка…

— Спомняш ли си бягството ми от Авалон и твоето преследване?

Той само леко се усмихна в отговор.

— Имаше едно място, на което пресякохме черния път — казах. — Помниш ли?

Бенедикт присви очи.

— Да — рече той. — Ти направи просека там. И в нея светът отново бе станал нормален. Бях забравил.

— Това стана с помощта на въздействието на Лабиринта, което вярвам, че може да бъде приложено и в много по-голям мащаб.

— Колко по-голям?

— Толкова, че да изтрие всичко.

Той се облегна назад и се вгледа в лицето ми.

— Тогава защо не си се заел с това?

— Първо трябва да направя някои приготовления.

— Колко време ще ти отнемат?

— Немного. Сигурно не повече от няколко дни. Може би две, три седмици.

— Защо не спомена всички тези неща по-рано?

— Едва наскоро разбрах как трябва да подходя.

— И как трябва да подходиш?

— В основата си всичко се свежда до поправянето на Лабиринта.

— Добре — рече той. — Да кажем, че успееш. Врагът все още ще бъде там. — Махна към Гарнат и черния път. — Някой вече им е осигурил проход веднъж.

— Врагът винаги се е намирал там — възразих, — а ние ще се погрижим никой повече да не им осигурява проходи… като се разправим с онези, които първи го направиха.

— Тук съм съгласен с теб, но не за това ставаше дума. Те имат нужда от урок, Коруин. Искам да ги науча на уважение към Амбър, на такова уважение, че дори пътят да бъде отворен отново, тях да ги е страх да го използват. Това имах предвид. И то е необходимо.

— Ти не знаеш какво би означавало да се води битка там, Бенедикт. Мястото е направо… неописуемо.

Той се усмихна и стана.

— В такъв случай, предполагам, трябва да отида лично да го видя. Ще задържа тази карта известно време, ако не възразяваш.

— Не възразявам.

— Добре. Тогава ти се захващай с твоята работа, свързана с Лабиринта, Коруин, а аз ще се заема с моята. И на мен ще ми трябва малко време. Сега трябва да дам нареждания на командирите за периода на отсъствието ми. Хайде да се разберем никой от нас да не предприема решаваща стъпка, без да се е свързал преди това с другия.

— Съгласен съм — кимнах.

Довършихме си виното.

— И аз скоро ще потегля на път — казах. — Така че, пожелавам ти успех.

— Успех и на теб. — Той пак се усмихна. — Така е по-добре — тупна ме по рамото и се отправи към изхода.

Последвахме го навън.

— Доведи коня на Бенедикт — нареди Ганелон на ординареца, който стоеше под близкото дърво. После се обърна и подаде ръка на Бенедикт. — Аз също искам да ти пожелая успех — рече той.

Бенедикт кимна и му стисна ръката.

— Благодаря ти, Ганелон. За много неща. — След това измъкна своите Фигури. — Мога да съобщя новините на Жерар, докато конят ми пристигне.

Той разрови картите, избра една и се вгледа в нея.

— Как смяташ да оправиш Лабиринта? — обърна се към мен Ганелон.

— Първо трябва да си върна Рубина на справедливостта — поясних аз. — С него ще мога да проектирам отново повредения участък.

— Това опасно ли е?

— Да.

— Къде е Рубина?

— На сянката Земя, където го оставих.

— Защо си го зарязал така?

— Страхувах се, че ще ме убие.

Той изкриви лице в почти невъзможна гримаса.

— Не ми харесва тази работа, Коруин. Сигурно има и друг начин.

— Ако знаех някакъв по-добър начин, щях да го използвам.

— Да предположим, че просто последваш плана на Бенедикт и отведеш всички там? Нали сам каза, че той можел да събере безчислени легиони от Сенките? Твърдеше освен това, че е най-добрият в своята област.

— Но повредата в Лабиринта ще си остане и тогава нещо друго ще дойде да заеме тяхното място. Винаги ще става така. Врагът в момента не е толкова важен, колкото нашата вътрешна слабост. Ако не се справим с нея, можем вече да се смятаме за победени, въпреки че външен завоевател не е нахлул сред стените ни.

Ганелон се извърна.

— Не мога да споря с теб. Ти най-добре си познаваш кралството. И все пак имам чувството, че правиш фатална грешка, като рискуваш себе си в нещо, което може да се окаже излишно, в момент, когато си толкова необходим.

Засмях се, защото същите думи бе казала Вайъли и аз не се бях съгласил с тях, когато тя ги бе произнесла.

— Това е мой дълг — заявих аз.

Той не отговори.

Бенедикт, на двайсетина крачки от нас, очевидно се бе свързал с Жерар, защото измърморваше по нещо, след което замълчаваше и слушаше. Ние стояхме там и го чакахме да приключи с разговора си, за да го изпратим.

— … Да, още е тук — чух го да казва. — Не, силно се съмнявам в това. Но…

Той ме погледна няколко пъти и поклати глава.

— Не, не вярвам — каза. После: — Добре, ела.

Протегна новата си ръка и Жерар се появи в полезрението ни, уловен за нея. Той обърна глава, видя ме и веднага се запъти към мен.

Зае се да ме оглежда отгоре до долу и от всички страни, сякаш търсеше нещо.

— Какво има? — попитах аз.

— Бранд — отвърна той. — Няма го в покоите му. Или поне по-голямата част от него я няма. Оставил е доста кръв зад себе си. Освен това има достатъчно поражения, за да е ясно, че се е водила борба.

Погледнах надолу към предницата на ризата си и панталона.

— И ти търсиш по мен петна от кръв? Както виждаш, облечен съм със същите дрехи, като преди. Може да са мръсни и омачкани, но това е всичко.

— Само че нищо не доказва — заяви Жерар.

— Идеята беше твоя. Какво те кара да мислиш, че аз…

— Ти последен беше при него — каза той.

— Като се изключи човека, с когото се е бил… ако е имало такъв.

— Какво искаш да кажеш?

— Познаваш характера му и неговите настроения. Двамата малко се поскарахме. Може да е започнал да чупи разни неща, след като съм си тръгнал, да се е порязал, всичко да му е станало противно и да се е пренесъл някъде другаде с помощта на Фигурите, просто за да смени обстановката… Чакай! Килимчето му! Имаше ли някаква кръв по онова малко, декоративно килимче пред вратата му?

— Не съм сигурен… не, май че нямаше. Защо?

— Косвена улика, че го е направил сам. Той много обича това килимче. Избягва да го цапа.

— Тоя номер няма да мине — отсече Жерар, — пък и смъртта на Кейн все още ми изглежда странна. Като се добавят и слугите на Бенедикт, които сигурно са открили, че имаш нужда от барут. И сега Бранд…

— Може да е просто още един опит да бъда злепоставен — възразих аз, — а ние с Бенедикт си оправихме отношенията.

Жерар се обърна към Бенедикт, който не бе помръднал от мястото си на около десетина крачки от нас, наблюдаваше ни безизразно и слушаше.

— Той успя ли да ти даде обяснение за смъртта на слугите? — попита го Жерар.

— Непряко — отвърна Бенедикт. — Но сега виждам по-голямата част от неговата история в добра светлина. Дотолкова, че съм склонен да вярвам на целия му разказ.

Жерар поклати недоволно глава и отново се втренчи с ярост в мен.

— Още не съм удовлетворен — заяви той. — За какво се скарахте с Бранд?

— Жерар, това си е наша работа, докато ние с Бранд не решим нещо друго.

— Аз го върнах към живота и полагах грижи за него, Коруин. Не го направих само, за да го видя убит в свада.

— Помисли малко — заубеждавах го аз. — Чия беше идеята да го издирим по този начин? И да го върнем обратно?

— Ти искаше нещо от него — държеше на своето Жерар. — И накрая си го получил. След което той се е превърнал в пречка.

— Не е вярно. Ала дори да беше така, мислиш ли, че щях да го направя толкова явно? Ако е бил убит, то това е станало по същия начин, както с Кейн — като опит да бъда очернен аз.

— И за Кейн разправяше, че всичко било прекалено явно. Почвам да мисля, че и това е една от твоите хитрости, на които си майстор.

— Вече говорихме за тези неща, Жерар…

— … И знаеш какво ти казах тогава.

— Трудно бих могъл да го забравя.

Жерар се протегна напред и ме хвана за дясното рамо. Веднага забих лявата си ръка в стомаха му и се отскубнах. Тогава ми хрумна, че може би трябваше да му кажа за какво бяхме говорили с Бранд. Но не ми хареса начина, по който ме попита.

Той отново се хвърли към мен. Отстъпих встрани и го улучих с лек ляв точно под дясното око. После продължих да го удрям, най-вече за да държа главата му назад. Не се чувствах в достатъчно добра форма, за да се бия отново с него, а бях оставил Грейсуондир в шатрата. Нямах никакво друго оръжие в себе си.

Продължих да кръжа около него. Хълбокът ме болеше, когато замахвах да го ритна с левия крак. Улучих веднъж бедрото му с десния, но действах бавно и губех равновесие, така че наблегнах отново на юмручния бой.

Накрая той парира един ляв и успя да вкопчи ръка в бицепса ми. В този момент трябваше да се дръпна, но видях, че Жерар е останал открит. Забих с всичка сила десния си юмрук в стомаха му. Той изпъшка и се сви, но хватката върху ръката ми стана още по-здрава. С лявата си длан отби опита ми за ъперкът и ме блъсна в гърдите, като в същото време изви левия ми лакът назад с такава сила, че ме захвърли на земята. Ако се стовареше върху мен, щеше да ме довърши.

Жерар се подпря на коляно и посегна към гърлото ми.

IX

Замахнах да отблъсна ръката му, но тя спря насред път. Като обърнах глава, видях, че друга ръка се е стоварила върху неговата, стиска я и я удържа назад.

Претърколих се встрани. Когато отново погледнах нагоре, разбрах, че Ганелон е този, който го държи. Жерар задърпа ръката си, но не успя да я освободи.

— Стой настрана от това, Ганелон — изръмжа Жерар.

— Тръгвай, Коруин! — извика Ганелон. — Върви да вземеш Рубина!

Още преди да е свършил, Жерар започна да се надига. Ганелон го удари с левия си юмрук по челюстта. Жерар падна в краката му. Ганелон замахна да го ритне в бъбрека, но Жерар го улови за крака и го събори назад. Аз с мъка се изправих до клекнало положение, като с една ръка се подпирах на земята.

Жерар стана и се хвърли към Ганелон, който тъкмо се изправяше на крака. Когато почти стигна до него, Ганелон го посрещна със силен удар в стомаха, което спря Жерар насред път. В същия миг юмруците на Ганелон го заблъскаха в корема като бутала. Няколко мига Жерар изглеждаше прекалено замаян, за да се защитава, а когато най-после се наведе и събра пред себе си ръце, Ганелон му заби един такъв десен в челюстта, че го накара с олюляване да отстъпи. Ганелон моментално се втурна напред, обви ръце около тялото на Жерар и дръпна десния му крак със своя. Жерар падна и Ганелон се стовари отгоре му. Притисна го към земята и го удари с десния си юмрук в челюстта. Когато главата на Жерар се отметна назад, повтори удара с левия си юмрук.

Изведнъж Бенедикт се втурна да се намеси, но Ганелон избра този момент, за да се изправи на крака. Жерар остана да лежи в безсъзнание, а от устата и носа му течеше кръв.

Аз също се изправих със залитане и започнах да си изтупвам дрехите.

Ганелон ми се ухили.

— Не се мотай тука. Не е ясно как ще се справя с мача-реванш. Върви да намериш заврънкулката.

Погледнах към Бенедикт и той кимна. Върнах се в шатрата за Грейсуондир. Когато излязох, Жерар още не бе помръднал, но Бенедикт застана пред мен.

— Не забравяй — поръча той, — ти разполагаш с моята Фигура, а аз — с твоята. Никакви крайни действия без съгласуване.

Кимнах. Мислех да го попитам, защо беше готов да помогне на Жерар, но не и на мен. Ала размислих и реших да не развалям съвсем отскоро освеженото ни приятелство.

— Добре.

Запътих се към конете. Ганелон ме тупна по рамото, като отидох при него.

— Успех — пожела ми той. — Бих дошъл с теб, но съм необходим тук… особено, щом Бенедикт ще се пренася в Царството на хаоса.

— Приятно прекарване — казах. — При мен не би трябвало да има проблеми. Не се безпокой.

Продължих към конете. Скоро вече яздех напред. Ганелон ми махна за довиждане и аз му махнах в отговор. Бенедикт бе коленичил до Жерар.

Отправих се по най-близкия път към Ардън. Морето беше зад гърба ми, Гарнат и черният път — отляво, Колвир — вдясно. Трябваше доста да се отдалеча, преди да съм в състояние да работя със Сенките. Оставих Гарнат зад гърба си и продължих през последвалите склонове в ясния ден. Стигнах до пътеката и тя с широка дъга ме изведе до гората. Влажните сенки и далечните птичи песни ми напомниха за дългите периоди на мир и спокойствие, които бяхме преживели в коприненото и блестящо майчинско присъствие на еднорога.

Болките ми намаляха в ритъма на ездата и аз пак се замислих за току-що състоялия се сблъсък. Не беше трудно да се разбере настроението на Жерар, след като той вече ми бе казал за подозренията си и ме бе предупредил. И все пак, каквото и да се бе случило с Бранд, моментът беше толкова неподходящ, че неминуемо смятах това за нов опит да бъда забавен или направо да бъда спрян. Имах късмет, че Ганелон се бе намирал наблизо, в добра форма, и бе успял да положи юмруците си, където трябваше и когато трябваше. Зачудих се какво ли би направил Бенедикт, ако бяхме само тримата. Имах чувството, че той щеше да изчака и да се намеси едва в последния момент, за да попречи на Жерар да ме убие. Все още не се чувствах удовлетворен от спогодбата ни, макар че тя бе подобрение, в сравнение с досегашните ни отношения.

Всичко това ме накара отново да се запитам какво е станало с Бранд. Дали Файона и Блийс най-после го бяха докопали? Или той се бе опитал да извърши намислените убийства сам, но след нанасяне на противниковия удар, е бил пренесен с Фигурата на нарочената си жертва? Възможно ли бе бившите му съюзници от Царството на хаоса по някакъв начин да са се добрали до него? Или някой от неговите пазачи с шипове по ръцете е успял да го намери накрая? А може да е станало и както казах на Жерар — злополучно самонараняване в пристъп на ярост, последвано от разгневено напускане на Амбър, за да плете заговорите си на друго място.

Когато от едно-единствено събитие възникват толкова много въпроси, обикновено отговорът не може да бъде намерен по чисто логичен път. Но все пак трябваше да отсея възможностите, за да знам с какво разполагам, когато се появят някакви нови факти. Междувременно, внимателно обмислих всичко, което той ми бе казал, разгледах неговите твърдения в светлината на нещата, които вече знаех. В повечето факти изобщо не се съмнявах, с едно изключение. Цялата история беше изградена твърде умно, за да бъде току-така оборена… но той бе разполагал и с достатъчно време да премисли подробностите. Не, нещо в начина му на представяне на събитията ме караше да мисля, че укрива и изопачава някои работи. А неотдавнашното му предложение практически ме убеди в това.

Старата пътека лъкатушеше, разширяваше се, пак ставаше по-тясна, потъваше все по на север и надолу сред сгъстяващите се дървета. Гората почти не се бе променила. Сякаш яздех по същата пътека, която познавах от младежките си години преди векове, когато яздех тук просто за удоволствие, яздех, за да изследвам това огромно зелено царство, простряло се върху по-голямата част от континента. Хубаво щеше да бъде, ако и сега го правех единствено с тази цел.

След може би час вече бях навлязъл доста навътре в гората, там, където дърветата приличаха на високи, тъмни кули. От време на време зървах по някой слънчев лъч, хванат като гнездо на феникс сред високите им клони. Постоянно влажният, здрачен въздух омекотяваше очертанията на отчупените клони и стволовете, на пъновете и покритите с мъх скали. Един елен пресече пътя ми, като не се довери на отличното прикритие, осигурявано от гъсталака вдясно на пътеката. Наоколо звучаха птичи песни, но никога прекалено близо. Понякога пресичах следите на други ездачи. Някои от тях бяха съвсем пресни, ала не оставаха дълго на пътеката. Колвир не се виждаше никакъв, вече от доста време.

Пътеката отново се заизкачва и знаех, че скоро ще стигне до върха на малко възвишение, ще мине покрай групичка скали и пак ще тръгне надолу. Дърветата започнаха да пооредяват, докато яздех нагоре и накрая пред погледа ми се откри частица от небето. Тя ставаше все по-голяма и когато се озовах на върха, чух далечния крясък на хищна птица.

Погледнах нагоре и видях големия тъмен силует, който кръжеше високо над главата ми. Ускорих ход край скалите и пляснах с юздите, за да мина по-бързо през открития участък. Втурнах се в галоп надолу, отново към прикритието на големите дървета.

Птицата изкряска, когато го направих, но аз се добрах до сенките и до сумрака без инциденти. После забавих ход и се заслушах, но не долових никакви необичайни звуци. Тази част от гората беше почти същата като онази, през която бях минал преди оголеното възвишение, като се изключи малкото поточе, покрай което яздих известно време и накрая пресякох при един плитък брод. Оттам пътят се разширяваше и малко повече светлина проникваше през клоните на дърветата. Като че ли разстоянието вече беше достатъчно, за да започна някои дребни размествания на Сенките, които щяха да ме изведат до пътя за сянката Земя, мястото на бившето ми изгнание. И все пак оттук още щеше да ми е трудно, по-нататък беше по-лесно. Реших да спестя малко усилия на себе си и на коня, като изчакам по-добро начало. Всъщност, нищо не ни заплашваше. Птицата сигурно бе тръгнала на лов за горски животни, вероятно така беше.

Само че, докато яздех, не спираше да ме гложди една мисъл.

Джулиан…

Ардън беше неговият район, тук патрулираха неговите отряди, неговите войници лагеруваха сред тези дървета по всяко време — пазеха Амбър както от външни набези, така и от всякакви неща, които можеха да се появят от Сенките.

Къде бе отишъл Джулиан, след внезапното си напускане на двореца в нощта, когато беше пронизан Бранд? Ако е искал просто да се скрие, не му бе нужно да отива по-далеч оттук. Тук той беше силен, обграден от верните си хора, сред местност, която познаваше по-добре от всички нас. Не беше изключено точно в този момент да се намираше някъде наблизо. А той обичаше да ловува. Разполагаше с Ураганните си хрътки, с хищните си птици…

Един километър, два…

И тогава чух звука, от който най-много се опасявах. Пронизвайки зеленината и сянката, долетя изсвирването на ловджийски рог. Идваше от далечината зад мен и, както ми се струваше, от лявата страна на пътеката.

Подкарах коня си в галоп и дърветата отстрани се превърнаха в замъглена ивица. Пътеката беше равна и права. Възползвах се от това предимство.

Тогава някъде отзад чух рев — нещо като дълбока кашлица, която завърши с ръмжащ звук, излизащ от обширно белодробно пространство. Не знаех какво го издаде, но не беше куче. Дори Ураганните хрътки не звучаха така. Хвърлих поглед назад, ала не видях нищо зад себе си. Така че продължих напред и заговорих на Барабан, за да го успокоя.

Не след дълго чух от дясната ми страна в гората чупене на клони, но този път не прозвуча никакъв рев. Отново погледнах, няколко пъти, ала не успях да разбера какво беше това. Малко по-късно пак чух изсвирването на рога, много по-близо и сега му отговори кучешки лай, който не можех да сбъркам. Ураганните хрътки идваха — бързи, силни и злобни зверове, намерени от Джулиан на някоя Сянка и обучени от него да ходят на лов.

Време е, реших, да започна промените. Амбър все още бе силен около мен, но аз се протегнах мислено колкото можех по-далеч към Сенките и започнах движението.

Пътеката взе да извива наляво и докато препусках по нея, дърветата от двете й страни намаляваха размерите си и оредяваха. Още един завой и излязох на поляна, широка към двеста метра. Тогава вдигнах поглед и видях, че онази проклета птица все още кръжи отгоре, вече много по-близо, достатъчно близо, за да бъде повлечена с мен през Сенките.

Ставаше по-сложно, отколкото си бях мислел. Исках да съм на открито, за да мога да обръщам коня и да размахвам меча свободно, ако се стигнеше дотам. Наличието на такова място, обаче, ме излагаше съвсем ясно под погледа на птицата, от която се оказа, че не е толкова лесно да се отърва.

Добре. Стигнах до едно малко хълмче, изкачих го и тръгнах надолу покрай самотно, ударено от гръмотевица дърво. Върху най-ниския му клон беше кацнал ястреб, оцветен в сиво, сребърно и черно. Свирнах му, като минавах и той се стрелна в небето, с яростен боен вик.

Забързах напред. Вече съвсем ясно чувах лая на отделните кучета и тропота на конските копита. С тези звуци се смесваше нещо друго, по-скоро някаква вибрация, потреперване на земята. Отново погледнах назад, но все още никой от преследвачите не бе превалил хълма. Насочих мислите си към пътя напред и облаци засенчиха слънцето. Покрай пътеката се появиха странни цветя — зелени, жълти и пурпурни, — дочу се далечен тътен на гръмотевица. Поляната се разшири и удължи. Стана съвършено равна.

Още веднъж чух изсвирването на рога. Обърнах се да хвърля нов поглед.

Тогава животното се появи и в същия миг разбрах, че не аз съм обект на лова, че ездачите, кучетата, птицата преследваха онова, което гонеше мен. Разбира се, това беше чисто академично разделение, тъй като на практика бях най-отпред и по всяка вероятност представлявах обект на неговия лов. Приведох се напред, извиках на Барабан и забих пети в хълбоците му, като едновременно осъзнах, че то се движи по-бързо от нас. Реакцията ми бе резултат от завладяващата ме паника.

Преследваше ме мантикора.

За последен път бях виждал подобен звяр в деня преди битката, в която загина Ерик. Докато водех войниците си по задните склонове на Колвир, мантикората бе изскочила и разкъсала надве един мъж на име Рол. Тогава я бяхме убили с огнестрелните си оръжия. Животното се оказа четири метра дълго и, както и това, имаше човешко лице на лъвските си глава и рамене; освен това притежаваше чифт орелоподобни криле, прибрани към гърба и дълга заострена опашка на скорпион, която се извиваше във въздуха над него. Неизвестно как, няколко звяра се бяха промъкнали от Сенките и затрудняваха пътя ни, докато се придвижвахме напред за битката. Нямах основания да вярвам, че сме ги изтребили всичките, само защото никой не ги бе виждал оттогава и не се бяха появявали никакви доказателства за съществуването им в границите на Амбър. Очевидно тази мантикора се бе укрила в Ардън и живееше в гората още от онова време.

Един последен поглед ми показа, че след миг може да бъда свален от седлото, ако не започна да се отбранявам. Той ми показа и една тъмна лавина от кучета, която се спускаше по хълма.

Не познавах интелигентността или психологията на мантикората. Повечето бягащи зверове не спират, за да нападнат нещо, което не ги закача. Самосъхранението при тях обикновено е на преден план. От друга страна не бях сигурен дали мантикората изобщо съзнава, че е преследвана. Тя може да е тръгнала по моите следи и едва по-късно кучетата да са се втурнали след нея. Нищо чудно да мислеше само за своята плячка. Едва ли сега беше моментът да спирам и да обмислям всички вероятности.

Измъкнах Грейсуондир и завъртях коня си наляво, като веднага щом свърши завъртането, дръпнах рязко юздите.

Барабан изцвили и се вдигна високо на задните си крака. Усетих, че се плъзгам назад, затова се смъкнах на земята и отскочих встрани.

Ала бях забравил, за момента, колко са бързи Ураганните хрътки, бях забравил и колко лесно ни бяха настигнали едно време с Рандъм в мерцедеса на Флора, бях забравил и, че за разлика от обикновените кучета, които преследват коли, те бяха започнали да разкъсват автомобила на части.

Изведнъж всичките се озоваха върху мантикората, десетина, петнайсет кучета, които се хвърляха и хапеха. Звярът отметна глава и отново изрева. Той замахна със страховитата си опашка към тях, запрати едно куче във въздуха и парализира или уби други две. После се изправи на задни крака и се обърна, като размаха предните, докато се издигаше.

Ала едно куче веднага се вкопчи в левия му преден крак, други две увиснаха на задните, а едно се метна върху гърба на звяра и заби зъби във врата му. Останалите вече кръжаха наоколо. В мига, в който подгонеше някое, другите стремително налитаха и хапеха.

Най-накрая чудовището успя да улучи онова върху гърба си със скорпионското жило и откачи другото, увиснало за предния му крак. Ала дотогава имаше десетина рани, от които течеше кръв. Скоро стана явно, че раната на предния крак му създава проблеми, тъй като не можеше нито да замахва с него, нито да го използва като опора. Междувременно друго куче се бе покатерило на гърба му и го захапа за врата. Този път изглежда на звяра му беше по-трудно да се справи. Отдясно се хвърли друго куче и се вкопчи в ухото му. Още две го хапеха по задните лапи и когато животното отново се изправи на тях, трето куче се хвърли и разкъса корема му. Лаят и ръмженето сякаш също го смущаваха донякъде и чудовището започна слепешката да нанася удари на всички страни по постоянно движещите се сиви сенки.

Аз бях хванал юздите на Барабан и се опитвах да го успокоя достатъчно, за да мога пак да се кача на седлото и да се махна по-скоро оттук. Конят продължаваше да се дърпа и да се изправя на задни крака и ми бяха необходими немалки усилия, дори само за да го удържам на място.

През това време мантикората издаде пронизителен, протяжен вой. Беше замахнала ядосано по кучето върху гърба си и жилото се бе забило в собственото й рамо. Кучетата се възползваха от това недоглеждане и се хвърлиха с нови сили към всяко незащитено място, до което можеха да се доберат със зъбите и ноктите си.

Сигурен съм, че кучетата щяха да я довършат, но в този момент хълма превалиха и ездачите, които започнаха да се спускат към нас. Бяха петима, Джулиан — най-отпред. Облечен бе в белите си люспести доспехи, а ловджийският рог висеше на врата му. Яздеше гигантския си жребец Моргенщерн, животното, което винаги ме бе мразило. Джулиан вдигна дългата пика, която носеше и я размаха за поздрав към мен. После я отпусна и нареди нещо на кучетата. Те с ръмжене пуснаха плячката. Дори кучето върху гърба на мантикората разхлаби хватката си и скочи на земята. Всичките се отдръпнаха назад, когато Джулиан насочи пиката и пришпори Моргенщерн.

Звярът се обърна към него, нададе последен предизвикателен рев и скочи напред с оголени зъби. Двамата се сблъскаха и за миг гледката ми бе закрита от рамото на Моргенщерн. След още миг, обаче, от поведението на коня разбрах, че ударът е бил точен.

Завъртане и видях звяра проснат, а по гърдите му обилно течеше кръв, бликаща от основата на тъмната пика.

Джулиан слезе от седлото. Извика на другите ездачи нещо, което не успях да доловя и те останаха на конете. Той хвърли поглед на още потръпващата мантикора, после вдигна очи към мен и се усмихна. Приближи се, настъпи животното с крак, хвана с една ръка пиката и я измъкна от гърдите му. След това я заби в земята и завърза Моргенщерн за дръжката й. Посегна нагоре, потупа коня по плешката, пак погледна към мен, обърна се и тръгна в моята посока.

Когато се приближи, каза:

— Иска ми се да не беше убивал Бела.

— Бела ли? — не го разбрах аз.

Джулиан погледна към небето. Проследих погледа му. Нито една от птиците не се виждаше.

— Той беше един от любимците ми.

— Съжалявам — извиних се. — Погрешно възприех последните събития.

Той кимна.

— Добре. Направих нещо за теб. Сега можеш да ми разкажеш какво стана, след като напуснах двореца. Бранд оправи ли се?

— Да — отвърнах аз, — и никой вече не те обвинява. Той заяви, че Файона го е пронизала. А тя също не беше наоколо, за да я разпитаме. Изчезнала бе през нощта, като теб. Чудно просто как не сте се сблъскали в бързината.

Джулиан се усмихна.

— Значи е точно както си мислех.

— Защо избяга така подозрително? — попитах. — Всички се усъмнихме в теб.

Той вдигна рамене.

— Нямаше да ми е първият път, когато съм бил подозиран и обвиняван несправедливо. Пък и в случая, ако се вземат предвид намеренията, аз съм не по-малко виновен от нашата сестричка. Щях да го направя, ако можех. Всъщност, онази вечер, когато го върнахме, кинжалът ми беше готов. Само че, бях избутан встрани.

— Но защо? — учудих се аз.

Джулиан се разсмя.

— Защо ли? Защото се страхувам от това копеле, затова. Дълго време го смятах за мъртъв и се надявах наистина да е — унищожен най-после от тъмните сили, с които си имаше работа. Какво знаеш ти за него, Коруин?

— Разговаряхме надълго и нашироко.

— И…?

— Той призна, че заедно с Блийс и Файона са имали план да превземат трона. Смятали Блийс да носи короната, но всеки от тях да има дял в реалната власт. Използвали силите, които ти спомена, за да си осигурят отсъствието на татко. Бранд каза, че се опитал да спечели Кейн за тяхната кауза, но вместо това той дошъл при теб и Ерик. Вие тримата сте образували подобна група, която се е стремяла да вземе властта преди тях и да постави Ерик на трона.

Той кимна.

— Фактите са точни, но не и подбудите. Ние не желаехме трона, поне не така изведнъж и не толкова скоро. Формирахме нашата група, за да пречи на тяхната и да защитава трона. Отначало най-многото, на което успяхме да убедим Ерик, беше да се съгласи да стане регент. Той се опасяваше, че много скоро ще се окаже мъртъв, ако бъде коронясан при тези условия. Тогава се появи ти, с твоите съвсем законни претенции. Не можехме да ти позволим да ги предявиш в този момент, защото кликата на Бранд ни заплашваше съвсем открито с война. Убедени бяхме, че ще са по-малко склонни да предприемат такива действия, ако тронът вече е зает. Не можехме да поставим теб, защото нямаше да приемеш да си марионетка, роля, която щеше да е необходимо да играеш, след като играта бе толкова напреднала, а ти бе в неведение за прекалено много неща. Затова убедихме Ерик да поеме риска и да го коронясаме. Така стана всичко.

— Значи, когато аз действително пристигнах, той ми извади очите и ме хвърли в тъмница просто на шега.

Джулиан се извърна и погледна назад към мъртвата мантикора.

— Ти си глупак — заяви накрая. — От самото начало беше инструмент. Те те използваха, за да ни принудят да действаме и във всички случаи щеше да загубиш. Ако онова малоумно нападение на Блийс, поради някакво стечение на обстоятелствата, бе довело до успех, ти нямаше да живееш достатъчно дълго дори, за да си поемеш дълбоко въздух. В случай на неуспех, както стана, Блийс трябваше да изчезне, както и постъпи, и да те остави да плащаш с живота си за узурпаторския опит. Ти изпълни предназначението си и бе оставен да умреш. Не ни предложиха голям избор в това отношение. Редно беше да те убием… и ти го знаеш.

Прехапах устни. Можех да кажа много неща. Но ако макар и приблизително се доближаваше до истината, той имаше право. Пък и исках да чуя още.

— Ерик допускаше, че зрението ти може постепенно да се възвърне — като знаеше как умеем да се регенерираме, — ако му бъде дадено време. Положението беше много деликатно. Ако татко се върнеше, Ерик можеше да слезе от престола и да оправдае по някакъв начин всичките си действия… освен ако те убиеше. Подобен ход щеше да бъде прекалено явно престъпление, за да се чувства и самият той осигурен за по-дълго на трона. Да ти кажа честно, Ерик просто искаше да те затвори и да те забрави.

— Тогава чия идея беше ослепяването ми?

Джулиан задълго се умълча. Накрая заговори съвсем тихо, почти шепнешком:

— Изслушай ме, моля те. Идеята беше моя и тя може би ти спаси живота. Всяко действие, предприето срещу теб трябваше да е равносилно на смърт, иначе тяхната фракция щеше да те убие наистина. Ти вече не можеше да им послужиш за нищо, ала ако останеше жив и налице, съществуваше възможност да се превърнеш в опасност по някое време в бъдеще. Нищо не им пречеше да използват Фигурите, за да влязат във връзка с теб и да те убият или да те освободят, за да те пожертват в още някой ход срещу Ерик. Ослепен, обаче, нямаше смисъл да те убиват и ти ставаше негоден за каквито и да било други техни цели. Това спаси теб, като те извади от играта за известно време, а на нас ни спести необходимостта да предприемаме действия, които по-късно щяха да се окажат в наша вреда. Смятахме, че нямаме избор. Това беше единственото, което можехме да направим. Изключено бе и да покажем милосърдие, защото щяха да ни заподозрат, че те използваме за свои цели. В момента, в който се допуснеше, че имаш някаква стойност за нас, щеше да бъдеш труп. Най-многото, което можехме да направим, бе да гледаме на другата страна, когато лорд Рейн отиваше да те разтуши. Нищо повече не ни бе във възможностите.

— Разбирам — кимнах.

— Но ти прогледна твърде рано — продължи Джулиан. — Никой не очакваше толкова бързо да си възстановиш зрението, нито да съумееш веднага да избягаш. Как успя да го направиш?

— По-тихо върви, по-далече ще стигнеш.

— Моля?

— Казах… няма значение. Какво знаеш за затворничеството на Бранд в такъв случай?

Той ме изгледа замислено.

— Всичко, което знам е, че имаше срив в неговата групировка. Не съм запознат с подробностите. По някакви причини, Блийс и Файона се страхуваха и да го убият, и да го оставят на свобода. Когато го измъкнахме от техния компромис — затвора, — Файона очевидно е решила, че оставянето му на свобода е по-опасно.

— А ти каза, че сам си се страхувал от него достатъчно, за да си готов да го убиеш. Защо сега, след цялото това време, когато всичко станало вече е история и властта отново е в други ръце? Той е слаб и практически безпомощен. Каква вреда може да нанесе сега?

Джулиан въздъхна.

— Аз не разбирам силите, които той владее, но те са невероятно големи. Знам, че може да пътува през Сенките само със съзнанието си — способен е както си седи в стола да се протегне мислено към Сенките, да намери там каквото търси и да го вземе, като използва единствено волята си, без да се помръдне от мястото си. А умее и физически да се придвижва през Сенките по подобен начин. Настройва съзнанието си на мястото, където иска да отиде, образува нещо като мислена врата и просто минава през нея. Ако е за въпрос, смятам, че понякога Бранд може да каже и какво си мислят хората. Той самият се е превърнал, според мен, в жива Фигура. Знам тези неща, защото съм го виждал да ги прави. Малко преди да го затворят, когато ние го бяхме поставили под наблюдение в двореца, той веднъж ни се изплъзна по този начин. Тогава е отишъл до сянката Земя и те е оставил в Портър. След като отново го заловихме, един от нас стоеше с него през цялото време. Още не знаехме, че умее да докарва разни неща от Сенките, обаче. Когато Бранд научи, че си избягал, довлече някакво ужасно чудовище да нападне пазещия го в момента Кейн и пак отиде при теб. Явно малко по-късно Блийс и Файона са го пипнали и аз не го бях виждал изобщо до вечерта в библиотеката, когато го върнахме обратно. Страхувам се от него, защото притежава смъртоносни сили, които не разбирам.

— В такъв случай, интересно как изобщо са успели да го затворят.

— Файона притежава подобни умения, а мисля, че същото важи и за Блийс. Двамата заедно явно са успели да неутрализират по-голямата част от силите на Бранд, докато създадат място, където те не биха могли да оперират.

— Не съвсем — възразих аз. — Той е изпратил съобщение на Рандъм. А веднъж се свърза и с мен, много слабо.

— Значи наистина не са успели докрай. И все пак, затворът вършеше работа. Докато не проникнахме заедно през защитата.

— Какво знаеш за всичките им игри около мен — затваряния, опити за убийство, спасявания.

— Направо не ги разбирам. Знам само, че ти беше част от борбата за надмощие в тяхната групировка. Помежду им имаше разцепление и ти можеше да бъдеш от полза и за двете страни. Затова, естествено, едната страна се опитваше да те убие, докато другата се стараеше да запази живота ти. В края на краищата най-умело се възползва от теб Блийс, в онова нападение, което беше подготвил.

— Но точно той се е опитал да ме убие, още там, на сянката Земя — рекох. — Стрелял е по гумите на колата ми.

— Така ли?

— Ами, поне така ми каза Бранд, пък и съвпада с всички останали факти.

Джулиан вдигна рамене.

— По този въпрос нищо не мога да кажа. Не знам какво е ставало между тях по онова време.

— И все пак ти поддържаш Файона в Амбър — отбелязах аз. — Не може да се отрече, че си изключително сърдечен с нея, когато е наоколо.

— Разбира се — усмихна се той. — Винаги съм бил силно привързан към Файона. Тя със сигурност е най-прекрасната и най-цивилизованата сред нас. Жалко, че татко е така категорично против женитбите между братя и сестри, както ти е добре известно. Дразнех се, че толкова дълго трябваше да бъдем противници. След смъртта на Блийс, твоето затваряне и коронацията на Ерик, обаче, всичко тръгна почти по старому. Тя прие с достойнство поражението им и на историята беше сложен край. Явно се е изплашила от перспективата за връщането на Бранд не по-малко от мен.

— Бранд вижда нещата по друг начин — подхвърлих аз, — но това е естествено. Той, например, твърди, че Блийс е още жив — открил го е с Фигурата му и знае, че е някъде сред Сенките и обучава армия за нов удар срещу Амбър.

— Предполагам, че е възможно — рече Джулиан, — но ние сме напълно подготвени да го посрещнем, нали?

— Освен това Бранд твърди, че ударът ще бъде само за отвличане на вниманието, а истинското нападение ще дойде право от Царството на хаоса, по черния път. Той заяви, че Файона и в този момент е там и се занимава с подготовката.

Джулиан се намръщи.

— Надявам се, че просто лъже. Никак не ми се ще да видя групичката им възобновена и насочена пак срещу нас, този път с помощта на тъмните сили. И ще ми е ужасно неприятно, ако Файона е замесена във всичко това.

— Бранд твърди, че той самият не участва и е осъзнал грешките си… изобщо шумно се разкайва.

— Ха! По-скоро бих повярвал на този звяр, който току-що убих, отколкото на Бранд. Надявам се, че си проявил достатъчно здрав разум да го поставиш под сигурна охрана… макар че това може да не е от кой знае каква полза, ако все още притежава старите си умения.

— Но каква ли е играта му сега?

— Или е възстановил стария триумвират, мисъл, която никак не ми допада, или има нов план, изцяло негов. Но можеш да ми вярваш, той разполага с план. Никога не се е задоволявал само с ролята на зрител, в каквото и да било. Непрекъснато заговорничи. Бих могъл да се закълна, че плете интриги дори и насън.

— Сигурно си прав — съгласих се аз. — Виждаш ли, има ново развитие на нещата, още не мога да кажа дали за добро или зло. Току-що се бих с Жерар. Той смята, че съм направил нещо на Бранд. Случаят не е такъв, но нямаше как да докажа невинността си. Аз съм последният, който е виждал Бранд днес. Преди известно време Жерар отишъл в покоите му и намерил неговата стая разхвърляна, навсякъде имало петна кръв, а самият Бранд го нямало никакъв. Просто не знам какво да мисля.

— И аз. Но се надявам този път някой да си е свършил работата както трябва.

— Господи, колко е объркано всичко. Жалко, че не знаех тези работи по-рано.

— Моментът все не беше подходящ, за да ти ги кажа. Не вървеше да говоря с теб, докато още беше затворник и те биха могли да те достигнат, а после дълго време те нямаше. Когато се върна с войска и нови оръжия, не бях сигурен какви може да са окончателните ти намерения. След това събитията се развиха много бързо и Бранд отново се оказа сред нас. Вече беше твърде късно. Трябваше да бягам и да си спасявам кожата. Аз съм силен тук, в Ардън. Тук мога да посрещна всичко, което би хвърлил срещу мен. Поддържах отрядите си в пълна бойна готовност и чаках съобщение за смъртта на Бранд. Искаше ми се да попитам някой от вас, дали още е жив. Но не можех да реша кого, като знаех, че ще бъда под подозрение, ако е умрял. Ала научех ли, че е още жив, възнамерявах сам да се опитам да го довърша. А сега… при това положение на нещата… Ти какво смяташ да предприемеш, Коруин?

— Тръгнал съм да взема Рубина на справедливостта от едно място сред Сенките, където го скрих. Има начин да бъде използван за разрушаването на черния път. Смятам да се опитам да го направя.

— Как може да стане това?

— Историята е много дълга, а току-що ми хрумна нещо ужасно.

— Какво?

— Бранд иска Рубина. Той ме пита за него и сега… щом притежава такава сила, да намира разни неща сред Сенките и да ги взима… Много ли го бива в това?

Джулиан се замисли.

— Не бих казал, че е блестящ, ако това имаш предвид. Човек може да намери каквото си поиска сред Сенките и по обикновения начин, който използваме ние — като пътува дотам. Според Файона, той просто съкращава ходенето. Може да донесе случаен предмет, а не конкретна вещ. А пък Рубина е доста странно нещо, ако съдя по всичко, което Ерик ми е разказвал за него. Мисля, че Бранд ще трябва да иде за него лично, открие ли веднъж къде се намира.

— Значи трябва да продължа пътуването си през Сенките. Длъжен съм да го изпреваря.

— Виждам, че яздиш Барабан — забеляза Джулиан. — Той е хубав кон, издържливо животно. Минал е през много Сенки.

— Радвам се да го чуя. А ти какво ще правиш сега?

— Ще вляза във връзка с някого в Амбър и ще попълня информацията си за всичко, за което не успяхме да поговорим с теб. Вероятно ще се обърна към Бенедикт.

— Няма да го намериш — обясних аз. — Сигурно ще се намира извън обсега ти. Той тръгна към Царството на хаоса. Опитай с Жерар, тъкмо би могъл да му обясниш междувременно, че съм почтен човек.

— Червенокосите са единствените магьосници в това семейство, но ще опитам все пак… Наистина ли каза Царството на хаоса?

— Да, но времето вече ми е твърде скъпо.

— Разбира се. Потегляй. Ще се наприказваме друг път… надявам се.

Той се протегна и ми стисна ръката. Погледнах към мантикората и наобиколилите я кучета.

— Благодаря ти, Джулиан. Мм… трудно е човек да те разбере.

— Не е така. Мисля, че онзи Коруин, когото мразех, трябва да е умрял преди векове. Тръгвай сега! Ако Бранд ми се мерне наоколо, ще прикова кожата му към някое дърво!

Джулиан изкомандва нещо кучетата си, докато се качвах на коня и те се нахвърлиха върху трупа на мантикората, като пръскаха наоколо кръвта й и късаха огромни парчета и ивици от плътта й. Когато минах покрай странното, едро, човекоподобно лице, видях че очите са още отворени, макар и замъглени. Те бяха сини и смъртта не бе успяла да ги лиши от известна свръхестествена невинност. Или са били винаги такива, или този израз бе последният дар на смъртта — безсмислен начин за иронизиране, ако беше така.

Отведох Барабан отново до пътеката и започнах пътуването си през Сенките.

X

Движим се с равномерен ход по пътеката, облаци засенчват небето, а Барабан изцвилва при някой спомен или възприятие… Завой наляво, изкачване… Земята е кафява, жълта, пак става кафява… Дърветата приклякат надолу, разреждат се… Между тях се полюлява трева в хладния надигащ се бриз… По небето прелита огън… Гърмът изтръсква надвиснали капки…

Сега е стръмно и каменисто… Вятърът ме дърпа за плаща… Нагоре… Нагоре, към скалите със сребърни жилки и строените в редица дървета. Тревата, зелен пламък, поляга и умира под дъжда… Нагоре, към острите, блестящи, измити от дъжда зъбери, където облаците се блъскат и врят, подобни на кална река по време на наводнение… Дъждовните капки жилят като сачми, а вятърът си прочиства гърлото да запее… Ние с Барабан се изкачваме все по-нагоре и скоро виждаме гребена, който прилича на застанал нащрек бик, чиито рога охраняват пътеката. Светкавиците се въртят около върховете им, танцуват между тях… Мирисът на озон, когато стигаме дотам и докато прекосяваме мястото, внезапно защитени от дъжда и вятъра…

Прехвърляме билото и тръгваме надолу по склона… Не вали, въздухът е неподвижен, небето се е прояснило и е потъмняло до съответното, изпълнено със звезди черно… Метеорите прелитат и изгарят, прелитат и изгарят, оставят белези в остатъчното изображение, избледняват, избледняват… Луни, пръснати като шепа монети… Три ярки десетачета, мътна четвъртинка, две петачета, едното от тях с петна и драскотини… Все надолу по този дълъг, извиващ се път… Тропотът на копитата ечи ясно и звънко в нощния въздух… Отнякъде долита прокашляне на хищник… Тъмен силует, опърпан и бърз, минава пред една от по-малките луни…

Надолу… Земята се спуска и от двете страни… Движим се по горния ръб на безкрайно висока, извита стена, самата настилка е светла под блясъка на луните… Пътят криволичи, пропада, нагъва се, става прозрачен… Скоро се понася през въздуха, газов, вълнист, звездите се виждат вече и под него… Звезди от всички страни… Няма земя… Съществува само нощта, нощта и тънката, прозрачна пътека, по която трябва да се опитам да яздя, да се науча какво е усещането, за да съм готов при нужда в бъдеще…

Сега цари пълна тишина и всяко движение изглежда забавено… След малко пътят изчезва изобщо и ние сякаш плуваме под вода на огромна дълбочина, а звездите са ярки риби… Тази свобода, тази сила на пътуването през Сенките предизвикват въодушевление, прилично на дързостта и безстрашието, които понякога обземат войника в боя, отчаяната смелост, водеща до подвиг, удовлетворението след намирането на точната дума в някое стихотворение… Тези чувства и самото действие, яздим, яздим, яздим, отникъде наникъде може би, през и между минералите и огньовете на пустотата, свободни от земята, въздуха, водата…

Настигаме голям метеор, препускаме по изронената му повърхност, надолу, обикаляме, пак нагоре… Той се превръща в огромна равнина, тя става по-светла, пожълтява…

Това е пясък, пясък покрива пътя ни… Звездите избледняват, когато мракът отстъпва пред утрото и изгрева… Сенчести откоси пред нас, самотни дървета… Спускаме се към тъмнината… Префучаваме… Отпред литват ярки птици, роптаят, пак кацат…

Потъваме сред сгъстяващите се дървета… Почвата е по-тъмна, пътят — по-тесен. Короните на палмите се свиват до размера на юмрук, кората им потъмнява… Завой надясно, просеката се разширява… Копитата изтръгват искри от калдъръма… Пътят се превръща в оградена с дървета улица… Край нас се мяркат мънички, строени в редица къщички… Ярки капаци, мраморни стълбища, боядисани огради и зелени морави… Задминаваме конска каруца, натоварена с пресни зеленчуци… Пешеходци се обръщат да ни изгледат… Слабо ромолене на гласове…

Продължаваме… Минаваме под някакъв мост… Вървим по потока, докато се разширява в река, която го отвежда към морето…

Препускаме по плажа под небе с цвят на лимон, осеяно със сини облаци… Солта, отломките, мидите, гладката анатомия на изхвърлените от водата парчета дърво… Бели пръски над море с цвят на вар…

Втурваме се там, където морето завършва с тераса… Изкачваме се, всяко стъпало се разпада и руши зад нас, загубва самостоятелността си, присъединява се към пяната на прибоя… Нагоре, нагоре към плоската, обрасла с дървета равнина, в чийто край проблясва златен град, подобен на мираж…

Градът расте, потъмнява под сянката на призрачен чадър, сивите му кули се проточват нагоре, през тъмнината проблясват стъкло и метал… Кулите започват да се олюляват…

Градът се срутва, беззвучно, докато минаваме… Кулите се прекършват, кълбят се облаци прах, осветени в розово от нещо отдолу… Нежен шум, като духване на свещ, се понася край нас…

Прашна буря, която бързо отстъпва място на мъгла… През нея долита свирене на автомобилни клаксони… Реене, кратко изкачване, задържане в сивобяло, перленобяло, промяна… Копитата трополят по банкета на шосе… Вдясно, безкрайна върволица от неподвижни коли… Перленобяло, сивобяло, ново реене…

Писъци и стонове неизвестно откъде… Хаотично проблясване на светлина…

Отново изкачване… Мъглата остава ниско долу и се стопява… Трева, трева, трева… Сега небето се прочиства, става деликатно синьо… Слънцето бърза да залезе… Птици… В полето пасе крава, зяпа и преживя…

Прескачаме дървена ограда, за да продължим по селски път… Откъм хълма внезапно нахлува хлад… Тревата е изсъхнала и по земята има сняг… Фермерска къща с ламаринен покрив на възвишението, над нея се извива струйка пушек…

Продължаваме… Хълмовете се извисяват, слънцето се снишава, тегли мрака след себе си… Пръски звезди… Ето една къща, разположена далече от пътя… После друга, с дълга алея, провираща се между стари дървета… Фарове…

Дръпваме се в края на пътя… Стягам юздите и чакам да отмине…

Изтрих чело, почистих предницата на ризата си и ръкавите. Потупах Барабан по врата. Идващата отсреща кола намали, щом се приближи до нас и видях, че шофьорът ни разглежда. Отпуснах леко юздите и Барабан потегли напред. Колата спря и мъжът извика нещо след мен, но аз продължих. След малко го чух, че тръгна.

Известно време се движехме пак по селски път. Поддържах равномерен ход, минавах край познати места, спомнях си други времена. След още няколко километра стигнах до друг път, по-широк и по-хубав. Завих по него, като се придържах към десния банкет. Температурата продължаваше да пада, но студеният въздух беше приятно свеж и чист. Над хълмовете от лявата ми страна грееше непълна луна. По небето се носеха няколко малки облачета, озарени от тънката луна в мека, призрачна светлина. Почти нямаше вятър — от време на време се поклащаше по някое клонче и толкова. Не след дълго стигнах до серия от дупки на пътя, които ми показаха, че съм съвсем близо.

Завой и още две дупки… Видях камъка край шосето и прочетох върху него адреса си.

Тогава дръпнах юздите и погледнах нагоре по хълма. На алеята имаше кола, а в къщата светеше. Поведох Барабан встрани от пътя, през полето, към една групичка дървета. Завързах го за някаква ела, потупах го по врата и му обещах, че няма да се бавя.

Върнах се на пътя. Не се виждаха никакви коли. Пресякох шосето, тръгнах нагоре към другия край на алеята и минах зад спряната кола. Единствената светлина идваше откъм всекидневната, вдясно от мен. Заобиколих къщата отляво и се отправих към задната й страна.

Щом стигнах вътрешния двор, спрях и се огледах. Нещо не беше наред.

Задният двор бе променен. Двата изгнили плетени стола, които стояха облегнати на разнебитения кокошарник и все не си правех труда да ги изхвърля, бяха изчезнали. Както, всъщност, бе изчезнал и самият кокошарник. Последният път, когато бях минал оттук, още си бяха на мястото. Всички сухи клони, разпръснати преди наоколо в очакване да ги нарежа на дърва за огрев, също бяха изчезнали.

Купчината тор я нямаше.

Приближих се до мястото, където се бе намирала. Сега там имаше само неравно петно гола земя с приблизителната форма на самата купчина.

Но когато се настройвах към Рубина бях открил, че мога да усещам присъствието му. Затворих очи за миг и се опитах да доловя нещо.

Нищо.

Огледах се пак внимателно, ала никъде наоколо не се виждаше издайническо проблясване. Не че наистина се бях надявал да зърна нещо, след като не усещах присъствието му наблизо.

Осветената стая не беше скрита с пердета. Сега като огледах къщата забелязах, че на нито един прозорец няма пердета, щори или капаци. Следователно…

Обиколих къщата от другата страна. Щом се приближих до първия осветен прозорец, бързешком надникнах вътре. По-голямата част от пода беше покрита с парцали. Един мъж с престилка и шапка боядисваше отсрещната стена.

Разбира се.

Бях помолил Бил да продаде имота. Подписал бях необходимите документи, докато лежах в местната болница след връщането в стария ми дом — вероятно благодарение на някое от свойствата на Рубина, — когато бях прободен. Това трябва да е било преди няколко седмици, местно време, ако използвах метода за приблизително превръщане две и половина към едно и добавех осемте дни, които ми бе струвало отбиването в Царството на хаоса. Естествено, Бил се бе погрижил да изпълни молбата ми. Но къщата е била в лошо състояние, изоставена от толкова години, разграбвана… Имала е нужда от нови стъкла на някои прозорци, поправка на покрива, нови водосточни тръби, шпакловка, боядисване, излъскване. И много боклук е трябвало да бъде изхвърлен, както отвътре, така и отвън…

Обърнах се и тръгнах надолу по склона пред къщата, припомняйки си последното ми минаване оттук, в полусъзнание, на ръце и колене, с изтичаща от хълбока ми кръв. Тогава нощта беше много по-студена, имаше сняг и по земята и из въздуха. Доближих се към мястото, където бях седял, опитвайки се да спра с калъфката някоя минаваща кола. Спомените ми бяха леко замъглени, но все още помнех онези, които бяха минали покрай мен.

Пресякох пътя и се запътих през полето към групичката дървета. Развързах Барабан и го яхнах.

— Ще трябва да повървим още малко — казах му аз, — но този път не отиваме далече.

Върнахме се на шосето и продължихме по него, подминавайки моята къща. Ако не бях казал на Бил да продаде имота, купчината тор още щеше да си е там, Рубина още щеше да си е там. Можех да пътувам обратно към Амбър, с червения камък окачен на врата ми, готов да опитам какво може да се направи. Сега, сега трябваше да ходя да го търся, а чувствах, че времето вече беше много скъпо. Добре поне, че тук то минаваше по-бавно. Цъкнах на Барабан и пляснах с юздите. Въпреки това, не биваше да го губя.

Половин час и се намирах в града. Яздех по една малка уличка в покрайнините, заобиколен отвсякъде от къщи. У Бил светеше. Завих по неговата входна алея. Завързах Барабан в задния му двор.

На почукването ми отговори Алис, вгледа се в мен за миг и възкликна:

— Господи! Карл!

След няколко минути седях в хола с Бил и пълна чаша на масата вдясно от мен. Алис беше в кухнята, след като бе направила грешката да попита дали искам нещо за ядене.

Бил ме изучаваше, докато си палеше лулата.

— Определено умееш да идваш и да си отиваш доста впечатляващо — отбеляза той.

Усмихнах се.

— Понякога се налага.

— Онази сестра в болницата… почти никой не повярва на разказа й.

— Почти никой ли?

— Малцинството, което имам предвид, се състои, естествено, от мен.

— А какъв беше нейният разказ?

— Тя твърдеше, че си се изправил в средата на стаята, станал си двуизмерен и просто си се стопил, оставяйки след себе си нетрайна дъга.

— Дъгата може да е симптом на глаукома. Трябва да си прегледа очите.

— Направи го. Всичко й беше наред.

— Оо. Лоша работа. Следващото, което ми идва наум, е неврологично заболяване.

— Хайде, Карл. Тя е съвсем нормална. И ти го знаеш.

Усмихнах се и отпих от чашата си.

— А ти изглеждаш съвсем като картинката на една карта за игра, която веднъж коментирах. В комплект с меча. Какво става, Карл?

— Всичко още е объркано — отвърнах аз. — Дори по-объркано, отколкото беше последния път, когато разговаряхме.

— Което означава, че засега не можеш нищо да ми обясниш?

Поклатих глава.

— Ти си заслужил пълна обиколка на родината ми, когато това свърши — заявих аз, — ако тогава продължавам да имам родина. Но в момента времето ми е безценно.

— С какво бих могъл да ти помогна?

— С информация. За бившата ми къща. Кой се е заел да я стяга сега?

— Ед Уелън. Местния предприемач. Мисля, че го познаваш. Не ти ли монтира веднъж душа или нещо подобно?

— Да, вярно… сетих се.

— Той доста е разширил дейността си. Купи по-тежко оборудване. Вече и няколко души работят за него. Аз се занимавах с регистрацията на фирмата му.

— Знаеш ли кого е наел да работи по къщата ми… сега?

— Така наизуст — не. Но веднага мога да разбера. — Той постави ръка върху телефона до себе си. — Да му позвъня ли?

— Да — кимнах. — Но чуй за какво става дума. Всъщност ме интересува едно-единствено нещо. В задния ми двор имаше купчина тор. Последния път, като минавах, още си беше там. Сега я няма. Трябва да разбера какво е станало с нея.

Бил наклони леко глава надясно и се усмихна около лулата си.

— Сериозно ли говориш? — попита ме накрая.

— Абсолютно сериозно — отвърнах. — Скрих нещо в тази купчина, докато пълзях край нея, оцветявайки снега със скъпоценната си телесна течност. Сега трябва да си го взема.

— Какво представлява то?

— Медальон с рубин.

— Безценен, предполагам.

— Точно така.

Той бавно кимна.

— Ако беше някой друг, щях да реша, че си прави безвкусна шега. Съкровище в купчина тор… Семейна реликва?

— Да. Четирийсет или петдесет карата. С обикновена обковка. Тежка верижка.

Бил извади лулата от устата си и подсвирна.

— Може ли да попитам защо си го оставил там?

— Ако не го бях направил, сега щях да съм мъртъв.

— Действително основателна причина.

Той пак посегна към телефона.

— Вече проявиха интерес към къщата — отбеляза. — Никак не е зле, като се има предвид, че още не съм пуснал обява. Човекът чул от някой, който чул от някой друг. Заведох го да я види тази сутрин. Каза, че ще си помисли. Може доста бързо да я продадем.

Започна да набира.

— Почакай — спрях го аз. — Опиши ми този човек.

Бил остави слушалката и погледна замислено нагоре.

— Слаб на вид, червенокос, с брада. Каза, че е художник. Търсел къща в провинцията.

— Кучият му син! — възкликнах аз, точно когато Алис влизаше с подноса.

Тя поклати глава и се усмихна, докато сервираше храната пред мен.

— Само два хамбургера и колкото е останало от салатата. Няма защо да се вълнуваш толкова.

— Благодаря ти. Вече се готвех да изям коня си. После щеше да ми е криво.

— Предполагам, че и на него нямаше да му хареса особено. Да ти е сладко — каза Алис и се върна в кухнята.

— Купчината тор беше ли още там, когато ходи да го развеждаш? — попитах.

Бил затвори очи и смръщи чело.

— Не — реши след малко. — Дворът вече беше разчистен.

— И това е нещо, все пак — въздъхнах аз и започнах да се храня.

Той се обади на предприемача и разговаря с него няколко минути. Следях развитието на събитията от неговите думи, но след като затвори, изслушах и цялата история, докато довършвах яденето и го прокарвах с каквото бе останало в чашата ми.

— Никак не му се искало такава хубава тор да отиде на боклука, затова още на другия ден натоварил купчината на камиона си и я откарал в своята ферма. Там я стоварил до един участък, който смята да култивира и досега не е успял да я разстеле. Каза, че не е забелязал никаква скъпоценност, но спокойно може и да я е пропуснал.

Кимнах.

— Ако можеш да ми услужиш с фенерче, най-добре ще е да тръгвам.

— Разбира се. Ще те закарам.

— Не искам да се разделям с коня си на този етап.

— Е, сигурно ще имаш нужда от гребло и лопата или вила. Мога да ги откарам и да се срещнем там, ако знаеш къде е мястото.

— Знам къде е фермата на Ед. Пък и той сигурно има инструменти.

Бил вдигна рамене и се усмихна.

— Добре — рекох. — Позволи ми да се възползвам от банята ти и тръгваме.

— Видът ти говореше, че познаваш обещаващия купувач.

Отместих подноса и се изправих.

— Ти си чувал за него като за Брандън Кори.

— Човекът, който се е представил за твой брат и те е изпратил в болницата?

— „Представил“ ли?! Той наистина ми е брат. Грешката не е моя, обаче. Извинявай.

— Той е ходил там.

— Къде?

— Във фермата на Ед, днес следобед. По-точно ходил е червенокос мъж с брада.

— И какво е правил?

— Казал, че е художник. Помолил за разрешение да постави статива си сред една от нивите и да я нарисува.

— И Ед му е позволил?

— Да, разбира се. Идеята му се видяла чудесна. Затова и ми разказа за случилото си. Искаше да се изфука.

— Вземи инструментите. Ще се срещнем там.

— Добре.

Първото, което направих в банята, беше да извадя Фигурите си. Трябваше светкавично да се свържа с някой в Амбър, някой, достатъчно силен, за да го спре. Но кой? Бенедикт беше на път към Царството на хаоса, Рандъм търсеше някъде сред Сенките сина си, току-що се бях разделил с Жерар и отношенията ни определено не бяха приятелски. Искаше ми се да имах Фигура на Ганелон.

Реших, че се налага да опитам с Жерар.

Измъкнах неговата карта и изпълних съответните мисловни маневри. След няколко мига, установих контакт.

— Коруин!

— Само ме изслушай, Жерар! Бранд е жив, ако това е някакво утешение. Абсолютно сигурен съм. Чуй ме сега. Важно е. Въпрос на живот и смърт. Трябва да направиш нещо… и то бързо!

Докато говорех, изражението му рязко се променяше — гняв, изненада, интерес…

— Продължавай — изръмжа той.

— Бранд може да се върне всеки момент. Всъщност, може вече и да е в Амбър. Не си го виждал, нали?

— Не.

— Трябва да му попречиш да мине през Лабиринта.

— Нищо не разбирам. Но мога да поставя стражи пред залата на Лабиринта.

— Постави стражи вътре в залата. Той умее да идва и да си отива по доста странни начини. Ако успее да мине през Лабиринта, може да се случат ужасни неща.

— Тогава ще отида лично да го пазя. Какво става?

— Сега няма време. Слушай по-нататък: Луела върна ли се в Ребма?

— Да.

— Свържи се с нея чрез Фигурата й. Тя да предупреди Мойри, че Лабиринта в Ребма също трябва да се охранява.

— Много ли е сериозно, Коруин?

— Може да означава краят на всичко — отговорих аз. — Сега се налага да тръгвам.

Прекъснах връзката и се запътих към кухнята и задната врата, като спрях само колкото да благодаря на Алис и да й пожелая лека нощ. Ако Бранд се бе добрал до Рубина и се бе настроил към него, не знаех със сигурност какво смята да направи, но имах много силни предчувствия относно намеренията му.

Яхнах Барабан и го пришпорих към шосето. Бил вече излизаше на заден от алеята.

XI

На много места яздех напряко през полята, докато Бил трябваше да следва пътя, така че не изостанах много от него. Когато пристигнах, той разговаряше с Ед, който сочеше на югозапад.

Слязох от коня и Ед заразглежда Барабан.

— Хубав кон, гледам — заключи той.

— Благодаря.

— Нямаше те.

— Да.

Стиснахме си ръцете.

— Радвам се пак да те видя. Тъкмо разправях на Бил, че не знам точно колко време се е мотал наоколо онзи художник. Просто приех, че той ще си отиде, като се стъмни и повече не съм се занимавал с него. Но ако наистина е дошъл да търси нещо твое и знае за купчината тор, като нищо може да е още там. Ще си взема пушката, ако искате и ще дойда с вас.

— Не, благодаря — отказах аз. — Мисля, че знам кой е той. Пушката няма да е необходима. Ние просто ще се разходим дотам и ще разгледаме наоколо.

— Добре — съгласи се Ед. — Нека да дойда с вас и да ви помогна.

— Няма нужда — казах.

— Ами тогава да се погрижа за коня ти. Какво ще кажеш да го напоя, да го нахраня и да го поразчеша?

— Сигурен съм, че ще ти е благодарен. Както и аз.

— Как се казва?

— Барабан.

Той се приближи до Барабан и започна да се сприятелява с него.

— Хубаво. Ще се върна за малко в хамбара. Ако ви потрябвам за нещо, просто викнете.

— Благодаря.

Извадих инструментите от колата на Бил, а той взе електрическия фенер и ме поведе към югозападния край на фермата, който Ед му бе сочел преди това.

Пресякохме нивата, Бил светеше, а погледът ми следеше лъча на фенерчето и търсеше купчината. Когато видях на какво е заприличала, неволно въздъхнах. Някой явно бе ровил из нея, като гледах как са разхвърляни буците. Ако само беше стоварена от камиона, не би могла така да се разпилее.

И все пак… фактът, че някой беше търсил, не означаваше непременно, че е постигнал успех.

— Какво мислиш? — попита ме Бил.

— Не знам — рекох. Оставих инструментите на земята и се приближих до най-голямата останала купчинка. — Светни ми тук, ако обичаш.

Огледах остатъка от купчината, после взех едно гребло и започнах да я разстилам. Разчупвах всяка буца и я разпръсвах по земята, като прекарвах зъбите на греблото през нея. След известно време Бил нагласи фенера под подходящ ъгъл и дойде да ми помогне.

— Имам странно усещане… — обади се той.

— Аз също.

— … Май сме дошли твърде късно.

Продължихме да ровим и да разстиламе, ровехме и разстилахме…

Долових гъделичкането на познато присъствие. Изправих се и зачаках. След няколко мига установихме контакт.

— Коруин!

— Тук съм, Жерар.

— Какво каза? — попита Бил.

Вдигнах ръка, за да го накарам да замълчи и съсредоточих вниманието си върху Жерар. Той стоеше в сянката край яркото начало на Лабиринта и се подпираше на огромния си меч.

— Ти беше прав — заяви Жерар. — Бранд действително се появи тук, само преди няколко мига. Не знам как е успял да влезе. Появи се от сенките там, вляво. — Той показа с жест. — Изгледа ме за момент, после се обърна и тръгна обратно. Не ми отговори, когато му извиках да спре. Тогава насочих натам фенерчето, но Бранд не се виждаше никакъв. Просто беше изчезнал. Какво искаш да направя сега?

— Рубина на справедливостта беше ли в него?

— Не мога да кажа. Зърнах го само за миг, на тази лоша светлина.

— Лабиринта в Ребма наблюдава ли се вече?

— Да. Луела ги е предупредила.

— Хубаво. Остани на пост, тогава. По-късно пак ще се свържа с тебе.

— Добре. Коруин… за онова, което стана преди…

— Забрави го.

— Благодаря. Ама и Ганелон си го бива.

— Действително — съгласих се аз. — Бъди нащрек.

Образът му избледня, щом прекъснахме връзката, но се случи нещо странно. Усещането за контакт, тунелчето, остана в мен, безпосочно, отворено, като включено радио, което не е на станция.

Бил ме гледаше с особен поглед.

— Какво става, Карл?

— Не знам. Почакай малко.

Изведнъж отново влязох в контакт, само че не с Жерар. Тя сигурно се е опитвала да се свърже с мен, докато вниманието ми е било отвлечено.

— Коруин, много е важно…

— Казвай, Фай.

— Няма да намериш там онова, което търсиш. То е в Бранд.

— И аз започвах да подозирам това.

— Трябва да го спрем. Не знам доколко си наясно с положението…

— Вече и аз не знам — отвърнах, — но съм поставил охрана при Лабиринтите в Амбър и Ребма. Жерар току-що ми съобщи, че Бранд се е появил при Лабиринта в Амбър, но се изплашил и изчезнал.

Файона кимна с изящната си главичка. Червените й букли бяха необичайно разрошени. Изглеждаше уморена.

— Знам — рече тя. — Държа го под наблюдение. Но ти си забравил за една друга възможност.

— Не съм — възразих. — Според моите изчисления, Тир-на Ногт не би трябвало още да е достъпен…

— Нямам предвид това — прекъсна ме Файона. — Той се е насочил към самия първичен Лабиринт.

— За да се настрои към Рубина?

— Точно така — потвърди тя.

— Но за да мине през него, трябва да пресече повредения участък. Както разбрах, това не е никак лесно.

— Значи знаеш за него. Добре. Така ще спестим време. Потъмнелият участък него няма да го затрудни толкова, колкото някой друг от нас. Той е в разбирателство с този мрак. Трябва да го спрем, веднага.

— Знаеш ли някакъв пряк път дотам?

— Да. Ела при мен. Ще те заведа.

— Само минутка. Искам да взема и Барабан със себе си.

— За какво ти е?

— Сложно е за обяснение. Трябва да си го прибера.

— Добре. Тогава ме пренеси при теб. Можем да тръгнем и оттам, както оттук.

Протегнах ръка. След миг, държах нейната. Тя пристъпи напред.

— Господи! — възкликна Бил и се дръпна назад. — Вече бях започнал да се съмнявам в здравия ти разум, Карл. Но сега се питам дали аз съм в ред. Тя… нейният образ го имаше на картите, нали?

— Да. Бил, да ти представя сестра ми Файона. Файона, запознай се с Бил Рот, мой много близък приятел.

Фай протегна ръка и се усмихна, а аз ги оставих там, докато се върнах да взема Барабан. След няколко минути го водех със себе си.

— Бил — казах, — извинявай, че ти загубих времето. Брат ми е взел медальона. Сега отиваме да го търсим. Благодаря ти за помощта.

Стиснах му ръката.

— Коруин — рече той.

Аз се усмихнах.

— Да, така се казвам.

— Ние си поговорихме тук със сестра ти. За няколко минути не може да се научи кой знае какво, но разбрах колко е опасно. Така че ви желая успех. И продължавам да настоявам един ден да науча цялата история.

— Благодаря ти. Ще се постарая да я научиш.

Яхнах коня, наведох се и издърпах Файона горе, при мен.

— Лека нощ, господин Рот — пожела му тя и се обърна към мен: — Тръгни бавно напред, през нивата.

Послушах я.

— Бранд твърди, че ти си го пробола с ножа — започнах веднага, щом сметнах, че сме се отдалечили достатъчно, за да се чувстваме сами.

— Така е.

— Защо?

— За да предотвратя всичко това.

— Поговорих с него надълго и нашироко. Бранд заяви, че първоначално ти, Блийс и той самият сте кроили заговор за вземането на властта.

— Вярно е.

— Каза ми, че се е обърнал към Кейн и се е опитал да го привлече на ваша страна, но Кейн не пожелал да участва и разказал всичко на Ерик и Джулиан. Което довело до формиране на тяхна собствена групировка, целяща да спре достъпа ви до трона.

— Общо взето така беше. Кейн имаше лични амбиции — дългосрочни, наистина — и все пак, амбиции. Той не беше в позиция да ги осъществи. Затова реши, че ако трябва да изпълнява второстепенна роля, предпочита да е на страната на Ерик, а не на Блийс. Мога да го разбера.

— Освен това той заяви, че тримата сте имали споразумение със силите от другия край на черния път, в Царството на хаоса.

— Да — потвърди тя. — Имахме.

— Използваш минало време.

— За мен и за Блийс, да.

— Бранд не е на същото мнение.

— А не би трябвало.

— Каза ми, че ти и Блийс сте искали да продължите връзките си с тези съюзници, а той бил против. Затова и сте се обърнали срещу него и сте го затворили в онази кула.

— А защо просто не сме го убили?

— Предавам се. Кажи ми.

— Той беше прекалено опасен, за да му позволим да действа на свобода, ала не можехме и да го убием, защото владееше нещо жизненоважно.

— Какво?

— След като Дуоркин го нямаше, Бранд беше единственият, който знаеше как да оправи вредата, причинена от него на първичния Лабиринт.

— Разполагахте с предостатъчно време, за да му измъкнете тази информация.

— Той притежава невероятна издържливост.

— Тогава защо го намушка с ножа?

— Пак повтарям, за да предотвратя всичко това. Щом трябваше да се избира между свободата му и смъртта му, по-добре беше да умре. Щяхме да се опитаме и сами да открием начина за поправяне на Лабиринта.

— След като случаят е такъв, защо се съгласи да помогнеш за връщането му в Амбър?

— Първо, аз не помагах. Опитвах се да попреча. Но тези, които се опитвахте истински, бяхте прекалено много. Добрахте се до него, въпреки усилията ми. Второ, трябваше да съм там, за да се помъча да го убия, в случай, че успеехте. Просто се стекоха прекалено много неблагоприятни обстоятелства.

— Ти твърдиш, че двамата с Блийс сте размислили по отношение на този съюз, а Бранд — не?

— Точно така.

— Как се отрази това размисляне на стремежите ви към трона?

— Решихме, че можем да го завладеем и без допълнителна външна помощ.

— Разбирам.

— Вярваш ли ми?

— Опасявам се, че започвам да ти вярвам.

— Завий тук.

Навлязохме в една пролука между хълмовете. Пътят беше съвсем тесен и много тъмен, над нас проблясваше само тясна лента звезди. Докато разговаряхме, Файона бе размествала Сенките, отвеждайки ни от нивата на Ед към някакво мъгливо, наподобяващо тресавище място, после пак нагоре по открита и камениста пътека към планините. Сега, докато напредвахме през тъмното дефиле, усетих, че отново променя Сенките. Въздухът беше хладен, но не студен. Отляво и отдясно ни заобикаляше абсолютен мрак, който създаваше илюзията за огромни пропасти, а не за намиращи се наблизо скали, покрити с плащ от сенки. Това впечатление се подсилваше, както изведнъж осъзнах, от факта, че шумът от копитата на Барабан не предизвикваше никакво ехо.

— С какво бих могла да спечеля доверието ти? — попита тя.

— Май искаш твърде много.

Файона се разсмя.

— Тогава ще го кажа по друг начин. Какво мога да направя, за да те убедя, че говоря истината?

— Само ми отговори на един въпрос.

— Питай.

— Кой ми простреля гумите?

Тя пак се разсмя.

— Вече си се досетил, нали?

— Възможно е. Но искам да го чуя от теб.

— Бранд — заяви тя. — След като не успя да ти разруши паметта, реши да мине на по-завършен вариант.

— Моята версия на историята твърди, че Блийс е стрелял и ме е оставил в езерото, а Бранд е пристигнал навреме, за да ме измъкне и да ми спаси живота. Фактически и полицейският доклад като че ли отговаря на такова развитие.

— Кой е извикал полицията? — попита Файона.

— Записали са го като анонимно обаждане, но…

— Блийс ги повика. Той не успя да стигне навреме до теб, за да те спаси, след като разбра какво става. Надяваше се те да успеят. За щастие, точно така е станало.

— Какво искаш да кажеш?

— Бранд не те е измъкнал от езерото. Ти си излязъл сам. Той е изчаквал наблизо, за да се увери, че си мъртъв, а ти си изплувал и си се добрал до брега. Бранд е слязъл при теб, за да те огледа и да реши дали ще умреш, ако просто те остави там или трябва да те хвърли обратно във водата. Горе-долу тогава пристигнала полицията и той трябвало да изчезне. Малко след това успяхме да го спипаме и да го затворим в онази кула. Това ни струва много усилия. По-късно влязох във връзка с Ерик и му казах какво е станало. Той нареди на Флора да те премести в другата клиника и да се погрижи да те задържат, докато не мине коронацията му.

— Така вече става — заключих аз. — Благодаря ти.

— Какво те накара да ми повярваш?

— Аз бях само помощник-лекар в малко градче във времена много по-лесни от днешните и рядко имах работа с психиатрични случаи. Но знам, че за възстановяване на паметта не се предписват електрошокове. Те обикновено постигат обратния резултат. Разрушават някои от краткосрочните спомени. Усъмних се веднага, щом разбрах, че Бранд е постъпил така с мен. И си изградих собствена хипотеза. Автомобилната катастрофа не бе възстановила спомените ми, нито пък електрошоковете. Аз бях започнал да си ги възвръщам сам, по естествен път, а не като резултат от конкретна травма. Трябва да съм казал или направил нещо, с което да съм показал какво става. По някакъв начин новината е стигнала до Бранд и той е решил, че моментът не е подходящ за подобно събитие. Затова предприел пътешествие до моята Сянка и успял да ме въдвори в болницата с лечение, което се надявал да изтрие малкото спомени, върнали се наскоро в паметта ми. С това постигнал само частичен успех, тъй като окончателният резултат бил единствено забравяне на няколкото дни около процедурите. Катастрофата може също да е допринесла. Но когато избягах от Портър и оцелях след опита му да ме убие, възстановяването на паметта ми е продължило, щом се върнах в съзнание в „Гринуд“. Докато се намирах в дома на Флора, аз си припомнях все повече и повече. Потокът на спомените ми се усили, когато Рандъм ме отведе в Ребма, където минах през Лабиринта. Ала аз съм сигурен, че ако това не бе станало, пак щях да си върна паметта. Може би щеше да ми отнеме повече време, но вече бях преодолял преградите и спомените нахлуваха все по-бързо. Затова заключих, че Бранд се е опитвал да ми попречи и сега повярвах на твоята история.

Лентата звезди бе станала още по-тясна и накрая изцяло се стопи. Сега напредвахме през, както изглеждаше, съвсем черен тунел, а в далечината пред нас проблясваха може би най-малките точици светлина.

— Да — обади се Файона в мрака пред мен, — правилно си предположил. Бранд се страхуваше от теб. Една нощ, като се върна от Тир-на Ногт, той заяви, че е видял завръщането ти и провалянето на всичките ни планове. Тогава не му обърнах внимание, тъй като не знаех, че си още жив. Вероятно горе-долу по това време се е отправил да те търси. Дали е открил местонахождението ти посредством някакви тайни методи или просто е прочел информацията в мислите на Ерик, не знам. Сигурно, второто. В определени случаи е способен да развие и такива умения. Както и да е, той разбра къде се намираш, а ти вече знаеш останалото.

— Бранд твърдеше, че подозренията му първоначално били предизвикани от присъствието на Флора в тази Сянка и странните й връзки с Ерик. Ала сега това няма значение. Как предлагаш да постъпим с него, ако успеем да го заловим?

Файона се изкикоти.

— Виждам, че носиш меча си.

— Бранд ми каза, не много отдавна, че Блийс е още жив. Вярно ли е?

— Да.

— Тогава защо аз съм тук, а не Блийс?

— Блийс не е настроен към Рубина. А ти си. Ти влизаш във взаимодействие с него на близко разстояние и камъкът ще се опита да ти спаси живота, ако те заплашва непосредствена опасност да го загубиш — обясни тя. — Следователно, рискът с теб не е толкова голям.

След малко добави:

— Не го приемай като гаранция, обаче. Един бърз удар е в състояние да изпревари реакциите на Рубина. Можеш да умреш и в негово присъствие.

Светлината пред нас взе да става по-голяма, по-ярка, но от тази посока не идваха никакви течения, шумове или миризми. Докато напредвахме, аз си мислех за натрупаните един върху друг слоеве информация, които бях получил от момента на завръщането си, всеки със своя собствена конструкция от мотиви, оправдания за случилото се, докато ме е нямало, за случилото се после, за това, което се случваше сега. Надеждите и плановете, чувствата и пресметливостта кръжаха като водовъртежи при наводнение по улиците на града от факти, който бавно издигах върху гроба на предишното си „аз“. И всяка нова вълна от интерпретации срутваше или разместваше неща, които смятах за непоклатими и така променяше общата картина до степен самият живот да изглежда като измамна игра на Сенките около един непостижим за истината Амбър. И все пак не можех да отрека, че сега знаех повече, отколкото преди няколко години, че бях по-близо до същността на нещата, отколкото бях тогава. Ала пиесата, в която участвах още от завръщането си, изглежда изобщо не отиваше към развръзка. А какво исках аз? Възможност да разбера кои действия са правилни и да успея да ги извърша! Разсмях се. Кой би могъл някога да гарантира първото, а какво остава за второто? Тогава, работно приближение до истината. Това би ми стигнало… И шанс да завъртя няколко пъти меча си във вярната посока — най-голямата компенсация за безплодните усилия, на която може да се разчита в този променлив свят. Разсмях се отново и проверих дали мечът излиза лесно от ножницата си.

— Бранд спомена, че Блийс събирал нова армия… — започнах аз.

— После — прекъсна ме Файона. — После. Сега няма време.

Права беше. Светлината се бе разширила, превърнала се бе в кръгъл отвор. Той се приближаваше по-бързо, отколкото би трябвало при скоростта, с която се движехме, сякаш самият тунел се свиваше. През онова, което реших да наричам вход на пещера, струеше изглежда дневна светлина.

— Чудесно — одобрих аз. След мигове стигнахме до отвора и минахме през него.

Премигах, когато излязохме навън. От лявата ми страна се простираше морето, което сякаш се сливаше с небе в същия цвят. Златното слънце плуваше/висеше над/сред него и хвърляше на всички страни блестящи лъчи. Зад мен сега нямаше нищо друго, освен скала. Проходът, довел ни дотук, бе изчезнал без да остави никаква следа. Не много далеч пред мен и надолу — може би на около трийсет метра — лежеше първичния Лабиринт. Една фигура преодоляваше втората от външните криви — вниманието на мъжа беше така съсредоточено върху действията му, че явно още не бе забелязал нашето присъствие. Щом зави, зърнах червен отблясък: Рубина, окачен сега на неговия врат, както преди го бяхме носили аз, Ерик, татко. Фигурата, естествено, беше Бранд.

Слязох от коня. Погледнах нагоре към Файона, дребничка и объркана, и сложих юздите на Барабан в ръцете й.

— Някакъв друг съвет, освен да го последвам? — прошепнах аз.

Тя поклати глава.

Тогава се обърнах, измъкнах Грейсуондир и поех напред.

— Успех! — пожела ми тихо тя.

Докато вървях към Лабиринта, видях дългата верига, водеща от входа на пещерата до сега неподвижната форма на грифона Уиксър. Главата на Уиксър се търкаляше върху земята на няколко крачки вляво от тялото му. И от главата, и от тялото по камъните се стичаше нормална на цвят кръв.

Приближавах се към началото на Лабиринта и правех някои бързи изчисления. Бранд вече бе минал няколко завоя по общата спирала на рисунката. Той се намираше на около две и половина обиколки навътре. Ако ни разделяше само една навивка, бих могъл да го достигна с меча си, стигнех ли до позиция, успоредна на неговата. Освен това, колкото повече човек напредваше, толкова по-трудно ставаше да се върви. Следователно Бранд се движеше с постоянно намаляваща скорост. Значи имах шансове. Пък и не беше необходимо да го настигам. Трябваше само да измина обиколка и половина и да заема позиция срещу него.

Поставих крак върху Лабиринта и тръгнах напред, колкото можех по-бързо. Сините искри бликнаха около стъпалата ми, докато си проправях път през нарастващото съпротивление на първата крива. Искрите бързо нарастваха. Като стигнах до Първия воал, косата ми започна да се изправя, а пукането на искрите вече се чуваше съвсем ясно. Продължих да се боря със съпротивлението на Воала, задавайки си въпроса дали Бранд ме бе забелязал, ала в този момент не можех да си позволя никакво разсейване, дори само поглед, хвърлен към него. Силата на съпротивлението срещу мен нарастваше, но след няколко стъпки се озовах от другата страна на Воала и продължих напред с по-голяма лекота.

Погледнах нагоре. Бранд тъкмо се измъкваше от ужасния Втори воал, сините искри стигаха до кръста му. Когато излезе целият и направи първата крачка отвъд, върху устните му играеше изпълнена с решителност и триумф усмивка. После ме видя.

Усмивката му се стопи и той се поколеба, една точка в моя полза. Човек не бива да спира в Лабиринта, ако му е по силите. Направи ли го, ще му струва много допълнителна енергия да тръгне отново.

— Идваш прекалено късно! — извика Бранд.

Не му отговорих. Просто продължих да вървя. Синият огън скачаше от рисунъка на Лабиринта и пълзеше по острието на Грейсуондир.

— Няма да минеш през тъмния участък — обади се Бранд.

Продължих да вървя. Тъмната повърхност вече беше пред мен. Радвах се, че петното не се намираше върху някой от по-трудните участъци на тази обиколка от Лабиринта. Бранд напредваше и бавно започна да навлиза в Голямата крива. Ако можех да го стигна, докато се намираше там, всички предимства щяха да са на моя страна. Той нямаше да има нито сила, нито бързина да се защитава.

Приближавах се към повредената част на Лабиринта и си припомнях как Ганелон и аз пресякохме черния път при бягството ни от Авалон. Тогава преодолях силата на пътя, като поддържах образа на Лабиринта в съзнанието си, докато преминавахме. Сега, естествено, Лабиринта беше навсякъде около мен и разстоянието съвсем не беше толкова голямо. Първата ми мисъл бе, че Бранд просто се опитва да ме сплаши, но после ми хрумна, че излъчването на тъмния участък тук, при неговия източник, може да е много по-силно. Щом се приближих до него, Грейсуондир заблестя с внезапна интензивност, която превишаваше предишното му светене. Аз импулсивно допрях върха му до ръба на чернотата, на мястото, където Лабиринта свършваше.

Грейсуондир разсече тъмнината и не можеше да бъде вдигнат над нея. Продължих напред, а мечът ми разделяше пътя пред мен, като се плъзгаше по маршрут, който изглежда отговаряше на първоначалната рисунка. Аз го следвах. Слънцето сякаш потъмня, когато навлязох върху черната почва. Изведнъж започнах да усещам ясно биенето на сърцето си и върху челото ми изби пот. Всичко придоби сивкав оттенък. Светът като че ли се замъгли, Лабиринта избледня. Май нямаше да е трудно човек да стъпи накриво в този участък и се запитах дали резултатът щеше да е същия, както погрешната стъпка в нормалната част на Лабиринта. Не ми се искаше да откривам отговора.

Държах погледа си сведен и следях линията, която Грейсуондир чертаеше пред мен. Сега синият пламък на меча беше единственият цвят, останал в този свят. Десния крак, левия крак…

После изведнъж се озовах навън и Грейсуондир отново се вдигна свободен в ръката ми, пламъците леко избледняха — дали заради контраста с възвърнатата илюминация или по някаква друга причина, не знаех.

Огледах се и видях, че Бранд се приближава към Голямата крива. А аз си запробивах път към Втория воал. Още няколко минути и двамата щяхме да сме заети с преодоляване на своите участъци от пътя. Ала Голямата крива е по-дълга и по-трудна от Втория воал. Щях да бъда свободен и отново да се движа по-бързо, преди той да е преминал през бариерата си. Тогава за втори път щеше да ми се наложи да прекося повредения участък. Бранд можеше да се освободи междувременно, но пак щеше да се движи по-бавно от мен, защото щеше да е навлязъл в областта, където напредването става възможно най-трудно.

При всяка стъпка, която правех, се вдигаше постоянно статично електричество и по цялото ми тяло полазваха иглички. Искрите стигаха до средата на бедрата ми. Сякаш се движех сред поле от електрическо жито. Вече и косата ми се бе изправила донякъде. Усещах люлеенето й. Хвърлих поглед назад към Файона, която все още седеше неподвижно върху коня и наблюдаваше.

Запробивах си път през Втория воал.

Ъгли… резки, остри завои… Съпротивлението срещу мен нарастваше… цялото ми внимание, цялата ми сила бяха заети с преодоляването му. Обзе ме познатото странно усещане за безвремие, сякаш това бе всичко, което някога съм направил и някога ще направя. И изблик на воля… фокусиране на желанието до такава степен, че всичко останало престана да съществува… Бранд, Файона, Амбър, собствената ми личност… Искрите станаха още по-високи, докато се борех, извъртах, мъчех се да вървя напред, а всяка стъпка изискваше повече усилия от предишната.

Преодолях го. И се озовах право пред тъмния участък.

По рефлекс отново наведох и насочих напред Грейсуондир. Пак ме обгради сивотата, едноцветната мъгла, разрязвана от синия блясък на меча ми, който ми отваряше пътя като хирургически скалпел.

Когато излязох на нормалната светлина, веднага потърсих с поглед Бранд. Той все още се намираше в западния квадрант, бореше се с Голямата крива, беше преодолял около две трети от нея. Ако се постараех, можеше и да успея да го хвана точно като излиза от нея. Впрегнах всичките си сили, за да вървя колкото е възможно по-бързо.

Щом стигнах до северния край на Лабиринта и навлязох в кривата, която водеше обратно, изведнъж проумях какво възнамерявах да направя.

Втурнал се бях да пролея още кръв върху Лабиринта.

Ако въпросът опираше до простия избор между нова повреда на Лабиринта и пълното му унищожаване от Бранд, тогава знаех какво трябва да направя. И все пак чувствах, че трябва да има и някакъв друг начин. Да…

Съвсем лекичко забавих крачка. Точният момент беше много важен. Бранд се движеше по доста по-труден участък, така че в това отношение имах предимство. Цялата ми нова стратегия се основаваше на идеята да се сблъскаме на определено място. По ирония на съдбата в този момент си спомних загрижеността на Бранд за неговото килимче. Ала проблемът да се опази това място чисто, беше много по-сложен.

Той се приближаваше към края на Голямата крива и аз влязох в крак с него, като пресмятах разстоянието до чернотата. Решил бях да пролея кръвта му върху вече и без това повредения участък. Единственият недостатък на тази тактика беше, че щях да се намирам от дясната страна Бранд. За да сведа до минимум предимствата, които би му дало това, смятах малко да поизостана.

Бранд се бореше и напредваше, всичките му движения бяха като на забавен кадър. Аз също пристъпвах трудно, но ми бяха необходими по-малко усилия. Поддържах неговата скорост. Докато вървях, си мислех за Рубина и за близостта, която споделяхме, откакто се бях настроил към него. Можех да усетя присъствието му, там, вляво от мен и напред, макар че сега не го виждах върху гърдите на Бранд. Дали действително би ме спасил на това разстояние, ако Бранд вземеше надмощие в предстоящия ни сблъсък? Като чувствах присъствието му, почти бях готов да повярвам, че ще го направи. Той ме бе измъкнал от един нападател, бе намерил в съзнанието ми по някакъв начин традиционното безопасно за мен място — собственото ми легло — и ме бе прехвърлил там. Сега го усещах и почти виждах през него пътя пред Бранд. Обземаше ме известна сигурност, че и този път камъкът ще се опита да действа в моя полза. Без да забравям, обаче, думите на Файона, бях твърдо решен да не разчитам на това. И все пак обмислях разнообразните му функции, преценявах способността си да го управлявам без пряк контакт…

Бранд почти бе завършил Голямата крива. От някакво вътрешно ниво на съществото си, аз се пресегнах и влязох в контакт с Рубина. Вложих в него волята си и извиках буря, подобна на червеното торнадо, унищожило Яго. Не знаех дали мога да контролирам този конкретен феномен на това конкретно място, но въпреки това го повиках и го насочих към Бранд. В първия миг не се случи нищо, въпреки че усещах как Рубина работи и подготвя нещо. Бранд стигна до края, напрегна се за последен път и излезе от Голямата крива.

Аз се намирах точно зад него.

Той също знаеше това… неизвестно как. В мига, в който съпротивлението намаля, мечът се озова в ръката му. Той направи няколко крачки по-бързо, отколкото мислех, че ще е способен, изнесе напред левия си крак, извъртя тяло и срещна погледа ми над остриетата на мечовете.

— Дявол да го вземе, ти наистина успя! — изруга той и допря върха на меча си до върха на моя. — Никога нямаше да стигнеш дотук толкова бързо, ако не беше онази кучка на коня.

— Прекрасен начин да говориш за нашата сестра — отбелязах аз, замахнах и се вгледах в движенията му, докато парираше удара ми.

И двамата бяхме ограничени, тъй като никой от нас не можеше да се втурне напред, без да стъпи извън Лабиринта. А мен ме ограничаваше и нежеланието ми да проливам кръвта му засега. Направих лъжливо нападение и той се дръпна назад, като плъзна левия си крак по рисунъка на Лабиринта. После придвижи и десния, стъпи здраво на него и с рязък замах без никаква подготовка се опита да ми отсече главата. Дявол да го вземе! Отбих и нападнах съвсем рефлекторно. Не исках да го ранявам с ответния си удар, насочен към гърдите му, но върхът на Грейсуондир описа дъга под гръдната му кост. Над главите ни се разнесе бучене. Ала не можех да си позволя да откъсна очи от Бранд. Той погледна надолу и отстъпи още малко. Чудесно. Сега предницата на ризата му бе украсена с червена линия на мястото, където го бях ранил. Изглежда до момента платът успяваше да попие кръвта. Пристъпих напред, замахнах, отбих, отново нападнах с въртеливо движение… изобщо правех всичко, което можех да измисля, за да предотвратя връщането му към мен. Използвах психологическото предимство, че и двамата знаехме за по-добрите ми възможности да се пресегна напред и да направя повече неща, при това по-бързо. Бранд се приближаваше към тъмния участък. Още само няколко крачки… Чух звук като звън на самотна камбана, последван от страхотен грохот. Над нас изведнъж падна сянка, сякаш внезапно облак бе закрил слънцето.

Бранд вдигна поглед. Мисля, че тогава можех да го достигна, но той все още се намираше на известно разстояние от желаната цел.

Самообладанието му мигновено се възвърна и Бранд яростно ме изгледа.

— Проклет да си, Коруин! Ти направи това, нали? — извика той и ме нападна, като изостави малкото предпазливост, която му бе останала.

За нещастие се намирах в лоша позиция, тъй като тъкмо се приближавах в желанието си да го притисна още назад. Бях открит за удар и стоях немного устойчиво. Като отбивах, вече знаех, че не съм успял да го отблъсна. Извъртях се и паднах назад.

С всички сили се помъчих да не отместя краката си, докато падах. Подпрях се на десния си лакът и лявата длан. Изругах, тъй като болката беше твърде силна, лакътят ми се плъзна встрани и аз се стоварих върху дясното си рамо.

Но мечът на Бранд бе минал покрай мен и краката ми продължаваха да докосват Лабиринта, оградени от сини ореоли. Бранд не можеше да ме достигне със смъртоносен удар, макар че все още би могъл да пререже сухожилията ми, например.

Вдигнах пред мен дясната си ръка, която стискаше Грейсуондир. Започнах да се изправям до седнало положение. В този момент видях, че червеното формирование, жълто по краищата, вече се върти точно над Бранд, от него с пукане се отделят искри и малки светкавици, грохотът е преминал във вой.

Бранд хвана меча си за острието до дръжката, вдигна го над рамото си като копие и го насочи към мен. Знаех, че не бих могъл да го отбия, нито да го избягна.

Протегнах се мислено към Рубина и нагоре, към образуванието в небето…

Последва ослепителен блясък и една малка светкавица удари меча му…

Оръжието падна и Бранд рязко вдигна пръсти към устата си. С лявата си ръка той стисна Рубина на справедливостта, сякаш бе разбрал какво правя и се опитваше да ми попречи, като покриваше камъка. Засмукал пръсти, погледна нагоре и целият гняв се оттече от лицето му, заменен от страх, граничещ с ужас. Фунията започваше да се спуска.

Тогава Бранд се обърна, стъпи върху тъмния участък, обърнат с лице на юг, вдигна двете си ръце и извика нещо, което не можах да чуя от воя.

Фунията се спускаше към него, но с всеки миг той сякаш ставаше все по-двуизмерен. Очертанията му се размиха. Започна да се свива… ала това не приличаше на промяна в действителните му размери, а по-скоро като ефект от отдалечаването му. Бранд се смаляваше, смаляваше и накрая изчезна, само миг преди фунията да докосне мястото, което бе заемал.

Заедно с него изчезна и Рубина, така че останах без средство за контрол на образуванието над мен. Не знаех дали е по-добре да стоя ниско долу или да си възвърна нормалната позиция върху Лабиринта. Спрях се на последното, защото вихрушката изглежда преследваше нещата, които нарушаваха нормалното положение. Отново седнах и се приближих към линията. После се приведох напред до клекнало положение и видях, че фунията вече започва да се издига. Воят взе да намалява, докато тя се отдалечаваше. Сините пламъци около ботушите ми бяха изчезнали напълно. Обърнах се и погледнах към Файона. Тя ми махна да ставам и да продължавам.

И така, бавно се изправих, като забелязах, че вихрушката над мен се разпада. Пристъпих към мястото, където до неотдавна бе стоял Бранд и отново използвах Грейсуондир, за да ме преведе. Изкривените останки от неговия меч лежаха близо до отсрещния край на мъгливия участък.

Прииска ми се да имаше някакъв лесен начин за излизане от Лабиринта. Сега ми се струваше безсмислено да го довършвам. Но стъпи ли веднъж човек отгоре му, няма връщане. А пък не копнеех да изпробвам как се излиза от тъмния участък. Затова се насочих към Голямата крива. Питах се, накъде ли се бе отправил Бранд? Ако знаех, бих могъл да наредя на Лабиринта да ме изпрати при него, стигнех ли веднъж до центъра. Може би Файона имаше някаква представа. Ала той сигурно бе отишъл на място, където имаше съюзници. Безсмислено беше да го преследвам сам.

Поне му бях попречил да се настрои към Рубина, утеших се аз.

После навлязох в Голямата крива. Искрите се издигнаха около мен.

XII

Късен следобед на планински склон: клонящото на запад слънце грееше с пълна сила върху скалите от лявата ми страна и изтръгваше дълги сенки от тези вдясно; то се просмукваше през гъстия листак около моята гробница и стопляше донякъде мразовитите ветрове на Колвир. Пуснах ръката на Рандъм и се обърнах да огледам мъжа, който седеше на пейката пред мавзолея.

Лицето му бе на младежа от пронизаната Фигура, сега с малко повече бръчки около устата, по-смръщено чело, с изписана обща умора в очите и стиснатите челюсти — неща, които бяха липсвали на картата.

Така че разбрах кой е, още преди Рандъм да каже:

— Това е синът ми Мартин.

Мартин се изправи, когато приближих до него, стисна ми ръката, измърмори: „Чичо Коруин“. Изражението му съвсем леко се промени, докато го казваше. Очите му ме изучаваха.

Той беше десетина сантиметра по-висок от Рандъм, но имаше същата лека конструкция. Брадичката и скулите му бяха изрязани по същия начин, косата му беше със същата структура.

Усмихнах се.

— Дълго време си отсъствал оттук. Както и аз.

Мартин кимна.

— Но аз никога не съм бил в Амбър — уточни той. — Израснах в Ребма… и на други места.

— Тогава позволи ми да те посрещна с добре дошъл, племеннико. В интересен момент идваш. Рандъм сигурно ти е разказал.

— Да — потвърди Мартин. — Затова и го помолих да се срещнем тук, а не там.

Погледнах към Рандъм.

— Последният чичо, който е срещал, е бил Бранд — поясни той. — При особено неприятни обстоятелства. Можеш ли да го виниш?

— Трудно. Аз самият налетях на него преди малко. Не бих казал, че срещата ни беше от най-удовлетворителните.

— Налетял си на него? — изненада се Рандъм. — Не те разбрах.

— Той е напуснал Амбър и Рубина на справедливостта е в него. Ако по-рано знаехме това, което знам сега, Бранд още щеше да се намира в кулата. Той е търсеният човек и е много опасен.

Рандъм кимна.

— Знам — каза той. — Мартин потвърди всичките ни подозрения за пробождането. Бранд е бил. Но каква е тази история с Рубина?

— Той стигна преди мен до мястото, където го бях оставил, на сянката Земя. Ала за да се настрои към него, трябва да мине през Лабиринта и да се прожектира през сърцевината на камъка. Току-що го спрях да не направи това върху първичния Лабиринт в истинския Амбър. Бранд избяга, обаче. Ей сега се видях с Жерар и той се зае да изпрати един отряд стражи там, при Файона, за да му попречи да се върне и да опита отново. Нашият Лабиринт и онзи в Ребма също са под стража, заради него.

— Защо толкова много иска да се настрои към камъка? За да вдигне няколко бури ли? Дявол да го вземе, нищо не му пречи да иде сред Сенките и да си направи каквото време му се прииска.

— Човек, настроен към Рубина, може да изтрие с него Лабиринта.

— Оо? И какво ще стане тогава?

— Светът, какъвто го познаваме, ще свърши.

— Оо — повтори Рандъм. После: — А ти пък откъде знаеш това?

— Дълго е за разправяне, сега нямам време. Знам го от Дуоркин и вярвам на тази част от приказките му.

— Той още ли е жив?

— По-късно — отсякох аз.

— Добре. Но Бранд трябва да е луд, за да направи подобно нещо.

Кимнах.

— Той смята, че би могъл след това да създаде нов Лабиринт и да пресътвори вселената така, че да бъде главният й управник.

— Възможно ли е да се постигне това?

— На теория, може би. Но дори Дуоркин изпитва известни съмнения, че всичко би могло да се повтори сега. Комбинацията от фактори е била необичайна… Да, убеден съм, че Бранд донякъде е луд. Като се връщам назад в годините и си спомням неговите промени, меланхоличните му пристъпи, струва ми се, че в поведението му винаги е имало шизоидна нотка. Не знам дали направената с врага сделка го е тласнала през ръба или не. На практика това не е от съществено значение. Иска ми се да не го бяхме измъквали от онази кула. Или Жерар да се бе оказал по-лош лекар.

— Знаеш ли кой го е пронизал?

— Файона. Тя ще ти разкаже подробностите.

Рандъм се облегна на епитафията ми и поклати глава.

— Бранд — измърмори той. — Проклет да е. Всеки от нас е бил на път да го убие поне по няколко пъти… едно време. Ала точно когато те изкарваше извън кожата, той се променяше. След малко човек започваше да мисли, че в края на краищата не е чак толкова лош. Жалко, че не е прекалил с лазенето по нервите на някой от семейството в неподходящ момент…

— Да разбирам ли в такъв случай, че сезонът за улавянето му е открит? — намеси се Мартин.

Погледнах го. Мускулите на челюстите му се бяха стегнали, а очите му бяха присвити. За миг лицата на всички ни пробягаха по чертите му, като разбъркване на семейните карти. Целият ни егоизъм, омраза, завист, гордост и обидчивост, сякаш бликнаха в него през този миг… а още дори не беше стъпвал в Амбър. Нещо в мен се прекърши и аз посегнах и го хванах за раменете.

— Твоите причини да го мразиш са основателни — рекох — и отговорът на въпроса ти е „да“. Ловният сезон е открит. Не виждам друг начин да се справим с Бранд, освен да го убием. Аз самият дълго го мразех, докато той оставаше за мен една абстракция. Но… сега… различно е. Да, Бранд трябва да бъде убит. Ала не позволявай в отношенията ти със семейството, да те ръководи омразата. Между нас е имало твърде много омраза. Гледам лицето ти и… не знам. Съжалявам, Мартин. Страшно важни неща стават в момента. Ти си млад. Аз съм видял повече работи в този живот. Някои от тях ме тревожат по друг начин… Това е всичко.

Пуснах раменете му и отстъпих назад.

— Разкажи ми за себе си — помолих го аз.

— Дълго време се страхувах от Амбър — започна той — и предполагам, че още ме е страх. Откакто Бранд ме нападна, не съм спирал да си мисля, че би могъл да го направи отново. С години съм хвърлял поглед зад гърба си през рамо. Страхувах се от всички ви, предполагам. Повечето ви познавах като рисунки върху картите… към които се добавяше и лоша репутация. Казах на Рандъм… на татко… че не бих желал да се срещна с всички ви наведнъж и той предложи първо да се видя с теб. Тогава никой от нас не предполагаше, че ти може да се интересуваш от определени неща, които знам. След като ги споменах, обаче, татко заяви, че трябва се срещна с теб колкото е възможно по-скоро. Той ми разказа какво става… а и аз знам някои неща.

— Имах чувството, че е точно така. Откакто неотдавна стана дума за едни хора.

— За семейство Тисайс ли? — попита Рандъм.

— Същите.

— Трудно ми е да реша откъде да започна… — замисли се Мартин.

— Знам, че си израснал в Ребма, минал си през Лабиринта и тогава си използвал новопридобитата си сила над Сенките, за да отидеш при Бенедикт в Авалон — обясних му аз. — Бенедикт ти е разказал някои неща за Амбър и Сенките, научил те е да използваш Фигурите и да си служиш с оръжие. По-късно си тръгнал да пътуваш сред Сенките сам. Знам и какво ти е направил Бранд. С това се изчерпва изцяло моята информация.

Мартин кимна и се загледа на запад.

— След като напуснах Бенедикт, с години пътувах през Сенките — започна той. — Това беше най-щастливият период от живота ми. Приключения, вълнение, безброй нови неща… И някъде дълбоко в съзнанието си таях мисълта, че един ден, когато стана по-умен и по-силен — като понатрупам опит — ще отида в Амбър и ще се запозная с другите си роднини. После Бранд влезе във връзка с мен. Бях се разположил върху едно малко възвишение — просто си почивах от дългата езда и се готвех да обядвам, преди да продължа пътя си към моите приятели Тисайсови. И тогава Бранд установи контакт. Аз се бях свързвал с Бенедикт посредством неговата Фигура, когато ме учеше как да ги използвам, а и друг път, по време на пътуванията ми. Дори от време на време се бе случвало да ме пренесе някъде с нея, така че знаех какво е усещането, знаех за какво става дума. Този път чувствах същото нещо и за миг си помислих, че Бенедикт е намерил някакъв начин да ме повика. Оказа се, че не е така. Беше Бранд — познах го от рисунката върху картата. Стоеше в средата на нещо, което приличаше на Лабиринта. Обзе ме любопитство. Не разбирах как се е свързал с мен. Доколкото ми бе известно, аз нямах Фигура. Започна да ми говори — вече съм забравил какво каза — и когато всичко стана ясно и отчетливо, той… той ме прободе. Тогава го блъснах и се задърпах. Бранд успя някак си да запази връзката. Трудно ми беше да я прекъсна… и когато успях, той пак се опита да я възстанови. Но аз го блокирах. Бенедикт ме бе научил как да го правя. Бранд опита отново, няколко пъти, ала аз продължих да устоявам. Накрая той престана. Намирах се недалеч от Тисайсови. Покатерих се криво-ляво върху коня и се добрах до дома им. Мислех, че ще умра, защото никога преди не ме бяха ранявали толкова зле. Но след време започнах да се възстановявам. После пак ме завладя страх — уплаших се, че Бранд ще ме намери и ще довърши онова, което бе започнал.

— Защо не влезе във връзка с Бенедикт — попитах аз — и не му каза какво се е случило, защо не сподели с него страховете си?

— Помислих си за това — отговори Мартин, — но си помислих също и за възможността Бранд да е решил, че опитът му е успешен и аз наистина съм мъртъв. Не знаех каква борба за власт се води в Амбър, ала сметнах, че покушението върху живота ми сигурно е част от нещо такова. Бенедикт ми бе разказал достатъчно за семейството, така че това беше първото, което ми дойде наум. И ми се видя по-разумно да си остана мъртъв. Тръгнах си от Тисайсови още преди да съм се възстановил напълно и се запътих към Сенките, за да се загубя сред тях.

Тогава се натъкнах на нещо странно — продължи той, — нещо, каквото никога преди не бях срещал, ала то изглежда вече присъстваше навсякъде: в почти всички Сенки, през които минавах, имаше странен черен път под една или друга форма. Не разбирах естеството му, но тъй като беше единственото нещо, преминаващо през различните Сенки, любопитството ми бе възбудено. Реших да го следвам известно време и да науча повече за него. Той беше опасен. Много скоро проумях, че не бива да стъпвам на него. Нощем виждах да бродят странни сенки. Дивите животни, които се озоваваха в обсега му, се разболяваха и умираха. Така че аз внимавах. Не се приближавах повече, отколкото бе необходимо, за да го държа под око. Следвах го през много земи. Не след дълго разбрах, че където и да минеше, сееше смърт, опустошение и неприятности. Не знаех какво да си мисля.

Все още бях слаб след раняването си — не спираше Мартин, — когато направих грешката прекалено силно да се напрегна или да яздя твърде дълго за един ден. Същата вечер вдигнах температура и цялата нощ, плюс част от другия ден лежах трескав, увит в одеалото си. От време на време изгубвах съзнание, така че не знам със сигурност кога се е появила. Дълго я мислих за част от съня ми. Младо момиче. Хубаво. Тя остана да се грижи за мен, докато се оправих. Името й беше Дара. Не можехме да се наприказваме. Беше много приятно. Да си поговориш с някого така… Трябва да съм й разказал целия си живот. После и тя ми разказа някои неща за себе си. Не беше от местното население. Обясни ми, че е дошла през Сенките. Не умеела още да минава хубаво като нас, но чувствала, че може да се научи, тъй като имала кръвна връзка с Амбър чрез Бенедикт. Всъщност, тя страхотно искаше да се научи как да го прави. Тогава средството й за придвижване беше самият черен път. Дара имаше имунитет срещу вредното му въздействие, защото, както ми обясни, по майчина линия произхождала от обитателите на другия му край, Царството на хаоса. Тя искаше, обаче, да усвои нашите методи и аз се постарах да й покажа нещата, които сам умеех. Разказах й и за Лабиринта, дори й го нарисувах. Показах й Фигурите си — Бенедикт ми бе дал една колода, — за да види как изглеждат другите й роднини. Най-много я заинтригува твоята карта.

— Започвам да разбирам — кимнах аз. — Продължавай.

— Дара ми обясни, че Амбър бил в разгара на своето разложение и по този начин нарушавал съществуващото метафизическо равновесие, което съществувало между него и Царството на хаоса. Сега нейният народ имал задачата да оправи работата, като унищожи Амбър. Тяхната страна не била сянка на Амбър, а стабилна реалност със свои собствени закони. В същото време всички междинни Сенки страдали от черния път. При моите познания за Амбър, аз можех само да я слушам. Първоначално приемах с доверие всичко, казано от нея. Според мен Бранд определено отговаряше на нейното описание за злото в Амбър. Ала когато го споменах, тя не се съгласи. Той бил нещо като герой там, в нейната страна. Дара не беше наясно с подробностите, но това изобщо не я безпокоеше. Тогава осъзнах, че е прекалено убедена в някои неща, че в начина й на говорене има нещо фанатично. Почти пряко волята си, започнах да правя опити да защитя Амбър. Мислех си за Луела и за Бенедикт… и за Жерар, когото бях срещал няколко пъти. Открих, че Дара живо се интересуваше от Бенедикт. Той беше слабото място в бронята й. По този въпрос можех да говоря с известни познания, а и тя бе готова да повярва на добрите неща, които трябваше да кажа. Така че не знам какъв беше общият резултат от целия този разговор, освен дето тя изглеждаше не чак толкова сигурна в себе си някъде към края…

— Към края ли? — обадих се аз. — Какво искаш да кажеш? Колко време стоя тя при теб?

— Почти една седмица — отвърна Мартин. — Беше казала, че ще остане, докато оздравея и го направи. На практика дори остана няколко дни повече. Твърдеше, че просто искала да е сигурна, но според мен желаеше да продължим с разговора. Накрая, обаче, заяви, че трябва да тръгва. Помолих я да остане с мен, но тя отказа. Тогава й предложих аз да тръгна с нея, ала не се съгласи и на това. Сигурно е заподозряла, че ще я последвам, защото се измъкна през нощта. Аз не можех да яздя по черния път и не знаех през коя Сянка ще мине по пътя си към Амбър. Когато се събудих на сутринта и видях, че я няма, сериозно се замислих дали да не тръгна и аз самият към Амбър. Но все още ме беше страх. Може би някои от нещата, които бе казала Дара, бяха подсилили страховете ми. Както и да е, реших да остана сред Сенките. Продължих да пътувам, да се сблъсквам с нови неща, да уча каквото мога… докато Рандъм ме откри и каза, че иска да се върна у дома. Ала първо ме доведе тук, да се срещна с теб, защото искаше ти да чуеш разказа ми преди всички останали. Спомена, че познаваш Дара и имаш желание да научиш повече за нея. Дано съм ти бил от полза.

— Да. Благодаря ти.

— Разбирам, че най-после е минала през Лабиринта.

— Да, успя да го направи.

— И след това се е обявила за враг на Амбър.

— И това е вярно.

— Надявам се — продължи Мартин, — да не пострада заради всичко това. Тя беше добра с мен.

— Дара изглежда е напълно способна да се грижи сама за себе си — отбелязах. — Но… ти си прав, тя е мило момиче. Не мога да ти обещая нищо по отношение на нейната безопасност, тъй като все още знам твърде малко за нея и нейното участие във всичко това. Но твоят разказ ми беше от полза. Доколкото ми е във възможностите, ще се постарая да й помогна, ако тя има нужда и не е във вреда на Амбър.

Мартин се усмихна.

— Радвам се да го чуя.

Вдигнах рамене.

— Какво смяташ да правиш сега? — попитах.

— Ще го заведа да се запознае с Вайъли — обясни Рандъм, — а после и с останалите, в зависимост от времето, с което ще разполагаме. Освен, разбира се, ако не се е случило нещо ново и нямаш нужда от мен в момента.

— Случиха се нови неща — отвърнах аз, — но в момента действително не си ми необходим. Все пак най-добре да си в течение. Имам още някоя и друга минута.

Разказах на Рандъм събитията, последвали неговото заминаване и мислите ми пак се върнаха на Мартин. Той засега беше неясна величина, поне според мен. Историята му можеше и да е самата истина. Всъщност, убеден бях, че е така. От друга страна имах чувството, че не е пълна, че преднамерено изпуска нещо. Може би нещо безобидно. Или напротив? Той нямаше никакво основание да ни обича. Точно обратното. Ами ако Рандъм вкарваше в Амбър нещо като троянски кон? Сигурно нямаше нищо такова. Просто аз не се доверявах на никого, ако имаше някаква алтернатива.

Пък и в разказа ми за Рандъм нямаше нищо, което да се използва срещу нас на практика. Не вярвах Мартин да е способен да ни нанесе особена вреда, ако такива му бяха намеренията. Не, по всяка вероятност той беше също така предпазлив като всички нас по същите причини: страх и самосъхранение. Обзет от внезапно вдъхновение, го попитах:

— По-късно случвало ли ти се е пак да се сблъскаш с Дара?

Мартин се изчерви.

— Не — отрече той, доста припряно. — Само тогава. Това беше всичко.

— Аха — кимнах аз, а и Рандъм беше прекалено добър играч на покер, за да не е забелязал. Така че просто бях осигурил една малка застраховка на ниска цена и бях накарал един баща да бъде нащрек по отношение на отдавна изгубения си син.

Бързо отново изместих темата към Бранд. Докато си обменяхме познанията по психология, усетих лекото гъделичкане и чувството за чуждо присъствие, което съпровожда установяването на контакт с Фигура. Вдигнах ръка и се обърнах настрани.

След миг връзката беше добра и двамата с Ганелон се гледахме в очите.

— Коруин — започна той, — реших, че е дошло време да проверя. Какво е положението — Рубина е в теб, в Бранд или и двамата още търсите?

— Рубина е в Бранд — отговорих.

— Много жалко. Разкажи ми подробностите.

Направих го.

— Значи Жерар правилно е разбрал този път — заключи Ганелон.

— Той вече ти е разказал всичко това?

— Е, не с такива детайли, пък и аз исках да съм сигурен, че не греши нещо. Досега говорих с него. — Той вдигна поглед нагоре. — Струва ми се, че в такъв случай ще е най-добре да тръгваш, ако спомените ми за изгрева на луната са верни.

Кимнах в знак на съгласие.

— Да, ей сега ще се отправя към Стълбата. Оттук не е много далеч.

— Чудесно. Слушай сега какво трябва да направиш…

— Знам какво трябва да направя — прекъснах го аз. — Трябва да се изкача до Тир-на Ногт преди Бранд и да му препреча пътя към Лабиринта. Ако не успея, ще трябва пак да го преследвам по завоите му.

— Не е това начина, по който трябва да подходиш — заяви Ганелон.

— Някаква по-добра идея ли имаш?

— Да. Фигурите ти в теб ли са?

— Да.

— Добре. Първо, няма да успееш да се качиш там навреме, за да му препречиш пътя към Лабиринта.

— Защо?

— Трябва да се изкачиш по Стълбата, после да минеш през двореца и да се спуснеш до Лабиринта. Това отнема време, дори в Тир-на Ногт… особено в Тир-на Ногт, където времето и без това е склонно да прави номера. Не е изключено и да имаш в подсъзнанието си скрито желание да умреш, което може да те забави. Нищо не се знае. Във всички случаи, Бранд вече ще се намира в Лабиринта, докато пристигнеш. А този път може да се окаже прекалено навътре, за да го догониш.

— Той сигурно ще е уморен. Това би трябвало да го позабави.

— Няма. Постави се на негово място. Ако ти беше Бранд, нямаше ли да се запътиш към някоя Сянка, където времето тече различно? Вместо един следобед, той може да си е почивал няколко дни, за да се подготви за изпитанието тази вечер. По-безопасно е да приемем, че ще бъде в добра форма.

— Прав си — признах аз. — Не бива да разчитам на това. Добре. Другата възможност, за която съм мислил, но не ми се искаше да използвам, ако не е крайно наложително, е да го застрелям от разстояние. Ще взема арбалет или някоя от пушките и просто ще го застрелям насред Лабиринта. Безпокои ме само въздействието на нашата кръв върху него. Може би само първичния Лабиринт се поврежда от нея, но знае ли човек.

— Точно така. Нищо не се знае — рече Ганелон. — Освен това не ти препоръчвам да разчиташ на обикновените оръжия там, горе. Мястото е особено. Ти сам каза, че е като някакво странно парче от Сенките, което се носи в небето. Макар че намери начин да използваш огнестрелни оръжия в Амбър, там може да не важат същите закони.

— Има риск — съгласих се.

— А колкото до арбалета… я си представи, че всеки път, като понечиш да стреляш, внезапен порив на вятъра отклонява стрелата.

— Опасявам се, че не те разбрах.

— Рубина. Той е минал с него донякъде през първичния Лабиринт, а и оттогава е имал време да си направи някой и друг експеримент. Смяташ ли, че е възможно вече да е частично настроен към него?

— Не знам. Не съм чак толкова наясно какъв е целият процес.

— Исках само да ти изтъкна, че ако действа по този начин, Бранд може да е в състояние да го използва в своя защита. Рубина може да има и още някакви свойства, за които ти да не знаеш. Затова ти предлагам да не разчиташ, че ще успееш да го убиеш от разстояние. А ми се иска да не разчиташ и на стария номер ти да използваш Рубина… в случай, че той е придобил някакъв контрол над него.

— Ти действително караш всичко да изглежда по-мрачно, отколкото си го представях.

— Но определено по-реалистично.

— Да допуснем. Продължавай. Каза, че имаш план.

— Точно така. Аз смятам, че Бранд изобщо не бива да припарва до Лабиринта, защото стъпи ли върху него, опасността от катастрофа нараства неимоверно.

— И не мислиш, че бих могъл да стигна навреме там, за да му попреча?

— Да, ако той наистина може да се прехвърля от място на място почти мигновено, а ти трябва дълго да вървиш дотам. Обзалагам се, че само чака луната да изгрее и веднага щом градът придобие форма, той ще се озове вътре, направо пред Лабиринта.

— Разбирам доводите ти, но не виждам разрешението.

— Разрешението е тази вечер да не стъпваш в Тир-на Ногт.

— Чакай, чакай!

— Няма да чакам! Като си си довел висш стратег, по-добре го изслушай какво има да ти каже.

— Добре, слушам те.

— Ти се съгласи, че по всяка вероятност няма да успееш да стигнеш там преди него. Но някой друг би могъл.

— Кой и как?

— Ами, вече се свързах с Бенедикт. Той е тук. В този момент се намира в двореца, в залата на Лабиринта. Досега би трябвало да е минал през него и да чака в центъра. Ти иди до подножието на Стълбата към небесния град. Застани там и започни да следиш за изгрева на луната. В мига, в който Тир-на Ногт придобие форма, влез във връзка с Бенедикт посредством Фигурата му. Кажи му, че всичко е готово и да използва силата на нашия Лабиринт, за да се прехвърли при Лабиринта в Тир-на Ногт. Колкото и бързо да се придвижва Бранд, няма да успее да го изпревари.

— Да, предимствата са ясни — одобрих аз. — Това е най-бързият начин да се качи там човек, а Бенедикт със сигурност е най-подходящият. Той би могъл без проблеми да се справи с Бранд.

— Наистина ли мислиш, че Бранд няма да вземе никакви предпазни мерки? — поинтересува се Ганелон. — От всичко, което съм чувал за него, съдя, че е умен, макар и мръднал. Той може да е предвидил подобен ход.

— Прав си. Някакви предложения какво да правим?

Ганелон силно замахна, плясна се по врата и се усмихна.

— Комар! — поясни. — Извинявай. Отвратителни гадинки.

— Все още ли мислиш…

— Мисля, че е най-добре да останеш във връзка с Бенедикт през цялото време, докато е горе. Ако Бранд вземе надмощие, нищо чудно да се наложи светкавично да дръпнеш Бенедикт, за да му спасиш живота.

— Разбира се. Но тогава…

— Тогава ще сме загубили рунда. Признавам. Ала не и играта. Дори да успее докрай да се настрои към Рубина, Бранд ще трябва да се добере до първичния Лабиринт, за да нанесе истинската вреда с него. А ти си поставил там надеждна стража.

— Така е — казах аз. — Изглежда всичко си обмислил. Изненада ме, с тези бързи действия.

— Напоследък разполагам с много време, което щеше да е лошо, ако не го използвах за мислене. Така че, използвах го. А сега си мисля, че е най-добре да побързаш. Денят няма да стане по-дълъг.

— Съгласен съм. Благодаря ти за добрите съвети.

— Спести си благодарностите, докато видим какво ще излезе от тях — поръча ми той и прекъсна връзката.

— Май разговорът беше важен — изкоментира Рандъм. — Какво се готви?

— Уместен въпрос — отвърнах, — но точно сега нямам никакво време. Ще трябва да почакаш до утре за цялата история.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Всъщност, можеш, ако двамата се върнете в Амбър на един кон или използвате Фигура. Необходим ми е Звездин.

— Разбира се — рече Рандъм. — Лесна работа. Това ли е всичко?

— Да. Бързината е всичко.

Тръгнахме към конете.

Потупах Звездин по врата, след което го яхнах.

— Ще се видим в Амбър — заяви Рандъм. — Успех.

— В Амбър — повторих аз. — Благодаря.

Обърнах се и поех към Стълбата, като прегазих удължаващата се на изток сянка на моята гробница.

XIII

Върху най-високия хребет на Колвир има образувание, което наподобява три стъпала. Седнах на най-ниското от тях и зачаках над мен да се появят още. Затова са необходими нощ и лунна светлина, така че половината от изискванията бяха изпълнени.

На запад и североизток имаше облаци. Изгледах ги злобно. Ако успееха да се струпат така, че да закрият луната, Тир-на Ногт щеше да се стопи в нищото. Поради тази причина препоръчително бе винаги да се осигурява втори човек на земята, за да те пренесе с Фигурата на безопасно място, ако градът изчезне около теб.

Небето над главата ми беше чисто, обаче, осеяно с познати звезди. Когато луната изгрееше и светлината й паднеше върху камъка, на който седях, стълбата в небето щеше да се появи, да се издигне на огромна височина, устремена към Тир-на Ногт — образът на Амбър, който плуваше в нощния въздух.

Бях уморен. Твърде много неща се бяха случили за прекалено кратко време. Тази неочаквана почивка, когато можех да си сваля ботушите и да разтрия краката си, да се облегна назад и да отпусна глава, макар и върху камък, беше лукс, чисто животинско удоволствие. Загърнах се по-плътно с плаща си, за да прогоня усилващия се студ. Една гореща вана, обилна вечеря и постеля биха ми дошли чудесно. Но засега можех само да си мечтая за тях. Най-добре беше просто да се отпусна и да оставя мислите си да забавят ход, да се реят като призраци над събитията от деня.

Твърде много неща се бяха случили… но поне научих отговорите на някои въпроси. Не на всичките, естествено. Ала знаех достатъчно, за да утоля жаждата на разума си за момента… Вече имах известна представа какво бе ставало по време на отсъствието ми и по-добре разбирах какво се случваше сега, осъзнавах, че трябва да се направят някои неща, че трябва аз да ги направя… И някак си усещах, че знам повече, отколкото си давах сметка съзнателно, че вече разполагам с парчета, които ще паснат в оформящата се пред мен мозайка, стига само да ги позная, да ги отделя и да ги обърна по правилния начин. Ходът на събитията напоследък, особено днес, не ми бе позволил и миг за размишления. Ала сега някои от парчетата се завъртаха в странни посоки…

Вниманието ми бе привлечено от някаква промяна наоколо, едва доловим ефект от просветляването на най-високите въздушни слоеве. Като се обърнах, а после и се изправих, аз се вгледах в хоризонта. Над морето, на мястото, където трябваше да изгрее луната, се бе появило слабо сияние. Докато наблюдавах, се показа съвсем мъничка дъга от светлина. Облаците леко се бяха придвижили натам, но не достатъчно, за да будят безпокойство. Отместих поглед нагоре, ала феноменът над мен още не бе започнал. Все пак извадих картите си и отделих Фигурата на Бенедикт.

Забравил за умората, напрегнато се взирах в небето, докато луната бавно се издигаше над водата и хвърляше пътека от светлина върху вълните. Изведнъж на границата на видимостта високо над главата ми трепна неясно формирование. С усилването на светлината, тук и там проблясваше по някоя искра. Започнаха да се появят първите нежни като паяжина очертания. Вгледах се в картата на Бенедикт, потърсих контакт…

Студеното му изображение оживя. Видях, че се намира в залата на Лабиринта, застанал в центъра на рисунката. До левия му крак имаше запален фенер. Бенедикт долови присъствието ми.

— Коруин, време ли е?

— Не още. Луната изгрява. Градът едва започва да приема форма. Необходимо му е малко време. Исках просто да съм сигурен, че си готов.

— Готов съм — заяви той.

— Хубаво е, че се върна навреме. Научи ли нещо интересно?

— Ганелон ме повика веднага, щом разбрал какво е станало. Планът му изглеждаше добър, затова и съм тук. А колкото до Царството на хаоса, да. Струва ми се, че узнах някои работи…

— Един момент — прекъснах го аз.

Нишките лунна светлина бяха добили по-осезаем вид. Градът над главата ми вече имаше ясни очертания. Стълбата се виждаше вече в цялата си дължина, макар че на места изглеждаше по-неясна, отколкото другаде. Протегнах напред ръка, над второто стъпало, над третото…

Допрях четвъртото, хладно, нежно. Но като че ли леко поддаваше под натиска на пръстите ми.

— Стълбата е почти готова — казах на Бенедикт. — Смятам да я изпробвам. Стой нащрек.

Той кимна.

Тръгнах по каменните стъпала. Едно, две, три. После вдигнах крак и го положих върху четвъртото, призрачното. То леко се огъна под тежестта ми. Страхувах се да отделя и другия си крак, затова зачаках, като гледах луната. Вдишвах хладния въздух и светлината се усилваше, пътеката върху вълните ставаше по-широка. Щом вдигнах поглед, забелязах, че Тир-на Ногт е позагубил прозрачността си. Звездите зад него бяха станали по-бледи. Докато траеха тези промени, стъпалото под крака ми също се втвърди. Пластичността му изчезна. Почувствах, че би могло да издържи пълната ми тежест. Като плъзнах поглед по дължината на Стълбата, видях, че е съвсем цяла, някъде искряща, другаде прозрачна, ала непрекъсната чак до безмълвния град, увиснал над морето. Вдигнах и другия си крак и го поставих върху четвъртото стъпало. Ако пожелаех, още няколко стъпки щяха да ме отведат по този небесен ескалатор до мястото, където мечтите, страховете и неясните пророчества се сбъдваха, до осветения от лунна светлина град, където амбициозните желания се изпълняваха, времето се изкривяваше и царстваше бледа красота. Върнах се обратно и пак погледнах към луната, сега пазеща равновесие върху мокрия ръб на света. На сребристата й светлина се взрях във Фигурата на Бенедикт.

— Стълбата е устойчива, луната изгря.

— Добре. Отивам.

Наблюдавах го. Той вдигна фенера с лявата си ръка и за миг остана неподвижен. След още миг беше изчезнал, както и Лабиринта. Нова секунда, и Бенедикт стоеше насред подобна зала, този път извън Лабиринта, близо до мястото, където той започваше. Вдигна фенера и огледа цялото помещение. Беше сам.

Обърна се, приближи се към стената и остави фенера до нея. Сянката му се проточи към Лабиринта и промени формата си, когато Бенедикт се завъртя на пети и тръгна пак към първоначалната си позиция.

Този Лабиринт, както забелязах, грееше с по-бледа светлина от онзи в Амбър — сребристобяла, без синкавите оттенъци, които познавах. Формата му беше същата, ала призрачният град правеше причудливи неща с перспективата. Виждаха се различни деформации — стеснения, уширения, — които се местеха по повърхността на Лабиринта без някаква видима причина, сякаш ги гледах през развален бинокъл, а не през Фигурата на Бенедикт.

Слязох докрай от Стълбата и се настаних пак върху най-ниското стъпало. Продължих да наблюдавам.

Бенедикт разхлаби меча си в ножницата му.

— Нали знаеш какъв може да е ефектът от проляна върху Лабиринта кръв? — попитах го аз.

— Да. Ганелон ми каза.

— Подозирал ли си някога… дори част от всичко това?

— Никога не съм се доверявал на Бранд — отвърна ми той.

— Разкажи ми за пътуването ти до Царството на хаоса. Какво научи там?

— После, Коруин. Сега той може да дойде всеки момент.

— Дано не се появят някакви отвличащи вниманието видения — рекох, като си припомних собственото си пътуване до Тир-на Ногт и неговото участие в последното ми приключение там.

Бенедикт вдигна рамене.

— Те имат значение, когато човек им обръща внимание. Тази вечер цялото ми внимание е съсредоточено върху една-единствена цел.

Той се завъртя и направи пълен кръг, за да огледа всяко кътче от залата. Когато свърши, остана неподвижен на мястото си.

— Чудя се дали знае, че си тук?

— Възможно е. Но това няма значение.

Кимнах. Ако Бранд не се появеше, щяхме да сме спечелили един ден. Стражите щяха да пазят другите Лабиринти, а Файона — да получи възможност да демонстрира собствените си умения в тези тайни материи, като ни намери Бранд. Тогава щеше да започне преследването. Тя и Блийс веднъж вече бяха успели да го спрат. Дали Файона би могла да го направи сега сама? Или ще трябва да открием Блийс и да го молим да помогне? Дали Бранд не бе намерил Блийс? И за какво, всъщност, му бе притрябвала толкова тази сила на Бранд, дяволите да го вземат? Мога да разбера стремежа към трона, но това… И все пак… той беше луд, очевидно. Жалко, ала случаят бе точно такъв. Наследственост или обкръжение? Всеки от нас беше луд като него до известна степен. Честно казано, какво друго, ако не лудост, бе да имаш толкова много и така отчаяно да драскаш за още съвсем мъничко, за някое дребничко преимущество пред останалите. Той просто бе стигнал до крайности, нищо повече. Бранд като карикатура олицетворяваше тази наша всеобща мания. Така погледнато, имаше ли някакво значение кой от нас бе предателя?

Да, имаше. Той беше единственият, който бе действал. Луд или не, твърде далече беше отишъл. Бе направил неща, които Ерик, Джулиан или аз не бихме допуснали. Накрая дори Блийс и Файона се бяха отдръпнали от този задълбочаващ се заговор. Жерар и Бенедикт стояха над всички ни — и в морално и във всякакво отношение, — тъй като не участваха във водещата доникъде борба за власт. Рандъм също доста се бе променил през последните години. Дали пък на децата на еднорога не им трябваха векове, за да пораснат и поумнеят, и докато това бавно ставаше с нас, то по някакъв начин бе пропуснало Бранд? Или със своите действия Бранд го беше предизвикал сред нас, останалите? Както при повечето подобни въпроси, ползата от тези беше човек да си ги зададе, а не да им отговори. Ние достатъчно приличахме на Бранд, за да познавам особените нюанси на страха, които нищо друго не би могло така да предизвика. Но да, имаше значение. Каквито и да бяха причините, той беше човекът, предприел действията.

Луната вече беше по-високо и светлината й се наслагваше върху вътрешния ми образ на залата с Лабиринта. Облаците продължаваха да се кълбят все по-близо до луната. Помислих си да предупредя Бенедикт, но само щях да го разсея. Над мен Тир-на Ногт плаваше като някакъв свръхестествен ноев ковчег по морето на нощта.

… И изведнъж Бранд се оказа там.

По рефлекс, ръката ми посегна към Грейсуондир, макар част от мен още в първия миг да осъзна, че той се намира от другата страна на Лабиринта, срещу Бенедикт, в тъмната зала горе в небето.

Отпуснах отново ръка. Бенедикт веднага долови натрапеното присъствие и се обърна към Бранд. Дори не посегна към оръжието си, а само се вторачи през Лабиринта в нашия общ брат.

Първоначално се опасявах, че Бранд може да се появи точно зад Бенедикт и да го прободе в гърба. Аз, обаче, не бих опитал да направя подобно нещо, защото можеше да се окаже, че дори докато умира рефлексите на Бенедикт са достатъчно бързи, за да унищожи нападателя си. Явно Бранд също не беше чак толкова луд.

Той се усмихна.

— Бенедикт… Невероятно… Ти… тук.

Рубина на справедливостта висеше пламтящ на гърдите му.

— Бранд — каза Бенедикт, — хич не се и опитвай.

Като продължаваше да се усмихва, Бранд откопча портупея си и го остави да се свлече на земята. Щом ехото замря, заговори:

— Аз не съм чак толкова глупав, Бенедикт. Още не се е родил човек, който да излезе насреща ти с меч.

— Нямам нужда от меч, Бранд.

Бранд започна бавно да напредва покрай Лабиринта.

— И все пак го носиш като слуга на трона, когато можеш да си крал.

— Никога не съм се стремил към това.

— Така е. — Бранд спря, заобиколил само донякъде Лабиринта. — Лоялен, обезличаващ се. Изобщо не си се променил. Жалко, че татко те обучи толкова добре. Можеше да стигнеш много по-далече.

— Имам всичко, което искам — заяви Бенедикт.

— … За да бъдеш задушен и отстранен така рано.

— И с приказки не ще успееш да минеш покрай мен, Бранд. Не ме карай да те наранявам.

Все още с усмивка на лицето, Бранд отново започна бавно да се придвижва напред. Какво ли се опитваше да направи? Не съумявах да разбера стратегията му.

— Знаеш, че мога някои работи, които за другите са непосилни — продължи Бранд. — Ако има нещо, което желаеш, но смяташ, че не можеш да имаш, сега е моментът да го назовеш и да видиш колко си грешил. Научил съм похвати, в които направо не би повярвал.

Върху лицето на Бенедикт се появи една от редките му усмивки.

— Избрал си грешна тактика — рече той. — Аз мога да имам всичко, което поискам.

— Сред Сенките! — изсумтя презрително Бранд и пак спря. — Всеки от нас може да си играе с призраци! Аз ти говоря за реалността! Амбър! Власт! Хаос! Не някакви си материализирани фантазии! Не второкачествен боклук!

— Ако исках повече от онова, което имам, знам какво да направя. Но не го правя.

Бранд се разсмя и пак тръгна. Бе изминал една четвърт от пътя по периферията на Лабиринта. Рубина светеше по-ярко. Гласът му зазвъня:

— Ти си глупак, доброволно да си носиш веригите! Но ако вещите не те зоват да ги притежаваш, а властта изобщо не те привлича, какво ще кажеш тогава за знанията? Аз до края усвоявах мъдростта на Дуоркин. След което продължих да напредвам, като плащах висока цена за всяко ново проникване в тайните на вселената. Ти можеш да имаш всичко това безплатно.

— Знам твоята цена — възрази Бенедикт — и няма да я платя.

Бранд тръсна глава и отметна коса. В този момент малко облаче мина пред луната и образът на Лабиринта леко се разлюля. Тир-на Ногт поизбледня, после пак се върна на фокус.

— Непоколебим си, наистина си непоколебим — въздъхна Бранд, който очевидно не бе забелязал моментното избледняване. — В такъв случай няма да те изпитвам повече. Налага се да опитам. — Отново спря. — Ти си прекалено добър човек, за да се похабяваш с тези каши в Амбър, да защитаваш нещо, което явно се разпада. Победата ще бъде моя, Бенедикт. Аз ще залича Амбър и ще го построя отново. Ще изтрия стария Лабиринт и ще създам свой собствен. Ти можеш да застанеш до мен. Искам да си на моя страна. Възнамерявам да сътворя един съвършен свят, с повече преки подстъпи от и към Сенките. Смятам да слея Амбър с Царството на хаоса. Владенията ни да минават през всички Сенки. Ти ще командваш нашите легиони, най-силната събирана някога армия. Ти…

— Ако твоят нов свят бъде така съвършен, както казваш, Бранд, няма да има нужда от легиони. Но ако той отразява съзнанието на своя създател, аз съвсем не го виждам като подобрение на сегашното положение. Благодаря ти за предложението, ала ще се придържам към този Амбър, който вече съществува.

— Глупак си ти, Бенедикт. Добронамерен, но все пак глупак.

Бранд отново започна предпазливо да се придвижва напред. Намираше се на петнайсет метра от Бенедикт. Десет… Продължаваше да върви. Накрая спря на около седем метра от него, пъхна палци в колана си и просто го зяпна. Бенедикт срещна погледа му. Проверих пак облаците. Дълга ивица от тях се носеше към луната. Но можех да издърпам Бенедикт, когато пожелаех. Едва ли си струваше да го разсейвам точно в този момент.

— Защо не дойдеш тогава направо да ме посечеш? — обади се накрая Бранд. — Както не съм въоръжен, няма да е трудно. Фактът, че във вените ни тече една и съща кръв не променя нещата, нали? Какво чакаш?

— Вече ти казах, че не желая да те нараня — отговори Бенедикт.

— Но си готов да го направиш, ако се опитам да мина покрай теб.

Бенедикт просто кимна.

— Признай, че се страхуваш от мен, Бенедикт. Всички ви е страх от мен. Дори като се приближавам така невъоръжен към теб, стомахът ти се преобръща, нали? Виждаш колко съм самоуверен и не можеш да разбереш защо. Трябва да те е страх.

Бенедикт не отговори.

— … И те е страх да не изцапаш ръцете си с моята кръв — продължи Бранд, — страх те е от предсмъртното ми проклятие.

— Ти страхуваше ли се да изцапаш ръцете си с кръвта на Мартин? — попита Бенедикт.

— Това незаконородено пале? — възкликна Бранд. — Той не беше един от нас. Беше само оръдие.

— Бранд, не желая да убивам свой брат. Дай ми медальона, който ти виси на врата и се върни заедно с мен в Амбър. Все още не е късно да оправим нещата.

Бранд отметна назад глава и се разсмя.

— О, колко великодушно! Нашият благороден Бенедикт! Като истински владетел на кралството! Ще ме засрамиш с тази твоя изключителна добродетелност! И каква е всъщност целта? — Той докосна Рубина на справедливостта. — Това ли? — Пак се разсмя и тръгна напред. — Тази играчка? Ще успее ли тя да ни осигури мир, разбирателство и ред? Ще откупи ли моя живот?

Той отново спря, вече на десет крачки от Бенедикт. Повдигна леко Рубина и погледна надолу към него.

— Известни ли са ти пълните възможности на това чудо? — попита Бранд.

— Стига тол… — започна Бенедикт и гласът му заседна в гърлото.

Бранд бързо направи нова крачка напред. Рубина светеше ярко пред него. Ръката на Бенедикт се бе устремила към меча му, но не успя да стигне до него. Сега той целият стоеше вцепенен, сякаш изведнъж се бе превърнал в статуя. Тогава започнах да разбирам, но вече беше твърде късно.

Всичко казано от Бранд не бе имало никакво значение. Той просто се бе постарал да отвлече вниманието на Бенедикт, докато внимателно се бе приближавал на нужното му разстояние. Действително беше отчасти настроен към Рубина и ограниченият контрол, който му осигуряваше това, бе достатъчен, за да върши някои неща с него, неща, на които не подозирах, че е способен, ала Бранд е знаел за тях през цялото време. Той с голяма предпазливост бе намалявал разстоянието между себе си и Бенедикт, изпробвал бе Рубина, пак бе тръгвал напред, опитвал бе отново, продължавал бе така, докато не бе открил точното място, откъдето да въздейства на нервната система на Бенедикт.

— Бенедикт — обадих се аз, — най-добре сега се върни при мен.

И напрегнах волята си, но той нито трепна, нито отговори. Фигурата му все още функционираше. Усещах присъствието му и виждах какво става там благодарение на него, ала не можех да вляза в контакт. Очевидно Рубина влияеше не само на двигателната му дейност.

Погледнах отново нагоре към облаците. Те продължаваха да се трупат и да настъпват към луната. Изглежда скоро щяха да я достигнат. Ако не успеех дотогава да издърпам Бенедикт, той щеше да падне в морето, веднага щом светлината изчезнеше и градът се разпаднеше. Бранд! Ако той осъзнаеше какво става, вероятно щеше да е способен да разпръсне облаците с Рубина. Но за да го направи, сигурно щеше да му се наложи да пусне Бенедикт. Не вярвах, че би си го позволил. И все пак… Облаците като че ли забавяха хода си. Може би всичките ми разсъждения щяха да се окажат ненужни. Намерих Фигурата на Бранд и я отделих.

— Бенедикт, Бенедикт — усмихна се Бранд, — каква полза да си най-добрият с меча в света, като не можеш да помръднеш, за да го измъкнеш? Казах ти, че си глупак. Мислиш ли, че доброволно бих дошъл на заколение? Трябваше да се довериш на страха, който сигурно си изпитвал. Трябваше да ти е ясно, че не бих влязъл в тази зала безпомощен. Не говорех празни приказки, като ти казах, че победата ще бъде моя. Все пак ти беше подходящ избор, защото си най-добрият. Действително ми се искаше да приемеш предложението ми. Но това вече няма значение. Никой не може да ме спре. Останалите са безпомощни, а теб като те няма, всичко ще бъде по-лесно.

Той бръкна под плаща си и измъкна кинжал.

— Пренеси ме при теб, Бенедикт! — изкрещях аз, но без полза. Липсваше реакция, както и сила, която да ме прехвърли там.

Грабнах Фигурата на Бранд. Спомних си схватката на волите ни с Ерик. Ако нанеса удар на Бранд чрез Фигурата му, възможно бе да го разсея достатъчно, за да успее Бенедикт да се освободи. Насочих всичките си сили към картата и се приготвих за масиран умствен щурм.

Ала не се случи нищо. Пътят беше замръзнал и тъмен.

Вероятно Бранд се бе съсредоточил толкова силно над задачата си в момента и умствената му ангажираност с Рубина бе така пълна, че просто не можех да стигна до него. Всеки мой опит беше блокиран.

Изведнъж Стълбата стана по-бледа и аз хвърлих бърз поглед към луната. Част от нея беше закрита от проточилите се облаци. Проклятие!

Върнах вниманието си към Фигурата на Бенедикт. Макар и бавно, връзката се възстанови, което показваше, че някъде под всичко това Бенедикт все още беше в съзнание. Бранд се бе приближил с още една крачка и продължаваше да му се присмива. Рубина на дебелата си верижка гореше в знак, че е използван. Двамата сега се намираха на три крачки разстояние. Бранд си играеше с кинжала.

— … Да, Бенедикт — говореше той, — сигурно би предпочел да загинеш в битка. От друга страна можеш да гледаш на това като на един вид почест. В известен смисъл твоята смърт ще спомогне за раждането на нов ред…

За миг, Лабиринта под тях стана по-блед. Не можех, обаче, да откъсна поглед от тях, за да изучавам луната. Там, сред сенките и трепкащите светлини, с гръб към Лабиринта, Бранд изглежда не забеляза. Той направи още една крачка напред.

— Но стига толкова — рече. — Чака ме работа, а времето тече.

Бранд пристъпи още напред и замахна с кинжала.

— Лека нощ, скъпи принце! — каза той и понечи да завърши удара.

В този момент странната, механична дясна ръка на Бенедикт, изтръгната от това място на сенки и сребриста лунна светлина, се стрелна със скоростта на нападаща змия. Творение от блестящи метални плоскости като стените на шлифован скъпоценен камък, с китка, изплетена от сребърни кабели, запоени с капчици огън, стилизирана, скелетоподобна швейцарска играчка, механично насекомо, функционираща, смъртоносна, красива по свой начин, ръката посегна със скорост, която не можех да проследя, докато тялото остана замръзнало като статуя.

Механичните пръсти сграбчиха верижката на Рубина около врата на Бранд. Ръката веднага се вдигна високо нагоре и отлепи Бранд от пода. Той изпусна кинжала и с две ръце се хвана за гърлото.

Зад него Лабиринта отново избледня. После пак се появи, но с много по-слаб блясък. На светлината от фенера лицето на Бранд изглеждаше призрачно, с изкривени черти. Бенедикт не помръдваше, вдигнал го високо, приличаше на човек-бесилка.

Лабиринта стана неясен. Стъпалата над мен взеха да чезнат. Луната беше закрита наполовина.

Като се извиваше, Бранд вдигна ръце над главата си и хвана верижката от двете страни на механичната ръка, която я държеше. Той беше силен, като всички нас. Видях как мускулите му се напрягат и втвърдяват. Лицето му вече бе потъмняло, а вратът му представляваше плетеница от опънати жили. Бранд прехапа устни и кръвта рукна в брадата му, когато дръпна с всички сили верижката.

С рязък звук, последван от издрънчаване, верижката се скъса и Бранд падна задъхан на пода. Той се преобърна веднъж, обхванал с две ръце гърлото си.

Бавно, много бавно, Бенедикт отпусна странната си ръка. Тя още стискаше верижката и Рубина. Бенедикт размърда и другата си ръка. После дълбоко въздъхна.

Лабиринта бе станал още по-неясен. Над мен, Тир-на Ногт започваше да прозира. Луната почти не се виждаше.

— Бенедикт! — изкрещях. — Чуваш ли ме?

— Да — отвърна той, много тихо и започна да потъва в пода.

— Градът избледнява! Трябва веднага да дойдеш при мен!

Протегнах ръка.

— Бранд… — обърна се към него той.

Но Бранд също потъваше и видях, че Бенедикт не би могъл да го достигне. Сграбчих лявата ръка на Бенедикт и дръпнах. И двамата паднахме на земята край високото скално образувание.

Помогнах му да се изправи на крака. После седнахме върху камъните. Дълго не проговорихме. Погледнах пак нагоре, но Тир-на Ногт го нямаше.

Замислих се над всичко, което се бе случило — толкова бързо, така неочаквано — през този ден. Вече ме налягаше чудовищна умора и чувствах, че силите ми са към края си и скоро просто ще заспя. Едва успявах да събера мислите си. Животът ми напоследък бе прекалено наситен. Облегнах пак глава назад върху камъка и загледах облаците и звездите. Парченцата от мозайката… парченцата, които ми се струваше, че трябва да съвпаднат, стига да ги обърнех както трябва… Те сякаш сами се въртяха на разни страни…

— Дали е мъртъв, как мислиш? — попита Бенедикт, като ме измъкна от началото на оформящия се сън.

— Сигурно — отвърнах аз. — Беше в лоша форма, когато всичко се разпадна.

— Пътят додолу е дълъг. Може да е имал време за някакъв вид спасение, като се вземе предвид как пристигна.

— Точно сега това няма особено значение — отбелязах. — Ти му извади отровните зъби.

Бенедикт изсумтя. Той още стискаше Рубина, сега излъчващ доста по-слаба светлина.

— Така е — съгласи се накрая. — Сега Лабиринта е в безопасност. Иска ми се… иска ми се едно време, много отдавна, да не бяха казвани неща, които бяха казани или да бяха направени неща, които не бяха направени. Може би, ако знаехме, бихме могли да му помогнем да израсте по-друг начин, да стане друг човек, а не злобното, осакатено същество, което току-що видях там горе.

Не му отговорих. Може и да беше прав, може и да не беше. Нямаше значение. Бранд може да бе на границата на лудостта, може и да не бе. Винаги има причини. На този свят, когато ни сполети нещо лошо, когато се случи непоправимото, винаги има причини. Но пред човека пак остават фактите и обясняването им с нищо не допринася за подобряване на положението. Ако някой върши нещо действително гадно, за това обикновено има причина. Но дори да я научиш, единственото, което ще знаеш, е защо човекът е такъв кучи син. Фактът е това, което остава. Бранд бе действал. Посмъртната психоанализа нищо нямаше да промени. Хората се съдят по действията и последствията от тях. Всичко останало е само евтино чувство за морално превъзходство, при мисълта колко по-хубаво би постъпил ти в същия случай. Затова всички подобни преценки ги оставям на небесата. Аз не съм квалифициран.

— Най-добре да се връщаме в Амбър — предложи Бенедикт. — Трябва да се свършат безброй неща.

— Почакай — спрях го аз.

— Защо?

— Мислех си…

Когато не продължих, той все пак ме подкани:

— Какво?

Извадих картите си и прибрах обратно неговата Фигура и тази на Бранд.

— Не си ли задаваш някои въпроси за новата ти ръка? — попитах го аз.

— Естествено. Ти я донесе от Тир-на Ногт при необичайни обстоятелства. Тя ми пасна. И действа. Тази вечер показа способностите си.

— Точно така. Не ти ли се струва, че последното вече е прекалено, за да го приемем като чиста случайност? Единственото оръжие, което можеше да се справи с Рубина горе. И то просто се случи да е част от теб… и просто по една случайност ти се оказа човекът, който бе там, за да го използва? Проследи събитията от единия им край до другия и обратно. Не мислиш ли, че има необикновена… не, абсурдна поредица от съвпадения?

— Ако излагаш нещата по този начин…

— Излагам ги. И ти сигурно също като мен осъзнаваш, че тук е замесено нещо повече.

— Добре. Да речем. Но как? Как е било направено?

— Нямам представа — вдигнах рамене аз, издърпах картата, която не бях поглеждал от много, много отдавна и усетих студенината й под върховете на пръстите си, — но начинът не е важен. Ти зададе неправилно въпроса.

— Какво трябваше да попитам?

— Не „как“, а „кой“.

— Смяташ, че цялата тази поредица от събития, включително отнемането на Рубина, е човешко деяние?

— Не знам. Какво означава човешко? Просто смятам, че някой, който и двамата с теб познаваме, се е завърнал и стои зад всичко това.

— Добре. Кой?

Показах му Фигурата, която държах.

— Татко? Та това е нелепо! Той сигурно е мъртъв. Мина толкова време.

— Знаеш, че е способен да нареди така нещата. Знаеш колко е потаен. А и никога не сме познавали изцяло неговите възможности.

Бенедикт се изправи. Протегна се. Поклати глава.

— Мисля, че прекалено дълго стоя на студа, Коруин. Хайде да се прибираме.

— Без да проверим предположението ми? Е, недей така. Къде е спортния ти дух? Седни и ми дай една минута. Да изпробваме Фигурата му.

— Досега щеше да е влязъл във връзка с някого.

— Не съм на това мнение. Всъщност… Хайде, направи ми удоволствие. Какво ще загубим?

— Добре. Защо пък не?

Бенедикт седна до мен. Вдигнах Фигурата така, че и двамата да я виждаме хубаво. Зяпнахме я. Аз освободих съзнанието си, опитах да осъществя контакт. Получи се почти незабавно.

Той ни се усмихна и ни огледа.

— Добър вечер. Свършихте чудесна работа — каза Ганелон. — Радвам се, че успяхте да ми върнете медальона. Той скоро ще ми потрябва.

Царството на Хаоса

I

… Амбър: висок и бляскав върху Колвир в средата на деня. Черен път: нисък и застрашителен през Гарнат на юг към Хаоса. Аз: нервно крача насам-натам, като от време на време спирам в библиотеката на двореца да попрочета нещо. Вратата на тази библиотека: затворена и залостена.

Вбесеният принц на Амбър седна зад бюрото и отново съсредоточи вниманието си върху отворената книга. На вратата се почука.

— Махай се! — извиках аз.

— Коруин, аз съм — Рандъм. Хайде, отвори. Нося ти дори обяд.

— Един момент.

Станах, заобиколих бюрото и прекосих стаята. Рандъм кимна, щом му отворих. Носеше поднос, който остави върху малка масичка, близо до бюрото.

— Много храна си донесъл — отбелязах.

— И аз съм гладен.

— Ами действай тогава.

Той ме послуша. Наряза месото и ми подаде едно парче, заедно с филия хляб. После наля вино. Седнахме и започнахме да се храним.

— Знам, че все още си бесен… — обади се след известно време Рандъм.

— А ти не си ли?

— Е, аз вероятно вече съм свикнал донякъде. Не знам. И все пак… Да. Беше доста безцеремонен, нали?

— Безцеремонен? — Отпих голяма глътка от виното. — Също като едно време. Дори по-зле. Действително бях почнал да го харесвам, докато се преструваше на Ганелон. А сега, като пое отново нещата в свои ръце, пак е така деспотичен, както винаги — даде ни купища нареждания, които не си направи труда да обясни и отново изчезна.

— Каза, че скоро ще се свърже с нас.

— Предполагам, че и предишния път е имал подобни намерения.

— Не съм чак толкова сигурен.

— А не даде и никакви обяснения за досегашното си отсъствие. Всъщност, на практика той не ни разкри нищо.

— Вероятно има свои основания за това.

— Започвам да си задавам един въпрос, Рандъм. Смяташ ли, че е възможно умът му вече да отслабва?

— Беше му достатъчно силен, за да те заблуди.

— С комбинация от животинска подлост и умение да се преобразява.

— И все пак успя, нали?

— Да. Успя.

— Коруин, а не ти ли се струва, че не желаеш той да разполага с ефективен план, че не искаш той да се окаже прав?

— Това е нелепо. Аз не по-малко от всеки друг искам тази каша да се оправи.

— Да, но като че ли предпочиташ отговорът да дойде от другаде.

— Накъде биеш?

— Ти отказваш да му се довериш.

— Признавам. Не съм го виждал — като него самия — от дяволски много време и…

Рандъм поклати глава.

— Нямах това предвид. Ти се дразниш от самото му завръщане. Прав ли съм? Надявал си се да не го видим никога повече.

Извърнах поглед.

— Май е така — отвърнах накрая. — Но не заради освободения трон или поне не само заради него. Причината е в татко, Рандъм. В него самия. Това е всичко.

— Знам — кимна той. — Ала трябва да признаеш, че преметна Бранд, което не беше никак лесно. Все още се удивлявам на изкусните му номера, с които накара теб да донесеш онази ръка от Тир-на Ногт и по някакъв начин подтикна мен да я дам на Бенедикт, погрижи се Бенедикт да се намира точно където трябва в нужния момент, така че всичко да стане както е искал и накрая си върна Рубина. Пък и все още е по-добър от нас в играта със Сенките. Управляваше ги от самия връх на Колвир, когато ни заведе до първичния Лабиринт. Аз не мога да направя това. Нито ти. И успя да надвие Жерар. Не ми се вярва умът му да отслабва. Мисля, че много добре знае какво върши и независимо дали това ни харесва или не, смятам, че той е единственият, който може да се справи със сегашното положение.

— Опитваш се да ми кажеш, че трябва да му вярвам ли?

— Опитвам се да ти кажа, че нямаш никакъв избор.

Въздъхнах.

— Предполагам, че си прав. Няма смисъл да се чувствам огорчен. И все пак…

— Безпокои те заповедта за нападение, нали?

— Да, освен всичко друго. Ако изчакаме повече, Бенедикт ще може да събере по-голяма войска. Три дена съвсем не са достатъчни, за да се подготви за подобно нещо. Особено, когато знаем толкова малко за врага.

— Може и да не е така. Той разговаря много дълго с Бенедикт насаме.

— И това, също. Тези отделни нареждания. Цялата тази тайнственост… Явно не желае да ни се довери повече, отколкото е необходимо.

Рандъм се засмя. Аз също.

— Хубаво — кимнах. — Вероятно и аз така бих постъпил. Но три дена подготовка за война… — поклатих глава. — Дано наистина знае нещо, което на нас ни е неизвестно.

— Имам чувството, че това ще бъде по-скоро еднократно нападение, а не война.

— Само дето не си направи труда да ни обясни какво ще нападаме.

Рандъм вдигна рамене и си сипа още вино.

— Може би ще ни каже, когато се върне. Ти не си получил някакви специални нареждания, нали?

— Само да стоя и да чакам. А ти?

Той поклати глава.

— На мен ми каза, че като му дойде времето, ще разбера. Поне се е разбрал с Джулиан, казал му е да държи отредите си в пълна готовност.

— Оо? Те не са ли в Ардън?

Рандъм кимна.

— Кога е наредил това? — поинтересувах се аз.

— След като ти си тръгна. Прехвърли Джулиан тук с неговата Фигура, за да му даде нареждания и после двамата заедно потеглиха на коне. Чух татко да казва, че донякъде ще язди с него.

— По източния склон на Колвир ли тръгнаха?

— Да. Аз ги изпратих.

— Интересно. Какво още съм пропуснал?

Той се размърда в стола си.

— Това, което ме тревожи. След като татко се качи на коня и махна за довиждане, изведнъж се обърна към мен и каза: „Дръж Мартин под око.“

— И нищо повече?

— Нищо. Но докато го казваше, се смееше.

— Просто естествено подозрение към новодошлия, предполагам.

— Тогава защо се смееше?

— Предавам се.

Отрязах си парче сирене и го изядох.

— Може да се окаже, обаче — продължих след това, — че идеята не е лоша. Нищо чудно да не го е казал от подозрителност. Възможно е да смята, че Мартин има нужда да бъде защитен от нещо. Или пък и двете. Или нито едното. Знаеш го какъв е понякога.

Рандъм се изправи.

— Не бях помислил за тази възможност. Ела с мен сега, а? Цяла сутрин седиш тук, горе.

— Добре. — Станах и пристегнах Грейсуондир. — Къде е Мартин, между другото?

— Оставих го на първия етаж. Разговаряше с Жерар.

— Значи е в добри ръце. Жерар тук ли ще остане или ще се върне при флота?

— Не знам. Той не желае да обсъжда дадените му нареждания.

Излязохме от библиотеката и се запътихме към стълбището.

Докато слизахме, долових отдолу неясен шум и ускорих крачка.

Погледнах над перилата и видях при входа на тронната зала групичка стражи, сред които се извисяваше едрата фигура на Жерар. Всички бяха обърнати с гръб към нас. Прескочих наведнъж последните няколко стъпала. Рандъм беше недалеч зад мен.

Запробивах си път.

— Какво става, Жерар? — попитах.

— Проклет да съм, ако знам — отвърна той. — Виж сам. Но не може да се влезе.

Жерар се дръпна встрани и аз направих крачка напред. После още една. И толкова. Сякаш се сблъсках с леко еластична и напълно невидима стена. А зад нея видях гледка, която стегна спомените и чувствата ми на възел. Вкамених се, страхът ме хвана за гърлото и обездвижи ръцете ми. Това не беше някакъв мръсен номер.

Мартин, усмихнат, все още държеше в лявата си ръка някаква Фигура, а Бенедикт — очевидно наскоро повикан — стоеше пред него. Наблизо, върху по-високата част от пода, до трона, се намираше някакво момиче, което беше с гръб към нас. Изглежда двамата мъже разговаряха, но не можех да чуя думите.

Накрая Бенедикт се обърна и като че ли каза нещо на момичето. След малко тя сякаш му отговори. Мартин се отдръпна и мина от лявата й страна. Докато момичето говореше, Бенедикт също се качи горе. Тогава успях да видя лицето й. Те продължаваха да разговарят.

— Момичето ми се вижда някак познато — обади се Жерар, който бе пристъпил напред и сега стоеше до мен.

— Може да си я мернал, когато мина покрай нас в деня, в който умря Ерик — предположих аз. — Това е Дара.

Чух го как рязко си пое дъх.

— Дара! — възкликна той. — Значи ти… — гласът му заглъхна.

— Не съм лъгал. Тя съществува.

— Мартин! — извика Рандъм, който се бе приближил от дясната ми страна. — Мартин! Какво става?

Не последва отговор.

— Мисля, че не може да те чуе — рече Жерар. — Изглежда тази бариера ни изолира напълно.

Рандъм се опита да мине със сила напред, ръцете му заблъскаха нещо невидимо.

— Хайде всички заедно да го бутнем — предложи той.

Пак тръгнах напред. Жерар също натисна невидимата стена с цялата си тежест.

След около половин минута без никакъв успех, аз се отказах.

— Няма смисъл. Не можем да минем.

— Каква е тази проклетия? — попита Рандъм. — Какво ни спира…

Имах известни подозрения — нищо повече, обаче — за това какво ставаше, може би. И то само, защото сцената ми се струваше смътно позната. Ала сега… Сега посегнах към ножницата, за да се уверя, че Грейсуондир е още там.

Там беше.

Тогава как можех да си обясня присъствието на неповторимия ми меч, с ясно различимата резба по острието, увиснал във въздуха там, където изведнъж се бе появил, без нищо да го държи, съвсем близо до трона, с връх, който едва докосваше гърлото на Дара?

Не можех да си го обясня.

Но всичко прекалено много напомняше за случилото се през онази нощ в града на сънищата в небето, Тир-на Ногт, за да бъде просто съвпадение. Тук отсъстваха допълненията — мракът, объркването, плътните сенки, бурните чувства, които бях изпитвал — и все пак сцената беше почти същата, като през онази нощ. Много приличаше. Но не бе съвсем точно подобие. Стойката на Бенедикт беше по-различна, той се намираше по-назад, тялото му бе наведено под друг ъгъл. Не можех да чета по устните на Дара, но се питах дали тя задава същите странни въпроси. Съмнявах се. Разиграващата се сцена — подобна и все пак различна от преживяната от мен — вероятно е била оцветена в предишния случай — ако изобщо имаше някаква връзка с него — от ефектите, предизвикани тогава от силите на Тир-на Ногт върху съзнанието ми.

— Коруин — обади се Рандъм, — това там пред нея ми прилича на Грейсуондир.

— Нали? — откликнах аз. — Но както виждаш, той ми виси на кръста.

— Не е възможно да има друг като него… нали? Ти разбираш ли какво става?

— Започва да ми се струва, че може и да разбирам. Ала нищо не мога да направя, за да го спра.

Изведнъж мечът на Бенедикт изскочи от ножницата си и влезе в стълкновение с онзи, който толкова приличаше на моя. За миг Бенедикт поведе бой с невидим противник.

— Дай му да разбере, Бенедикт! — извика Рандъм.

— Няма как да стане — казах му аз. — След малко той ще загуби ръката си.

— Откъде знаеш? — попита Жерар.

— По някакъв начин аз съм човекът, който се бие с него — обясних. — Това е другата страна на моето преживяване в Тир-на Ногт. Не знам как е успял да го постигне, но на тази цена татко си върна Рубина.

— Нищо не разбирам — поклати глава Жерар.

Въздъхнах.

— Няма да твърдя, че ми е ясно как го е направил — рекох. — Но не бихме могли да влезем, докато оттам не изчезнат две неща.

— Какви две неща?

— Гледай само.

Бенедикт бе преместил меча си в другата ръка. Блестящата му протеза се стрелна напред и се вкопчи в невидима цел. Двата меча се парираха взаимно, сключени под натиск, а върховете им плавно се движеха към тавана. Дясната ръка на Бенедикт продължаваше да стиска.

Изведнъж Грейсуондир се освободи и бързо замахна. Той нанесе ужасен удар по дясната ръка на Бенедикт, точно на мястото, където започваше протезата. Тогава Бенедикт се извъртя и за няколко мига действията му бяха скрити от нашите погледи.

После отново се обърна и падна на едно коляно. Лявата му ръка стискаше остатъка от дясната. Протезата висеше във въздуха близо до Грейсуондир. Тя се отдалечаваше от Бенедикт и се спускаше надолу, заедно с меча. Когато и двата предмета стигнаха до пода, те не се удариха в повърхността му, а преминаха през него и изчезнаха.

Политнах напред, с мъка запазих равновесие и влязох в тронната зала. Бариерата я нямаше.

Мартин и Дара първи се втурнаха към Бенедикт. Дара вече бе откъснала парче от наметалото си и превързваше раната, когато Жерар, Рандъм и аз стигнахме до тях.

Рандъм хвана Мартин за рамото и го обърна към себе си.

— Какво става? — попита той.

— Дара… Дара ми каза, че иска да види Амбър — обясни Мартин. — И тъй като вече живея тук, аз се съгласих да я пренеса и да я разведа наоколо. После…

— Да я пренесеш ли? Имаш предвид с Фигура?

— Ами… да.

— Твоята или нейната?

Мартин започна да хапе долната си устна.

— Ами, виждаш ли…

— Дай ми тази колода — нареди Рандъм и дръпна кутийката от колана на Мартин. Отвори я и се зае да разглежда картите.

— После реших да кажа на Бенедикт, тъй като той се интересуваше от нея — продължи Мартин. — Бенедикт пожела да дойде и да я види…

— Какво е това, дявол да го вземе? — възкликна Рандъм. — Тук има твоя и нейна Фигура, както и една на някакъв човек, когото никога досега не съм виждал! Откъде си ги взел?

— Дай да ги погледна — обадих се аз.

Той ми подаде трите карти.

— Е? — попита. — Бранд ли ги е правил? Той е единственият сега, който знае как се изработват Фигури.

— Никога не бих се доближил до Бранд — обади се Мартин, — освен, за да го убия.

Но аз вече знаех, че не са правени от Бранд. Просто не бяха в неговия стил. Нито пък напомняха стила на някого, когото познавах. Ала в този момент мислите ми не се въртяха чак толкова около стила. Те бяха заети по-скоро с чертите на третия човек, за когото Рандъм каза, че никога досега не го е виждал. Аз го бях виждал. От картата ме гледаше лицето на младежа, който се бе приближил към мен в Царството на хаоса с арбалет в ръка, познал ме бе и се бе отказал да стреля.

Протегнах напред Фигурата.

— Мартин, кой е това?

— Човекът, който направи тези допълнителни Фигури — обясни той. — Добави една и на себе си, след като вече се беше захванал. Не знам как се казва. Той е приятел на Дара.

— Лъжеш — обвини го Рандъм.

— Нека тогава Дара да ни каже — реших аз и се обърнах към нея.

Тя все още стоеше на колене до Бенедикт, макар че бе приключила с превръзката и той вече се изправяше.

— Какво ще кажеш за това? — размахах картата към нея. — Кой е този човек?

Дара погледна картата, после вдигна очи към мен. Усмихна се.

— Наистина ли не знаеш?

— Щях ли да питам иначе?

— Тогава погледни пак, а след това иди да се видиш в огледалото. Той е твой син, както и мой. Казва се Мерлин.

Не се поддавам лесно на шок, но в случая нямаше нищо лесно. Зави ми се свят. Но умът ми бързо пресмяташе. При съответните разлики във времето, всичко това беше възможно.

— Дара — промълвих с мъка, — какво всъщност искаш?

— Казах ти, когато минавах през Лабиринта, че Амбър трябва да бъде унищожен. Искам само да участвам пълноценно в това.

— Ти ще заемеш старата ми килия — заявих аз. — Не, другата до нея. Стража!

— Коруин, не избързвай — намеси се Бенедикт, като се изправи на крака. — Нещата съвсем не са толкова лоши, колкото изглеждат. Тя може всичко да обясни.

— Тогава да започва веднага.

— Не. Насаме. Само семейството.

Отпратих със знак стражите, които се бяха приближили при моя вик.

— Добре. Да отидем в някоя от стаите на горния етаж.

Бенедикт кимна, а Дара го подхвана за лявата ръка. Рандъм, Жерар, Мартин и аз ги последвахме навън. Хвърлих още един поглед назад, към празното място, където видението ми бе станало реалност. Така стояха нещата.

II

Изкачих се по склона на Колвир и скочих от седлото пред вратите на моята гробница. Влязох вътре и отворих ковчега. Празен беше. Добре. Бях започнал да изпитвам съмнения. Очаквах едва ли не да намеря себе си легнал там пред мен, доказателство, че въпреки всички признаци и интуицията ми, по някакъв начин съм се озовал в погрешна Сянка.

Излязох отново навън и погалих Звездин по муцуната. Слънцето грееше, а ветрецът бе хладен. Изпитах внезапно желание да отида до морския бряг. Но вместо да го направя, просто седнах на пейката и започнах да си пълня лулата.

Бяхме разговаряли. Седнала върху краката си на кафявия диван, Дара с усмивка бе повторила историята за произхода си от Бенедикт и Линтра, за израстването си в Царството на хаоса, едно до голяма степен неевклидово място, където движението на самото време предизвиква странни проблеми.

— Нещата, които ми каза, когато се срещнахме, бяха лъжи — обадих се аз. — Защо да ти вярвам сега?

Тя се усмихна и загледа ноктите си.

— Тогава се налагаше да те лъжа — обясни Дара, — за да получа каквото исках от теб.

— А какво искаше?

— Информация за семейството, Лабиринта, Фигурите, Амбър. Трябваше да спечеля доверието ти. Да се сдобия с дете от теб.

— Истината нямаше ли да свърши същата работа?

— Едва ли. Аз съм на страната на врага. Причините да искам тези неща не са от вида, който ти би одобрил.

— Уменията ти във фехтовката… Тогава ми каза, че Бенедикт те е тренирал.

— Учила съм при самия велик херцог Борел, Върховния господар на Хаоса.

— Ами външния ти вид? — продължих аз. — Той няколко пъти се промени, докато вървеше през Лабиринта. Как? И защо?

— Всички, които произлизат от Хаоса, могат да си менят формата — отвърна тя.

Спомних си представлението на Дуоркин в нощта, когато бе приел моя образ.

Бенедикт кимна.

— Татко заблуди всички ни със своята маскировка като Ганелон.

— Оберон е син на Хаоса — потвърди Дара. — Един разбунтувал се син на разбунтуван баща. Но силата още е в него.

— Тогава защо ние не умеем да го правим? — попита Рандъм.

Дара вдигна рамене.

— Опитвали ли сте някога? По всяка вероятност можете. От друга страна, нищо чудно тази способност да е закърняла във вашето поколение. Не знам. Колкото до мен, аз си имам няколко любими форми, в които се превъплъщавам в моменти на стрес. Израснала съм на място, където това е правило и всъщност понякога дори другата форма е доминиращата. Правя го по рефлекс. Точно това си наблюдавал… в онзи ден.

— Дара — погледнах я аз, — защо си искала нещата, които изброи: информация за семейството, Лабиринта, Фигурите, Амбър? И син?

— Добре — въздъхна тя. — Добре. Вече сигурно са ви известни плановете на Бранд… за унищожаването и новото построяване на Амбър?

— Да.

— В тях се включваше и нашето съгласие и съдействие.

— Както и убийството на Мартин? — попита Рандъм.

— Не — поклати глава Дара. — Ние не знаехме кого възнамерява да използва като… агент.

— А ако знаехте, щяхте ли да го спрете?

— Задаваш хипотетичен въпрос — рече тя. — Отговори си сам. Аз се радвам, че Мартин е още жив. Не мога да кажа нищо повече по този въпрос.

— Добре — кимна Рандъм. — Разкажи за Бранд.

— Той успя да се свърже с нашите водачи по методи, които бе научил от Дуоркин. Бранд имаше амбиции. Той се нуждаеше от знания, от сила. И предложи сделка.

— Какви знания?

— Той, например, не знаеше как да унищожи Лабиринта…

— Значи вие сте отговорни за онова, което направи — заяви Рандъм.

— Щом предпочиташ така да виждаш нещата.

— Предпочитам.

Дара вдигна рамене и погледна към мен.

— Искаш ли да чуеш цялата история?

— Продължавай. — Обърнах се към Рандъм и той кимна.

— На Бранд му бе дадено онова, което искаше, но не му се доверяваха. Страхуваха се, че сдобие ли се веднъж с достатъчно сила, за да промени света както смяташе, той няма да се задоволи да управлява само новия Амбър. Смятаха, че ще се опита да разпростре властта си и над Хаоса. Те искаха един слаб Амбър, така че Хаоса да бъде по-силен, отколкото е сега — установяване на ново равновесие, при което повечето Сенки между двете царства да станат наши. От много отдавна се знае факта, че те не могат да се слеят, нито едното да бъде разрушено, без да повлияе на всички процеси в пространствата между тях. Резултатът ще бъде пълен ред или пълен хаос. И все пак, макар че разбираха какво си е наумил Бранд, нашите водачи се споразумяха с него. Това беше най-добрата възможност, представила им се от векове. Не можеха да я изпуснат. Усещаха, че са способни да се справят с Бранд и да го отстранят, когато накрая настъпеше моментът.

— Значи сте възнамерявали да го измамите — заключи Рандъм.

— Не и ако той си спазеше обещанията. Но ние знаехме, че няма да го направи. Затова си подготвихме ход срещу него.

— Какъв ход?

— Щяхме да му позволим да постигне целта си, след което той щеше да бъде унищожен. Мястото му щеше да бъде заето от член на кралската фамилия на Амбър, който освен това трябваше да бъде и от най-знатното семейство в Царството на хаоса, човек, отгледан при нас и подготвен за тази позиция. Връзката на Мерлин с Амбър дори е двойна, веднъж с Бенедикт, заради моето потекло и втори път пряко с теб. А вие сте двамата най-неоспорими претенденти за трона.

— Ти от кралското семейство на Хаоса ли си?

Тя се усмихна.

Станах. Отдалечих се. Загледах пепелта в камината.

— Чувствам се доста разстроен от участието си в предварително подготвен размножителен проект — заявих накрая. — Но тъй като явно е така и приемайки, че всичко казано от теб е вярно — за момента, — защо ни разправяш тези неща сега?

— Защото — разгорещи се Дара — ме е страх, че владетелите на моето царство ще стигнат толкова далеч, заради мечтите си, колкото и Бранд, заради неговите. Може би дори още по-далеч. А изглежда малцина разбират колко е деликатно равновесието, за което ви говорих. Аз съм пътувала сред Сенките около Амбър и съм влизала в самия Амбър. Познавам добре и Сенките, които се намират край Хаоса. Срещала съм много хора и съм видяла много неща. После, когато се срещнах с Мартин и поговорих с него, започнах да усещам, че промените, за които ми бе казвано, че са за добро, няма просто да послужат за обновяване на Амбър по вкуса на моите роднини. Те ще превърнат Амбър в обикновено продължение на Царството, а повечето Сенки ще се трансформират така, че да се присъединят към Хаоса. Амбър ще стане остров. Някои от нашите водачи, които още се чувстват обидени от това, че Дуоркин поначало е създал Амбър, действително желаят връщане на старите дни. Пълен хаос, от който възниква всичко. Аз намирам сегашното положение за по-съвършено и искам да го запазя. Целта ми е нито една страна да не постигне победа в нито един конфликт.

Обърнах се навреме, за да видя как Бенедикт клати глава.

— Значи ти не си на ничия страна — заяви той.

— Предпочитам да смятам, че съм и на двете страни.

— Мартин — обадих се аз, — и ти ли мислиш като нея?

Той кимна.

Рандъм се разсмя.

— Вие двамата? Срещу Амбър и Царството на хаоса взети заедно? Какво се надявате да постигнете? Как възнамерявате да продължите поддържането на това крехко равновесие?

— Ние не сме сами — рече Дара — и планът не е наш.

Пръстите й потънаха в джоба й. Когато ги измъкна, нещо проблесна. Тя го завъртя на светлината. В ръцете й се намираше пръстенът с герб, който служеше за печат на баща ни.

— Откъде взе това? — попита Рандъм.

— Откъде мислиш?

Бенедикт пристъпи към нея и протегна ръка. Дара му подаде пръстена. Той внимателно го заразглежда.

— Наистина е неговият — обяви Бенедикт. — Виждам леките драскотини отзад, които знам отпреди. Защо се намира в теб?

— Първо, за да ви убедя, че действам правилно, като ви предавам неговите нареждания.

— Откъде изобщо се познавате? — попитах аз.

— Срещнах го, когато имаше… неприятности преди известно време — отговори тя. — Всъщност, може да се каже, че му помогнах да се отърве от тях. Това стана след като бях разговаряла с Мартин и бях по-склонна да симпатизирам на Амбър. А и баща ви също е човек, който умее да очарова и убеждава. Тогава реших, че не мога просто да стоя настрана и да го оставя пленник на моя род.

— Знаеш ли как е попаднал в плен?

Дара поклати отрицателно глава.

— Чувала съм само, че Бранд го подлъгал до някаква много отдалечена от Амбър Сянка, където станало възможно да го заловят. Предполагам, че е ставало дума за фалшиво търсене на несъществуващ магически атрибут, способен да възстанови Лабиринта. Той вече съзнава, че единствен Рубина е в състояние да направи това.

— А фактът, че си му помогнала да избяга… как се отрази на отношенията с твоите хора?

— Не особено добре — въздъхна тя. — Временно съм без дом.

— И искаш да си намериш дом тук?

Дара отново се усмихна.

— Зависи как ще се развият събитията. Ако моите хора постигнат своето, ще трябва да се върна там или да остана в каквито Сенки има тогава.

Измъкнах една Фигура и я загледах.

— Ами Мерлин? Къде е той сега?

— С тях — отвърна Дара. — Опасявам се, че вече е техен човек. Той знае потеклото си, но те от дълго време се грижат за възпитанието му. Не знам дали може да бъде спечелен.

Вдигнах Фигурата и се вгледах съсредоточено в нея.

— Няма смисъл — обади се Дара. — Не действа между Амбър и Хаоса.

Спомних си колко трудна беше връзката, когато се намирах в самия край на онова място. Въпреки това, опитах.

Картата в ръцете ми изстина и аз мислено се вмъкнах в нея. Усетих съвсем слабо реагиращо присъствие. Напрегнах се още повече.

— Мерлин, аз съм Коруин. Чуваш ли ме?

Сякаш долових отговор. Той като че ли беше: „Не мога да…“ После всичко свърши. Фигурата загуби студенината си.

— Успя ли да го достигнеш? — попита Дара.

— Не съм съвсем сигурен. Но така ми се струва. Само за миг.

— Повече е отколкото си мислех — заяви тя. — Или условията са добри, или умовете ви много си приличат.

— Когато взе да размахваш пръстена на татко, ти спомена някакви нареждания — намеси се Рандъм. — Какви нареждания? И защо ги праща по теб?

— За да не се губи време.

— Време ли? По дяволите! Та той тръгна едва тази сутрин!

— Трябваше да свърши нещо и още не беше готов за друго. А нямаше представа колко време ще му отнеме. Но той се свърза с мен точно преди да дойда тук — макар че това посрещане доста ме изненада — и сега е готов да започне следващата фаза.

— Къде разговаря с него? — попитах. — Къде се намира той?

— Нямам представа. Оберон установи връзката.

— И…?

— Иска Бенедикт да нападне веднага.

Жерар най-после се размърда в огромния фотьойл, който бе заел, за да слуша. Той стана, затъкна палци в колана си и изгледа Дара отгоре-надолу.

— Подобна заповед трябва да дойде директно от татко.

— Точно такъв е случаят — каза тя.

Той поклати глава.

— Не звучи убедително. Защо ще се свързва с теб — човек, на когото имаме причини да не вярваме, — а не с някой от нас?

— Предполагам, че не може да ви достигне в момента. А с мен успя да установи контакт.

— Защо?

— Той не употреби Фигура. И без това не разполага с моята. Възползва се от един резониращ ефект на черния път, подобен на способа, с който веднъж Бранд избяга от Коруин.

— Явно ти е добре известно къде какво става.

— Вярно е. Все още имам някои източници в Царството на хаоса, а и самият Бранд се прехвърли там след вашия двубой.

— Знаеш ли къде е баща ни в този момент? — попита Рандъм.

— Не. Ала си мисля, че сигурно е отишъл в истинския Амбър, за да се консултира с Дуоркин и да огледа отново щетите, нанесени на първичния Лабиринт.

— С каква цел?

— Не знам. Вероятно, с цел да реши какви действия да предприеме. Фактът, че ме потърси и нареди да осъществим нападението, сигурно означава, че е взел решение.

— Преди колко време водихте този разговор?

— Преди няколко часа… за мен. Но аз се намирах сред Сенките далеч оттук. Не зная какви са различията във времето. Още съм прекалено нова в тези неща.

— Значи може да е станало съвсем скоро. Не е изключено да е било дори преди мигове — каза Жерар замислено. — Защо е разговарял с теб, вместо с някой от нас? Не вярвам да не е могъл да се свърже с нас, ако действително го е искал.

— Вероятно демонстрира предпочитанието си към мен — подхвърли Дара.

— Всичко това може да е самата истина — намеси се Бенедикт, — но аз няма да мръдна оттук, без да съм получил потвърждение на тази заповед.

— Файона още ли е при първичния Лабиринт? — попита Рандъм.

— Последното, което чух, е — отвърнах му аз, — че се е разположила на лагер там. Разбирам какво имаш предвид…

Измъкнах картата на Фай.

— За да установим връзка оттам се оказа, че един човек не е достатъчен — напомни Рандъм.

— Прав си. Ела да ми помогнеш.

Той се изправи и застана до мен. Бенедикт и Жерар също се приближиха.

— Това, което правите, е съвсем излишно — запротестира Дара.

Без да й обръщам внимание, аз се съсредоточих над деликатните черти на червенокосата ми сестра. След секунди, установихме контакт.

— Файона — заговорих, като видях по обкръжението й, че все още се намира в центъра на всичко, — татко там ли е?

— Да — отвърна тя с непроницаема усмивка. — Вътре е, при Дуоркин.

— Слушай, проблемът е неотложен. Не знам дали си виждала Дара, но тя е тук…

— Знам коя е, но никога не сме се срещали.

— Е, та тя твърди, че по нея татко изпраща до Бенедикт заповед за нападение. Носи пръстена-печат като гаранция, но татко досега не е споменавал за това. На теб известно ли ти е нещо?

— Не — поклати глава Файона. — Ние само си разменихме поздрави, когато преди малко той се появи тук, заедно с Дуоркин, за да огледат Лабиринта. Но в мен възникнаха някои подозрения и всичко това ги потвърждава.

— Подозрения ли? Какво имаш предвид?

— Мисля, че татко смята да се опита да поправи Лабиринта. Той носеше Рубина, а дочух и някои от нещата, които каза на Дуоркин. Ако се заеме с това, в Царството на хаоса ще научат още в мига на започването му. И ще се опитат да го спрат. Явно иска да нападне първи, за да са заети с отбраната. Само че…

— Какво?

— Това ще го убие, Коруин. Сигурна съм. Независимо дали ще успее или не, самият процес ще го унищожи.

— Трудно ми е да повярвам.

— Че един крал може да умре за кралството си?

— Че татко би го направил.

— Тогава или той се е променил, или ти никога не си го познавал. Но аз действително вярвам, че възнамерява да се опита.

— А защо ни изпраща последните си нареждания по човек, на който знае, че нямаме доверие?

— За да покаже, че иска да й вярвате, предполагам, след като потвърди всичко.

— Начинът ми се вижда доста заобиколен, но съм съгласен, че не бива да действаме без неговото потвърждение. Би ли могла да го получиш за нас?

— Ще се опитам. Ще ви се обадя веднага, след като говоря с него.

Тя прекъсна връзката.

Обърнах се към Дара, която бе чула само нашата страна на разговора.

— Знаеш ли какво възнамерява да направи татко точно в този момент?

— Нещо, свързано с черния път — вдигна рамене тя. — Той подхвърляше намеци в този смисъл. Но какво или как, не каза.

Дръпнах се встрани. Събрах картите си и ги пъхнах в кутийката им. Не ми харесваше този обрат на събитията. Целият ден бе започнал лошо и нещата продължаваха да се влошават. А едва бе минало обяд. Поклатих глава. Когато разговарях с него, Дуоркин ми бе описал какви ще са резултатите от всеки опит да бъде поправен Лабиринта и те ми бяха прозвучали доста ужасяващо. Да предположим, че татко направеше опит, не успееше и загинеше при това? Къде щяхме да се окажем тогава? Точно, където се намирахме и сега, само че без водач в навечерието на битката… и с отново повдигнатия проблем за наследяването на трона. Умовете ни ще бъдат заети с всички онези противни помисли, докато напредваме към бойното поле, и всеки от нас отново ще започне личната си подготовка за борба с всички останали, оправим ли се веднъж с настоящия външен враг. Трябваше да има и някакъв друг начин да се реши проблема. По-добре татко да е жив и на трона, отколкото подновяване на интригите за наследството.

— Какво чакаме? — попита Дара. — Потвърждение ли?

— Да — отговорих.

Рандъм взе да крачи напред-назад. Бенедикт седна и заоглежда превръзката на ръката си. Жерар се облегна върху полицата на камината. Аз стоях и мислех. И точно тогава ме осени една идея. Веднага я отблъснах, но тя пак се върна. Не ми допадаше, но нищо не можеше да се направи. Трябваше да действам бързо, обаче, преди да съм убедил себе си, че може да има и друга гледна точка. Не. Щях да се придържам към тази. Дяволите да я вземат!

Долових усещане за контакт. Зачаках. След секунди, пред мен пак беше Файона. Тя се намираше сред позната обстановка, която възприех едва след няколко мига: всекидневната на Дуоркин от другата страна на тежката врата в края на пещерата. И татко, и Дуоркин бяха с нея. Татко се бе отказал от маскировката си като Ганелон и отново бе възприел истинския си образ. Видях, че носи Рубина.

— Коруин — заговори Файона, — вярно е. Татко действително е изпратил заповедта за нападението по Дара и очакваше това обаждане за потвърждение. Аз…

— Файона, пренеси ме при вас.

— Какво?

— Чу ме добре. Веднага!

Протегнах дясната си ръка. Тя ми подаде нейната и те се докоснаха.

— Коруин! — извика Рандъм. — Какво става!

Бенедикт бе скочил на крака, а Жерар вече се приближаваше към мен.

— Скоро ще разберете — отвърнах аз и направих крачка напред.

Стиснах ръката й преди да я пусна и се усмихнах.

— Благодаря ти, Фай. Здравей, татко. Здрасти, Дуоркин. Как вървят нещата?

Хвърлих поглед към масивната врата и видях, че стои отворена. Тогава заобиколих Файона и се запътих към тях. Татко бе наклонил глава, очите му бяха присвити. Познавах този израз.

— Какво има, Коруин? Ти си тук без разрешение. Вече потвърдих тази проклета заповед и сега очаквам да бъде изпълнена.

— Ще бъде — кимнах. — Не съм дошъл тук да я оспорвам.

— А защо си дошъл тогава?

Приближих се още малко, преценявайки наум както думите си, така и разстоянието. Радвах се, че той остана седнал.

— Известно време пътувахме с теб като приятели — заговорих аз. — Проклет да съм, ако не започнах истински да те харесвам. За разлика от преди, както ти е известно. Преди нямах и смелостта да ти го кажа, но знаеш, че беше точно така. Приятно ми е да си мисля, че всичко между нас можеше да изглежда и по този начин, ако не бяхме един за друг това, което сме. — За един кратък миг погледът му сякаш поомекна и аз заех позиция. — Във всеки случай предпочитам да те виждам в тази светлина, иначе никога не бих направил за теб това.

— Кое? — попита той.

— Това.

Сграбчих Рубина и с рязко движение нагоре прехвърлих верижката над главата на татко. След което се завъртях и на бегом изхвърчах от стаята. Тряснах вратата и чух как бравата изщрака зад гърба ми. Нямаше как да я заключа отвън, затова продължих тичешком напред, като се придържах към маршрута, по който ме бе превел Дуоркин. Зад гърба си чух очаквания рев.

Следвах извивките на прохода. Спънах се само веднъж. Във въздуха все още се носеше силната, тежка миризма на Уиксър. Тичах без да спирам и най-после след един завой пред мен проблесна дневна светлина.

Втурнах се към нея, а междувременно нахлузих верижката на Рубина на врата си. Усетих как камъкът тупва на гърдите ми и насочих мислите си към него. В пещерата зад мен кънтяха стъпки.

Навън!

Спринтирах към Лабиринта, като възприемах вече през Рубина, превърнал се в мое допълнително сетиво. Аз бях единственият, освен татко и Дуоркин, който бе напълно настроен към него. Дуоркин ми бе казал, че Лабиринта може да бъде поправен от човек с такава настройка, ако той мине през първичния Лабиринт и изгори петното по цялото му протежение, като го замества с чистия образ на Лабиринта, който носи в себе си. По този начин ще бъде унищожен и черния път. Тогава по-добре да го направя аз, а не татко. Все още имах чувството, че някаква част от крайния си вид черният път дължеше и на моето проклятие. Исках по този начин да изтрия и вината си. А пък след войната, татко много по-добре от мен щеше да се справи с въвеждането на реда. В този момент осъзнах, че вече не желая трона. Дори да ми го предложеха, мисълта за извеждането на кралството от всичките мрачни векове, който вероятно му предстояха, щеше да ме отблъсне. Може би за мен щеше да е много по-лесно, ако загинех по време на този опит. Ерик беше мъртъв и аз вече не го мразех. Другото, което ме бе подтиквало да действам — тронът — изглежда ме бе привличало само, защото той го бе желал. Сега не го исках. Какво ми оставаше? Първо се бях присмял на Вайъли, после бях размислил. Тя се бе оказала права. Старият войник в мен беше най-силен. Всичко беше въпрос на дълг. Ала не само дълг. Имаше и още нещо…

Стигнах до Лабиринта и бързо се запътих към началото му. Хвърлих поглед назад към входа на пещерата. Татко, Дуоркин, Файона — никой още не бе излязъл. Чудесно. Вече нямаха никакъв шанс да дойдат навреме, за да ме спрат. Стъпех ли веднъж в Лабиринта, щеше да е твърде късно да направят каквото и да било, освен да чакат и да наблюдават. За един кратък миг си спомних изчезването на Яго, отблъснах тази мисъл, съсредоточих се да успокоя съзнанието си до нивото, необходимо за начинанието, сетих се за битката си с Бранд на това място и за странния начин, по който той го напусна, отблъснах и тази мисъл, забавих дишането си, подготвих се.

Завладя ме някаква летаргия. Време беше да започна, но аз се забавих още миг, като се опитвах да настроя добре съзнанието си за трудната задача, която стоеше пред мен. За момент Лабиринта заплува пред погледа ми. Сега! Дявол да го вземе! Сега! Стига толкова приготовления! Започвай, казах си. Тръгвай!

Стоях неподвижен и съзерцавах Лабиринта, сякаш насън. Задълго забравих за себе си, докато го наблюдавах. Лабиринта и дългото черно петно, което трябваше да бъде отстранено…

Вече не ми се струваше важно, че той може да ме убие. Мислите ми плуваха и се наслаждаваха на красотата му…

Чух някакъв шум. Сигурно татко, Дуоркин и Файона идваха. Трябваше да направя нещо, преди да са стигнали до мен. Трябваше да прекрача вътре, най-късно след миг…

Откъснах очи от Лабиринта и хвърлих поглед назад към входа на пещерата. Те бяха излезли и се спускаха по склона. Спряха. Защо? Защо спряха?

Какво значение имаше? Разполагах с необходимото ми време, за да започна. Опитах се да вдигна крак и да пристъпя напред.

Почти невъзможно ми бе да помръдна. Преместих с огромни усилия крака си на около пет сантиметра напред. Тази първа стъпка се оказа по-мъчителна от ходенето през самия Лабиринт, при това към края му. Ала сега като че ли се борех не толкова с външна съпротива, колкото с непохватността на собственото си тяло. Беше почти, сякаш…

Тогава в съзнанието ми изникна образът на Бенедикт, застанал край Лабиринта в Тир-на Ногт, приближаващия се с насмешка Бранд, пулсирането на Рубина…

Още преди да погледна надолу, знаех какво ще видя.

Червеният камък пулсираше в синхрон с ударите на сърцето ми.

Да ги вземат дяволите!

Или татко, или Дуоркин — или и двамата — въздействаха мислено на Рубина и ме парализираха. Не изпитвах никакво съмнение, че всеки от тях би могъл да го направи и сам. Но все пак, на това разстояние, не си струваше да се предавам без борба.

Продължих да избутвам напред крака си, като бавно го плъзгах към началото на Лабиринта. Успеех ли веднъж да вляза, не виждах как биха могли…

Задрямах… Усетих, че падам. За миг бях заспал. Случваше ми се отново.

Когато отворих очи, видях част от Лабиринта. Щом обърнах глава, видях крака. Като вдигнах поглед, видях татко, който държеше Рубина.

— Вървете си — нареди той на Дуоркин и Файона, без да погледне към тях.

Те се отдръпнаха, а татко сложи Рубина на врата си. После се наведе и ми подаде ръка. Аз я поех и той ме изправи на крака.

— Щеше да направиш страхотна глупост — каза Оберон.

— За малко щях да успея.

Той кимна.

— И естествено щеше да загинеш, без да постигнеш нищо — заяви татко. — Но въпреки всичко изпълнението ти беше отлично. Хайде да се поразходим.

Хвана ме под ръка и тръгнахме покрай Лабиринта.

Докато вървяхме, наблюдавах странното, безхоризонтно небе-море около нас и се питах какво ли щеше да стане, ако бях успял да тръгна през Лабиринта, какво ли щеше да се случва точно в този момент.

— Променил си се — отбеляза накрая татко — или никога всъщност не съм те познавал.

Вдигнах рамене.

— По малко и от двете, предполагам. Аз мислех да кажа същото за теб. Ще ми отговориш ли на един въпрос?

— Питай.

— Трудно ли ти беше да се преструваш на Ганелон?

Оберон се разсмя.

— Никак — отвърна той. — Може дори за миг да си зърнал истинския ми облик.

— Ганелон ми харесваше. Или по-точно, ти в неговия образ. Чудя се какво ли е станало с истинския Ганелон?

— Отдавна е мъртъв, Коруин. Срещнах го, след като ти го беше заточил от Авалон, преди много време. Той не беше лош човек. Не можеше да му се довериш за нищо, разбира се, но аз и без това не се доверявам на никого, ако не е крайно необходимо.

— Цялото ни семейство е такова.

— Съжалявам, че трябваше да го убия. Но той не ми остави никакъв избор. Всичко това се случи много отдавна, ала аз си го спомням ясно, така че сигурно ми е направил впечатление.

— Ами Лорейн?

— Страната ли? Добре свършена работа, мисля. Аз разработих нужната Сянка. Тя трупаше сила от самото ми присъствие в нея, както става с всяко място, което обитаваме достатъчно дълго. Както направи ти в Авалон, а после и на онова другото място. Погрижил се бях да прекарам дълго време там, като повлиях с волята си на скоростта, с която течеше времето.

— Не знаех, че е възможно да се постигне такова нещо.

— Силата в нас нараства бавно, като започва от мига, в който минем през Лабиринта. Имаш още много неща да учиш. Да, аз направих Лорейн силна и особено желана за нарастващата мощ на черния път. Погрижих се и да я разположа на пътя ти, независимо накъде ще тръгнеш. След бягството ти, всички пътища водеха към Лорейн.

— Защо?

— Това беше капан, който бях заложил за теб и може би един вид изпитание. Исках да бъда с теб, когато се изправиш срещу силите на Хаоса. Освен това исках и да попътувам с теб известно време.

— Изпитание ли? За какво си ме изпитвал? И защо ти е било да пътуваш с мен?

— Не можеш ли да се досетиш? От толкова отдавна ви наблюдавам. Не съм обявил никого за престолонаследник. Нарочно оставях въпроса нерешен. Всички вие достатъчно приличате на мен, за да съм сигурен, че в мига, в който назова някого от вас, ще подпиша неговата или нейната смъртна присъда. Не. Умишлено оставих нещата такива до самия край. Ала сега вече съм решил. Това ще бъдеш ти.

— Там, в Лорейн, ти за малко влезе във връзка с мен, като използва собствения си образ. Тогава ми каза да взема трона. Ако решението ти датира от онзи момент, защо бе нужно да продължаваш с маскарада?

— Но аз не бях решил още. Просто гледах да те поощря, за да продължиш. Страхувах се да не би прекалено силно да се привържеш към онова момиче и страната му. Когато излезе като герой от Черния кръг, можеше да решиш да се установиш и да останеш там. Исках да ти внуша мисъл, която да те подтиква да продължиш пътуването си.

Умълчах се задълго. Бяхме изминали доста голямо разстояние около Лабиринта.

— Има едно нещо, което трябва да знам — заявих накрая аз. — Преди да дойда тук, разговарях с Дара, която се стреми да изчисти петното от името си пред нас…

— То вече е чисто — прекъсна ме Оберон. — Аз съм го изчистил.

Поклатих неубедено глава.

— Въздържах се и не я обвиних в нещо, за което си мисля от доста време насам. Но имам съвсем основателна причина да смятам, че не може да й се вярва, въпреки нейните протести и твоето поръчителство. Две причини, всъщност.

— Знам, Коруин. Ала тя не е убила слугите на Бенедикт, за да завоюва позицията си в неговата къща. Това направих аз, за да осигуря достъпа й до теб точно в необходимия момент.

— Ти? Ти си участвал в целия й заговор? Защо?

— Тя ще ти бъде добра кралица, синко. Кръвта на Хаоса е силна. Време беше за ново вливане. Ще получиш трона вече осигурен с наследник. Докато настъпи моментът Мерлин да те смени, той отдавна ще е забравил възпитанието на Хаоса.

Обиколили бяхме целия Лабиринт до мястото на черното петно. Спрях. Примижах и започнах да го изучавам.

— Смяташ, че това нещо ще те убие? — попитах накрая аз.

— Знам, че ще го направи.

— Ти не си се поколебал да убиеш невинни хора, за да ме манипулираш. И все пак си готов да жертваш живота си за кралството.

Вдигнах поглед към него.

— Моите собствени ръце също не са чисти — казах — и аз определено не мога да си позволя да те съдя. Ала преди малко, когато се подготвях да тръгна през Лабиринта, си помислих колко много са се променили чувствата ми — към Ерик и към трона. Предполагам, че постъпваш така, защото ти го повелява дългът. Аз също усещам сега своя дълг към Амбър, към трона. Дори нещо повече, всъщност. Много повече, както осъзнах тогава. Но осъзнах и нещо друго, нещо, което дългът не изисква от мен. Не знам кога или как е станало това, но аз вече не желая трона, татко. Извинявай, ако ти обърквам плановете, ала не искам да бъда крал на Амбър. Съжалявам.

Извърнах поглед и се загледах пак в петното. Чух Оберон да въздъхва.

— Сега смятам да те изпратя у дома — заговори той. — Оседлай коня си и вземи със себе си провизии. Отиди някъде извън града — където и да е, стига да е усамотено.

— Гробницата ми?

Татко изсумтя и леко се подсмихна.

— Става. Иди там и чакай да чуеш волята ми. Трябва да помисля.

Изправих се. Той се пресегна и постави дясната си ръка на рамото ми. Рубина пулсираше. Оберон се взря в очите ми.

— Никой не може да има всичко, което иска, по начина, по който го иска — каза той.

И последва ефект на отдалечаване — нещо като усещането при Фигурите, само че в обратна посока. Долових гласове и след миг видях около себе си помещението, което бях напуснал. Бенедикт, Жерар, Рандъм и Дара още се намираха там. Почувствах как татко пусна рамото ми. После него го нямаше, а аз отново стоях сред всички тях.

— Какво става? — попита Рандъм. — Видяхме татко да те връща. Между другото, как го прави този номер?

— Не знам — отвърнах аз. — Но той потвърди казаното от Дара. Дал й е пръстена и нареждането.

— Защо? — поинтересува се Жерар.

— Искал да се научим да й вярваме.

Бенедикт стана.

— Тогава аз отивам да изпълня, каквото ми е наредено.

— Оберон иска да ги нападнеш, а после да отстъпиш — обади се Дара. — След това е необходимо само да ги удържаш.

— Колко дълго?

— Той каза само, че това щяло да стане очевидно.

Бенедикт ни дари с една от редките си усмивки и кимна. Измъкна с единствената си ръка своите карти, извади ги от кутийката и намери специалната Фигура с Царството на хаоса, която му бях дал.

— Успех — пожела му Рандъм.

— Да — съгласи се Жерар.

Добавих и аз своите пожелания и го загледах как избледнява. Когато и дъгата на послеобраза му изчезна, отместих очи и видях, че Дара плаче мълчаливо. С нищо не показах, че съм забелязал.

— Аз също вече имам нещо като… нареждания — заявих. — Най-добре ще е да тръгвам.

— И аз ще се връщам при флота — рече Жерар.

— Не — чух да реагира Дара, докато се движех към вратата.

Спрях.

— Ти трябва да останеш тук, Жерар, и да се погрижиш за сигурността на самия Амбър. Никой няма да ни нападне откъм морето.

— Но аз мислех, че Рандъм ще поеме защитата тук.

Дара поклати глава.

— Рандъм ще се присъедини към Джулиан в Ардън.

— Сигурна ли си? — попита Рандъм.

— Напълно.

— Добре — каза той. — Приятно е все пак да знам, че поне се е сетил за мен. Съжалявам, Жерар. Това е положението.

Жерар просто гледаше озадачено.

— Надявам се, че знае какво прави.

— Вече говорихме за това — отвърнах му аз. — Довиждане.

Чух стъпки, като излязох от залата. Дара вървеше зад мен.

— Какво има пък сега? — попитах я аз.

— Мислех си да дойда с теб, където и да отиваш.

— Просто ще се кача горе да взема малко провизии. А после съм към конюшните.

— Ще дойда с теб.

— Ще пътувам сам.

— И без това не бих могла да те придружа. Още не съм разговаряла със сестрите ти.

— И те са включени в плана, а?

— Да.

Повървяхме известно време мълчаливо, после тя каза:

— Цялата работа не беше толкова хладнокръвно обмислена, колкото изглежда, Коруин.

Влязохме в склада за провизии.

— Каква работа?

— Знаеш какво имам предвид.

— А. Това ли. Ами, добре.

— Аз те харесвам. Ако и ти чувстваш нещо, може да не е само онзи единствен ден.

Наранената ми гордост веднага предложи хаплив отговор, но аз го преглътнах. Човек научава някои неща в продължение на толкова столетия. Тя ме бе използвала наистина, но изглежда не бе действала само като чужд агент на времето. Най-лошото беше, предполагам, че татко искаше от мен да я харесвам. Ала не позволих на негодуванието ми да се смеси с чувствата, които в действителност изпитвах и може би щях да изпитвам. Така че казах:

— И аз те харесвам — и я погледнах. Тя изглеждаше, като че ли имаше нужда точно в този момент да бъде целуната, затова го направих. — Сега трябва да се приготвям.

Дара се усмихна и ми стисна ръката. После си тръгна. Реших, че моментът не е подходящ да се впускам в проучване на чувствата си. Подбрах си няколко неща.

Оседлах Звездин и пак се запътих по склона на Колвир към моята гробница. Седнах пред нея, запалих си лулата и загледах облаците. Денят ми беше преизпълнен със събития, а все още бе едва рано следобед. Из съзнанието ми се мотаеха всякакви предчувствия, никое от които не заслужаваше да го поканя на обяд.

III

Връзката се установи внезапно, точно когато задрямвах. Веднага скочих на крака. Беше татко.

— Коруин, взех решение и моментът настъпи. Оголи лявата си ръка.

Послушах го, а през това време очертанията му продължиха да придобиват плътност и постепенно тялото му стана материално. Върху лицето му бе изписана някаква странна тъга, каквато никога не бях виждал там преди.

Той хвана ръката ми и измъкна кинжала си.

Наблюдавах го как ме поряза, след това прибра ножа. Бликна кръв и той я събра в лявата си шепа. Пусна ръката ми, покри шепата с дясната си длан и се дръпна от мен. Вдигна ръце към лицето си, духна в тях и бързо ги раздели.

Върху ръката му стоеше качулата червена птица с размерите на гарван, перата й бяха с цвета на моята кръв. Тя се премести към китката му и погледна към мен. Дори очите й бяха червени и ми се стори, че виждам в тях нещо познато, когато наклони глава и замислено ме загледа.

— Това е Коруин, човекът, който трябва да следваш — обърна се към птицата татко. — Запомни го.

После я премести на лявото си рамо, откъдето тя продължи да ме наблюдава, без да прави никакви опити да отлети.

— Сега трябва да тръгваш, Коруин — каза ми той. — И то бързо. Качи се на коня си и поеми на юг, като преминеш в Сенките колкото можеш по-скоро. Препускай. Отдалечи се максимално оттук.

— Къде отивам, татко? — попитах.

— В Царството на хаоса. Знаеш ли пътя?

— На теория. Никога не съм минавал разстоянието на кон.

Той бавно кимна.

— Потегляй тогава. Искам да създадеш колкото е възможно по-голяма разлика в скоростта на протичане на времето между това място и теб.

— Добре — съгласих се аз, — ала нищо не разбирам.

— Ще разбереш, когато му дойде времето.

— Но има и по-лесен начин — взех да протестирам аз. — Мога да стигна там по-бързо и с много по-малко проблеми, ако просто се свържа с Бенедикт и го накарам да ме пренесе.

— Не върши работа — възрази татко. — Необходимо е да минеш по дългия път, защото ще носиш нещо, което ще ти бъде предадено по време на пътуването.

— Предадено ли? Как?

Той вдигна ръка и погали перата на червената птица.

— С този твой приятел. Той не би могъл да прелети целия път до Хаоса… навреме.

— Какво ще ми донесе той?

— Рубина. Съмнявам се, че ще съм в състояние да го прехвърля сам, когато свърша с онова, което трябва да направя с него. А силата му може да ни е от полза там.

— Разбирам — рекох. — И все пак не виждам защо е нужно да яздя по целия път. Мога да се прехвърля с Фигурите, след като получа камъка.

— Опасявам се, че няма да можеш. Приключа ли веднъж с това, което трябва да бъде направено тук, за определен период от време Фигурите ще станат неизползваеми.

— Защо?

— Защото цялата структура на съществуванието ще претърпи изменения. Тръгвай сега, дявол да го вземе! Мятай се на коня си и потегляй!

Останах загледан в него още миг.

— Татко, няма ли друг начин?

Той просто поклати отрицателно глава и вдигна ръка. Започна да избледнява.

— Сбогом.

Обърнах се и яхнах коня. Имаше още какво да се каже, но беше твърде късно. Насочих Звездин към пътеката, която щеше да ме отведе на юг.

Макар че татко умееше да борави със Сенките и навръх Колвир, аз никога не съм го можел. Нужно ми бе доста да се отдалеча от Амбър, за да започна промените.

И все пак, като знаех, че това е възможно, реших, че трябва да опитам. И така, докато се спусках към Гарнат по голия камънак през скалистите проходи, в които виеше вятърът, аз посегнах мислено към самата тъкан на пространството около мен.

… Малка групичка сини цветя, щом заобиколих каменистото възвишение. Усетих да ме обзема вълнение при вида им, защото те бяха скромен плод на моите усилия. Продължих да налагам волята си над света, който се разкриваше след всеки нов завой.

Сянка на триъгълен къс скала върху пътеката… Леко усилване на вятъра…

Някои от по-дребните промени наистина ставаха. Обратен завой на пътеката… Цепнатина в почвата… Старо птиче гнездо, високо на скалистия склон… Още сини цветя…

Защо не? Дърво… Още едно…

Усещах как силата струи в мен и продължавах да правя промени.

В този момент ми хрумна нещо, свързано с новооткритата ми способност. Възможно бе досега да са ме възпирали от подобно манипулиране чисто психологически причини. До неотдавна смятах, че Амбър е единствената, неизменна реалност, от която получават формата си всички Сенки. Сега съзнавах, че Амбър е просто първата Сянка, а онова място, на което се намираше баща ми, представляваше истинската реалност. Следователно, макар че голямата близост правеше по-трудно налагането на промени тук, това съвсем не беше невъзможно. И все пак, ако обстоятелствата бяха други, щях да си спестя усилията, докато стигнех до по-отдалечено и по-лесно за въздействие място.

Ала сега беше наложително да бързам. Трябваше да се напрегна, да дам всичко от себе си, за да изпълня волята на баща ми.

Когато стигнах до пътеката, която водеше по южния склон на Колвир, местността около мен вече се бе променила. Огледах редицата полегати сипеи, които заместваха обичайните стръмни откоси покрай пътя. Навлизах в земите на Сенките.

Черният път продължаваше да се простира като тъмен белег от лявата ми страна, но тази долина Гарнат, която прорязваше, беше в малко по-добро състояние от толкова добре познатата ми досега. Очертанията й бяха по-меки, тъй като на места зеленината навлизаше по-навътре сред мъртвата пустош. Сякаш проклятието ми над земята бе започнало да отслабва. Илюзорно усещане, разбира се, защото това всъщност вече не беше точно моят Амбър. Но — Съжалявам, че взех участие в тази злина — обърнах се мислено към всичко наоколо, почти като в молитва. — Сега съм тръгнал да опитвам да поправя стореното. Прости ми, о, дух на това място. Очите ми потърсиха Горичката на еднорога, но тя беше прекалено далече на запад, прикрита с твърде много дървета, за да мога дори да зърна свещената полянка.

Склонът ставаше все по-полегат, докато напредвах и постепенно се превръщаше в редица ниски хълмове. Позволих на Звездин да ускори ход, пресякохме ги в югозападна посока и едва след това най-после се отправихме на юг. Все по-надолу и по-надолу. Далеч от лявата ми страна проблясваше морето. Скоро черният път щеше да застане между нас, тъй като се спусках към Гарнат в неговата посока. Независимо какво вършех със Сенките, не можех да изтрия това злокобно присъствие. Всъщност, най-бързо бих стигнал до целта си, ако се движех успоредно на черния път.

Най-накрая се озовах в самата долина. От дясната ми страна, в далечината се издигаше Гората на Ардън, простираше се на запад, необятна и древна. Яздех без спиране напред и правех каквито можех промени, за да се отдалеча още повече от моя дом.

Макар да се придържах към черния път, гледах да не се приближавам до него. Това беше необходимо и защото той бе единственото, което не можех да променя. Стараех се храсти, дървета и ниски хълмчета да остават между нас.

Съсредоточих се и структурата на околността се измени.

Жилки ахат… Слоеве шисти… По-тъмен нюанс на зеленината…

По небето плуват облаци… Слънцето блести и танцува…

Ускорявам ход. Вече се намирам съвсем ниско. Сенките се удължават, сливат се. Гората се отдръпва. От дясната ми страна израства стена от скали, втора се издига отляво… Студен вятър ме подгонва през тесен каньон. Край мен се вият земни пластове — червен, златен, жълт и кафяв. Дъното на каньона става песъчливо. Наоколо ми се въртят дяволи от прах. Привеждам се още напред върху коня, когато пътят отново започва да се изкачва. Каменните стени се събират, стремят се една към друга.

Проходът става все по-тесен. Почти мога да докосна скалите и от двете страни…

Върховете им се сливат. Яздя през сенчест тунел, забавям ход сред сгъстяващия се мрак… Пред очите ми заиграват фосфоресциращи рисунки. Вятърът сякаш стене край мен.

После изскачам навън!

Отразената от стените светлина е ослепителна, гигантските кристали се издигат наоколо отвсякъде. Препускам край тях по изкачваща се пътека, която извежда от тази местност през върволица покрити с мъх долчинки, където мънички, съвършено кръгли езерца лежат неподвижни като зелени огледала.

Пред мен изникват огромни папрати и аз си проправям път през тях. Чувам далечни звуци като от тромпет.

Взимам завоя, преминавам на тръс… Папратите сега са червени, по-ниски и с по-широки листа… Отвъд тях се простира голяма равнина, която розовее в настъпващата вечер…

Напред, по бледата трева… Мирис на прясна пръст… Планини или облаци в далечината… Отляво прелетяват звезди… Бърз влажен полъх… В небето скача синя луна… Проблясвания сред тъмни пространства… Спомени и тътен… Надигаща се буря…

Силен вятър… Облаци закриват звездите… Ярка назъбена линия разцепва едно дърво от дясната ми страна и то избухва в пламъци… Гъделичкащо усещане… Миризма на озон… Вода плющи върху мен… Ивица светлини отляво…

Ек на копита по калдъръмена улица… Отсреща приближава странно превозно средство… Цилиндрично, пухтящо… Успяваме да се разминем… Зад мен прозвучава вик… Детско лице на осветен прозорец…

Топуркане… Плясък… Витрини и къщи… Дъждът отслабва, замира и спира… Плъзва мъгла, напластява се, все по-гъста, разсейва усилващата се светлина отляво…

Теренът става по-равен, почвата — червеникава… Светлината пред мен грее ярко… Някакъв нов вятър, откъм гърба ми, носи топлина… Въздухът се разделя…

Бледолимоново небе… Забързано към пладне оранжево слънце…

Земята потреперва! Не го правя аз, става съвсем неочаквано… Почвата под краката на коня ми се движи, но има и още нещо. Новото небе, новото слънце, ръждивата пустиня, в която току-що съм влязъл — всичко се свива и разпуска, избледнява и пак се появява. Чува се трясък и когато отзвучава, ние със Звездин се оказваме сами сред бяло нищо — актьори без декори. Стъпваме по празно пространство. Отвсякъде струи светлина и осветява само нас. В ушите ми ечи постоянно пукане, като звука при пролетното топене на ледовете по една руска река, край която бях яздил някога. Звездин, минал през толкова Сенки, сега изцвилва уплашено.

Оглеждам се. Появяват се замъглени очертания, започват да стават по-ясни. Светът около нас се възстановява, ала изглежда някак измит. Част от пигментацията му я няма.

Завиваме наляво, препускаме към нисък хълм, изкачваме го, спираме накрая на върха му.

Черният път. Той също изглежда неестествено… дори повече от всичко останало. Лее се на вълни пред погледа ми и сякаш започва да се люшка, докато го наблюдавам. Пукането продължава, става по-силно…

От север се надига вятър, първоначално лек, но с всеки миг става по-силен. Поглеждам натам и виждам как се струпват тъмни облаци.

Знам, че трябва да бързам, както никога досега. Води се решителната битка между съзиданието и разрушението там, където бях… кога? Няма значение. Вълните се движат от Амбър навън и всичко това също може да изчезне… а и аз, заедно с него. Ако татко не успее да въдвори отново ред.

Плясвам с юздите. Препускаме на юг.

Равнина… Дървета… Някакви разрушени сгради… По-бързо…

Пушек от горски пожар… Огнена стена… Изчезва…

Жълто небе, сини облаци… Минава армада дирижабли…

По-бързо…

Слънцето пада като парче нажежено желязо в кофа с вода, звездите се превръщат в драскотини… Бледа светлина върху прав път… Звуците са в по-мрачна тоналност, вой… Колкото светлината е по-ярка, толкова по-блед е пейзажът… Сиво, отдясно, отляво… Вече по-ярко… Остава само пътят, който да следват очите ми… Воят се извисява до писък… Формите се сливат… Препускаме през тунел от Сенки… Той започва да се вие в кръг…

Въртим се, въртим се… Само пътят е реален… Световете минават край нас… Вече не упражнявам контрол над измененията, а се нося по течението на самата сила, като я насочвам единствено да ме отдалечава от Амбър и да ме запраща към Хаоса… Чувам само фучащия вятър и вика в ушите ми… Никога преди не съм принуждавал властта ми над Сенките да стига до краен предел… Тунелът става гладък и без шевове, като стъкло… Чувствам, че яздя през вихрушка, водовъртеж, през сърцето на торнадо… И Звездин, и аз сме пропити с пот… Обзема ме налудничавата мисъл, че бягам, че нещо ме преследва… Пътят се е превърнал в абстракция… Очите ми парят, когато се опитвам с мигане да ги предпазя от стичащата се пот… Не бих могъл още дълго да издържа на подобна езда… В основата на черепа ми започва да пулсира болка…

Полека дръпвам юздите и Звездин забавя ход…

Стените на тунела ми от светлина стават зърнисти… Петна сиво, черно, бяло, на мястото на хомогенната сянка… Кафяво… Едва загатнато синьо… Зелено… Воят утихва до слабо бучене, изчезва… Вятърът отслабва… Форми идват и си отиват…

Все по-бавно и по-бавно…

Няма никакъв път. Яздя по покрита с мъх земя. Небето е синьо, облаците са бели. Завива ми се свят. Дръпвам юздите. По…

Миниатюрно.

Поглеждам надолу и оставам шокиран. Стоя в покрайнините на селце-играчка. Бих могъл да сложа всяка къща в шепата си, пътчетата са тънки нишки, по тях пълзят съвсем мънички коли…

Хвърлям поглед назад. Смачкали сме няколко от микроскопичните жилища. Оглеждам се. Вляво къщичките са по-малко. Внимателно повеждам Звездин в тази посока и не спираме, докато не излизаме от това място. Става ми мъчно за хората — независимо какви са те, — които живееха там. Но нищо не можех да направя.

Потеглих отново през Сенките, докато стигнах до нещо като изоставена кариера под зеленикаво небе. Усетих се натежал. Слязох от коня, пийнах малко вода, поразтъпках се.

Вдишах дълбоко от влажния въздух, който ме обгръщаше. Вече се намирах далече от Амбър, почти толкова далече, колкото най-много човек би пожелал да отиде и бях напреднал сериозно по пътя си към Хаоса. Рядко преди бях стигал толкова далече. Избрах това място за почивка, защото най-много се доближаваше до представите ми за нормално, които все още можех да удържа. Скоро промените щяха да започнат да стават все по-радикални.

Тъкмо протягах схванатите си мускули, когато високо над мен чух крясъка.

Погледнах нагоре и видях спускащата се тъмна форма. Грейсуондир сам се озова в ръката ми. Но след миг силуетът попадна в лъч светлина и крилете му пробляснаха като разпален огън.

Познатата птица взе да кръжи над мен и накрая кацна на протегнатата ми ръка. Страховитите й очи ме погледнаха със странна разумност, но аз не им обърнах внимание, както при друг случай сигурно бих направил. Прибрах Грейсуондир в ножницата и посегнах към предмета, който птицата носеше.

Рубина на справедливостта.

Разбрах, че с усилията на татко, до каквото и да бяха довели, беше свършено. Лабиринта или бе поправен, или доразвален. Той или беше жив, или мъртъв. Във всички случаи, последствията от действията му сега щяха да се разпростират от Амбър навън, подобно на кръгове от цопнал в езерце камък. Скоро щях да знам повече. А междувременно, имах заповед за изпълняване.

Окачих верижката на врата си и пуснах Рубина върху гърдите си. Яхнах отново Звездин. Птицата от моята кръв изкряска и полетя.

Потеглихме пак напред.

… През страна, където небето просветляваше, докато земята ставаше все по-тъмна. После земята заблестя, а небето потъмня… След това — обратното. И отново. С всяка крачка картината се променяше и щом тръгнахме по-бързо, около нас заигра серия от кадри, които постепенно се превърнаха от трептяща анимация в забързан ням филм. Най-накрая всичко се замъгли.

Край мен прелитаха светещи точки като метеори или комети. Започнах да усещам туптене, сякаш долавях пулса на космоса. Всичко наоколо се завъртя и аз се озовах в средата на вихрушка.

Нещо не беше наред. Изглежда излизаше от контрол. Възможно ли бе последствията от действията на татко вече да бяха стигнали до тази част на Сенките, през която минавах? Изглеждаше малко вероятно и все пак…

Звездин се препъна. Вкопчих се в него, докато падахме, защото не исках да се разделяме в Сенките. Рамото ми се удари в някаква твърда повърхност и аз останах да лежа за момент, зашеметен.

Когато светът около мен отново придоби очертания, седнах и се огледах.

Светлината беше като по здрач, но нямаше никакви звезди. На тяхно място из въздуха се носеха огромни скали с различна форма и размери. Изправих се на крака и обходих с поглед наоколо.

Не беше изключено и неравната каменна повърхност, на която стоях, също да бе канара с големината на планина, плаваща заедно с останалите. Звездин стана и се приближи треперещ към мен. Обгръщаше ни абсолютна тишина. Неподвижният въздух беше студен. Не се виждаше жива душа. Това място не ми харесваше. Не бих спрял тук по собствено желание. Коленичих, за да огледам краката на Звездин. Исках да се махна колкото е възможно по-бързо, за предпочитане — на кон.

Докато се занимавах с това, чух тихо изкикотване, което можеше да идва и от човешко гърло.

Замрях, сложил ръка върху дръжката на Грейсуондир и потърсих източника на звука.

Нищо. Никъде.

И все пак го бях чул. Обърнах се бавно и заоглеждах във всички посоки. Нищо…

Тогава смехът прозвуча отново. Само че този път осъзнах, че идва отгоре.

Взрях се в плаващите скали. Сред всички падащи сенки беше трудно да различа…

Там!

На десет метра над земята и на около трийсет вляво от мен, върху малко островче в небето, стоеше нещо, което приличаше на човек и гледаше към мен. Прецених разстоянието. Каквото и да беше това, реших, че е прекалено далече, за да представлява заплаха. Сигурен бях, че ще съм се махнал, преди то да е успяло да стигне до мен. Понечих да яхна Звездин.

— Няма смисъл, Коруин — извика гласът, който най-малко желаех да чуя точно в този момент. — Тук си като в затвор. Не можеш да излезеш, ако аз не ти разреша.

Усмихнах се, качих се на седлото и измъкнах Грейсуондир.

— Хайде да видим — казах. — Ела да ми попречиш.

— Чудесно — отвърна той и от голата скала бликнаха пламъци, образуваха пълен кръг около мен, запълзяха беззвучно напред.

Звездин полудя. Бързо прибрах Грейсуондир, заметнах края на плаща си върху очите на коня и му заговорих успокоително. Щом го направих, кръгът взе да се разширява и огънят отстъпи към краищата на голямата скала, върху която стояхме.

— Убеди ли се? — долетя гласът. — Това място е съвсем малко. Можеш да го обходиш във всички посоки. Конят ти отново ще се уплаши, преди да си успял да промениш Сенките.

— Сбогом, Бранд — извиках аз и препуснах.

Яздех по скалистата повърхност в широк кръг, обратно на часовниковата стрелка, като прикривах с плаща си дясното око на Звездин, за да не вижда пламъците. Чух как Бранд отново се изсмя, без да съзнава какво правя.

Двойка големи скали… Добре. Профучавам край тях, без да излизам от курса си. Сега назъбена каменна преграда вляво, изкачване, спускане… По пътя ми се редуват сенки и светлини… Така. Надолу… Нагоре. Малко зеленина в онова светло петно… Усещам как започва промяната.

Фактът, че ни е по-лесно да се движим по права линия, не означава непременно, че това е единственият начин. Ала всички ние толкова често го използваме, че сме склонни да забравяме възможността да напредваме и като се движим в кръг…

Чувствах промените по-силно с повторното си приближаване към двете скали. В този момент Бранд също ги усети.

— Чакай, Коруин!

Аз му показах пръст и се врязах между скалите. Спусках се към тесен каньон, осеян с точици жълта светлина. Както ги бях замислил.

Свалих плаща си от главата на Звездин и го подканих с юздите. Каньонът рязко извиваше надясно. Последвахме го до по-добре осветен път, който ставаше все по-широк и светъл, докато напредвахме по него.

… Под надвиснал скален корниз, над него млечнобяло небе, с перлени оттенъци.

Навлизаме навътре, по-бързо, по-бързо… Назъбена скала краси горния край на сипея от лявата ми страна, който зеленее от редки храсти под розовеещо небе.

Яздя, докато зеленината става синя под жълто небе, а каньонът се изкачва и пресреща светлолилава планина, по която се търкалят оранжеви камъни, когато земята се тресе под копитата на коня ми. Пресичам я под кръжащи комети и стигам до брега на кървавочервено море, от което се носи силно ухание. Прекарвам през небето голямо зелено слънце и едно малко бронзово, докато препускам по този бряг. Рубина пулсира на гърдите ми и аз черпя сила от него. Надига се бурен вятър и ни понася през изпълненото с медни облаци небе над пропаст, която изглежда се простира безкрай — с черно дъно, стрелкащи се искри, пушеци с тежка миризма…

Зад гърба ми трещи гръмотевица и не спира… Фини линийки, като пукнатините по стара картина, изскачат пред нас, приближават, вече са навсякъде… Преследва ни студен, убиващ ароматите вятър…

Линийките… пукнатините се разширяват, изпълва ги чернота… Край нас летят тъмни ивици, нагоре, надолу, обратно към себе си… Появява се мрежа, работа на гигантски, невидим паяк, пленява света…

Надолу, надолу, надолу… Отново земята, сбръчкана и кожена като врат на мумия… Пулсиращият ни преход този път е безшумен… Гръмотевицата заглъхва, вятърът отслабва… Последният дъх на татко? Ускорявам ход и бързам напред…

Линиите се свиват, стават фини като на гравюра, после избледняват в светлината на три слънца… Още по-бързо…

Ездач, приближава… Слага ръка върху меча едновременно с мен… Това съм аз. Аз самият се връщам назад? Спонтанно се поздравяваме… Въздухът между нас е като воден слой, който за миг пресъхва… Някакъв ефект като огледалния свят на Луис Карол, като подводната Ребма, като Тир-на Ногт… И все пак далече, далече вляво се извива нещо черно… Препускам по пътя… Той ме води напред…

Бяло небе, бяла земя и никакъв хоризонт… Няма слънце и облаци… Само черната нишка в далечината и блестящите пирамиди наоколо, огромни, смущаващи…

Уморяваме се. Това място не ми харесва… Но поне сме надбягали преследващия ни процес. Дръпвам юздите.

Бях уморен, но усещах странна жизненост в себе си. Тя като че ли идваше откъм гърдите ми… Рубина. Разбира се. Положих усилие да почерпя отново от силата му. Почувствах я как се разлива по тялото ми и едва се удържа в границите му. Беше почти като…

Да. Пресегнах се мислено и наложих волята си върху пустата и геометрична околност. Тя започна да се променя.

Това беше движение. Пирамидите прелитаха край нас, потъмняваха с отминаването си. Светът се обърна с главата надолу и аз сякаш седях върху долната страна на някой облак и наблюдавах пейзажа отдолу-нагоре.

Покрай мен струеше нагоре светлина, от едно жълто слънце под краката ми. То също отмина, пухкавата повърхност потъмня, започна да изстрелва нагоре вода и да разяжда земята. Светкавиците скачаха и удряха света над главата ми, за да го разрушат. На места той се разчупи и парчетата започнаха да падат около мен.

Те взеха да се въртят и ме заля вълна от мрак.

Когато светлината се върна, този път синкава, тя не идваше от определен източник и не огряваше никаква земя.

… През пустотата се проточват безкрайни златни мостове, един от тях проблясва под нас и в този момент. Ние се носим по него и същевременно стоим неподвижни като статуя… Това продължава може би цяла вечност. Феномен, вероятно подобен на хипнотизиращия ефект на магистралите, нахлува в очите ми, опасно ме опиянява.

Правя, каквото мога, за да ускоря хода ни. Минава още една вечност.

Най-накрая далече напред, много бавно въпреки скоростта ни, нараства неясно, мъгляво петно, краят на пътя ни.

Докато стигнем до него, то става огромно — остров сред пустотата, залесен със златни, метални дървета…

Спирам движението, което ни отведе чак дотук и продължаваме напред със собствени усилия. Влизаме в гората. Под краката на Звездин хрущи трева, подобна на алуминиево фолио. Около мен висят странни плодове — бледи и лъскави. Не се чуват никакви издавани от животни звуци. Проправяме си път навътре и стигаме до малка полянка, през която тече живачно поточе. Слизам от коня.

— Братко Коруин — долита отново онзи глас. — Очаквах те.

IV

Обърнах се към дърветата и го загледах как излиза между тях. Не си извадих меча, тъй като и той не бе оголил своя. Насочих съзнанието си към вътрешността на Рубина, обаче. След упражнението, което току-що бях завършил, осъзнах, че мога да правя много повече неща от простото контролиране на времето. Каквато и да беше силата на Бранд, чувствах, че сега разполагам с оръжие, което можеше директно да се изправи срещу нея. Рубина запулсира по-силно.

— Примирие — обяви Бранд. — Става ли? Искам да поговорим.

— Не смятам, че имаме какво още да си казваме — отвърнах му аз.

— Но ако не ми дадеш възможност да говоря, никога няма да го знаеш със сигурност, нали?

Той спря на около седем метра от мен, отхвърли зеления плащ от лявото си рамо и се усмихна.

— Добре. Казвай, каквото имаш да казваш.

— Там, преди, се опитах да те спра заради Рубина — рече Бранд. — Очевидно сега знаеш какво представлява, ясно ти е колко е важен.

Мълчах.

— Татко вече го използва и с прискърбие трябва да ти съобщя, че не успя да изпълни намеренията си.

— Какво? Откъде знаеш?

— Аз мога да виждам през Сенките, Коруин. Мислех, че нашата сестричка те е информирала по-подробно за тези неща. С малко умствено усилие, мога да надникна, където си пожелая. Естествено, бях загрижен как ще приключи тази история. Така че — гледах. Той е мъртъв, Коруин. Усилието беше твърде тежко за него. В един момент загуби контрол над силите, които управляваше и те го унищожиха, малко отвъд средата на Лабиринта.

— Лъжеш! — извиках аз и докоснах Рубина.

Бранд поклати глава.

— Признавам, че бих излъгал, за да постигна това, което искам, но в случая ти казвам истината. Татко е мъртъв. Видях го да пада. Тогава птицата ти донесе Рубина, както той бе повелил. Останахме във вселена без Лабиринт.

Не желаех да му повярвам. Ала не беше изключено татко да се е провалил. Аз имах уверенията на единствения специалист в тези работи, Дуоркин, колко е трудна задачата.

— Ако приемем за момента това, което твърдиш, какво следва после? — попитах.

— Всичко ще се разпадне — отвърна той. — Дори сега, Коруин, Хаоса се раздува, за да запълни вакуума, останал от Амбър. Възникна огромен вихър и той продължава да се разраства. Простира се все по-нашироко, унищожава световете Сенки по пътя си и няма да спре, докато не стигне до Царството на хаоса, което отново ще остане единствено да властва над този свят.

Усетих да ми се завива свят. Затова ли се бях борил, от „Гринуд“, през всичко останало, дотук, за да се стигне до този край? За да видя света лишен от смисъл, форма, съдържание, живот, когато нещата тъкмо бяха почнали да потръгват?

— Не! — произнесох. — Не може да стане така!

— Ще стане, освен ако… — тихо подхвърли Бранд.

— Освен ако какво?

— Освен ако се създаде нов Лабиринт, нов ред, който да запази тази форма на света.

— Имаш предвид да се язди обратно до онази бъркотия и да се направи опит за довършване на работата? Ти сам току-що каза, че Амбър вече не съществува.

— Така е. Разбира се, че нямам това предвид. Мястото е без значение. Където има Лабиринт, там е центърът. Аз мога да го създам и тук.

— Смяташ, че ще успееш да направиш нещо, оказало се непосилно и за татко?

— Длъжен съм да опитам. Аз съм единственият, който има достатъчно познания за това и разполага с необходимото време, преди да са пристигнали вълните на Хаоса. Слушай, признавам всичко, което Файона несъмнено ти е разказала за мен. Кроил съм заговори и съм ги изпълнявал. Сключвал съм сделки с враговете на Амбър. Проливал съм нашата кръв. Опитвал съм се да ти изгоря паметта. Но светът, който познаваме, сега се руши и аз също живея в него. Всичките ми планове — всичко! — ще бъде унищожено, ако не се вземат някакви мерки да се запази реда. Възможно е да съм бил измамен от господарите на Хаоса. С болка го казвам, но вече допускам да е било така. Ала все още не е късно да им попречим. Можем да издигнем новия бастион на реда право тук.

— Как?

— Необходими са ми Рубина… и твоята помощ. Тук ще бъде мястото на новия Амбър.

— Да предположим… само да предположим, че ти дам Рубина. Ще бъде ли новият Лабиринт същия като стария?

Бранд поклати глава.

— Това не е възможно. И Лабиринта, който татко възнамеряваше да създаде, щеше да се различава от онзи на Дуоркин. Никои двама писатели не биха написали един и същ разказ по еднакъв начин. Не могат да се избягнат индивидуалните различия в стила. Колкото и да се старая да изкопирам Лабиринта, моята версия ще бъде малко по-друга.

— А как изобщо би могъл да го направиш — попитах, — след като не си настроен докрай към Рубина? Необходим ти е Лабиринт, за да завършиш процеса на настройката, а — според теб, — Лабиринта е унищожен. Как си го представяш?

— Казах ти, че ще ми трябва твоята помощ — рече той. — Има и друг начин човек да се настрои към Рубина. Той изисква помощта на някой, който вече е настроен. Необходимо е ти да се проектираш още веднъж през Рубина и да ме вземеш със себе си — вътре и през първичния Лабиринт, намиращ се там.

— А после?

— Ами, щом приключим с изпитанието, вече ще бъда настроен докрай. Ти ми даваш Рубина, аз сътворявам нов Лабиринт и отново се захващаме на работа. Светът е спасен. Животът продължава.

— А какво ще стане с Хаоса?

— Новият Лабиринт ще бъде чист, без петно. Те няма да разполагат с път към Амбър.

— След като татко е мъртъв, кой ще управлява новия Амбър?

Бранд хитро се усмихна.

— Трябва да получа нещо за целия този труд, нали? Аз ще рискувам тук живота си, а опасността никак не е малка.

Усмихнах му се в отговор.

— Като се има предвид отплатата, какво би ме спряло да не опитам сам?

— Същото, което попречи на татко да успее — цялата мощ на Хаоса. Нещо като космичен рефлекс ги подтиква към действие, веднага щом някой се захване с тази задача. Аз знам по-добре от теб как да се оправям с тях. Ти никога не би успял. А аз имам някакъв шанс.

— Сега хайде да допуснем, че ме лъжеш, Бранд. Или, за да бъдем учтиви, да кажем, че не си могъл да прецениш правилно в суматохата. Да предположим, че татко се е справил. Да си представим, че точно в този момент съществува чисто нов Лабиринт. Какво би станало, ако ти направиш още един, тук и сега?

— Ами… никога преди не се е случвало подобно нещо. Как бих могъл да ти отговоря?

— Знам ли? — поклатих глава. — Може би по този начин ти пак ще се сдобиеш с твоя собствена версия на реалността? Или ще се отцепи цяла нова вселена — Амбър и Сянка — само за теб? Дали би могла тя да обезсили нашата? Или просто ще си стои настрани? Дали пък няма да се застъпват? Как мислиш?

Бранд вдигна рамене.

— Вече ти отговорих. Никога преди не се е случвало подобно нещо. Откъде бих могъл да знам?

— Но аз мисля, че знаеш или поне предполагаш с голяма сигурност. Смятам, че точно това планираш, че точно това искаш да опиташ… защото нищо друго не ти е останало. Приемам сегашните ти действия като знак, че татко е успял и ти си принуден да изиграеш и последния си коз. Но за това сме ти необходими Рубина и аз. Няма да получиш нито едното, нито другото.

Той въздъхна.

— Очаквах повече от теб. Е, добре. Не си прав, но да оставим това. Изслушай ме само. За да не допусна всичко да пропадне, готов съм да си разделим кралството.

— Бранд — изгледах го аз, — просто изчезвай. Няма да получиш Рубина и помощта ми. Изслушах те и съм убеден, че лъжеш.

— Страх те е — каза той. — Страх те е от мен. Не те обвинявам, че не искаш да ми се довериш. Ала грешиш. Сега аз съм ти необходим.

— Независимо от това, вече съм направил своя избор.

Бранд направи крачка към мен. После още една…

— Ще ти дам каквото поискаш, Коруин. Можеш да имаш всичко, което решиш.

— В Тир-на Ногт бях заедно с Бенедикт, Бранд. Гледах през неговите очи, слушах с неговите уши, когато ти му направи същото предложение. Зарежи това. Аз продължавам със своята мисия. Ако мислиш, че можеш да ме спреш, сега е моментът да опиташ.

Тръгнах решително към него. Знаех, че ще го убия, ако успея да го достигна. Сигурен бях и че няма да успея.

Той се закова на място. После направи крачка назад.

— Правиш голяма грешка.

— Не мисля. Според мен, правя точно каквото трябва.

— Няма да се бия с теб — припряно изрече той. — Не и тук, над бездната. Ти пропиля своя шанс. При следващата ни среща, ще трябва просто да ти отнема Рубина.

— И каква работа ще ти свърши, като не си настроен към него?

— Има и други начини да бъде решен този проблем — по-трудни, но все пак възможни. Ти пропиля своя шанс. Сбогом.

Бранд се скри отново сред дърветата. Последвах го, но той беше изчезнал.

Продължих да яздя нататък, по пътя над нищото. Не желаех да се замислям над възможността Бранд да е казал истината или поне част от нея. Ала нещата, които бе изрекъл, не спираха да ме преследват. Ами ако татко действително се бе провалил? Тогава задачата ми ставаше безсмислена. Всичко вече беше приключено и бе само въпрос на време. Не ми се искаше да погледна назад, за да не би да видя нещо, което ме настига. Поддържах равномерно бърз ход през Сенките. Исках да стигна при останалите, преди вълните на Хаоса да са се разпрострели толкова далече, просто, за да им покажа, че съм верен на Амбър, че накрая съм дал всичко от себе си. После се запитах как ли вървеше истинската битка. И дали изобщо бе започнала, в рамките на това време?

Носех се напред по моста, който сега се разширяваше под едно просветляващо небе. Когато се превърна в златна равнина, аз се замислих над заплахата на Бранд. Дали я бе отправил само, за да посее в мен съмнения, да увеличи притесненията ми и да намали моята ефективност? Нищо чудно. И все, ако иска да вземе Рубина, ще трябва да ми устрои засада. А аз изпитвах уважение към странните му умения в управляването на Сенките. Струваше ми се почти невъзможно да се подготвя за нападението на човек, който е в състояние да наблюдава всяко мое движение и мигновено да се пренася в най-изгодната позиция. Дали щеше да нападне скоро? Едва ли, реших. Първо ще иска да ми опъне нервите… а аз вече бях уморен и доста замаян. Щеше да ми се наложи да спра, да си почина, да поспя — рано или късно. Не бих могъл да измина това огромно разстояние наведнъж, колкото и да пришпорвах Звездин.

Край мен започнаха да прелитат ивици розова, оранжева, зелена мъгла. Те кръжаха и се извиваха, изпълваха света. Пътят под копитата на коня ечеше като метален. От време на време над главата ми прозвучаваха мелодични тонове, като звън на кристал. Мислите ми танцуваха. Спомените от много светове безразборно идваха и си отиваха. Ганелон, моят приятел-враг и баща ми, врагът-приятел, се събираха в един образ и се раздвояваха, раздвояваха се и се събираха. По някое време единият от тях ме попита кой има право да заеме трона. Отначало бях помислил, че е Ганелон, който иска да узнае различните мнения, но сега разбрах, че е бил татко, с желанието да научи какво изпитвам. Той бе преценил. И бе взел решение. А аз отказах. Дали го бях направил поради липса на широк поглед, заради стремеж да се освободя от подобно бреме или обзет от внезапно просветление въз основа на всичко, което ми се бе случило през последните години и бавно се бе трупало в мен, гарантирайки ми по-зрял възглед за ролята на монарха, извън миговете на слава? Не знаех. Припомнях си живота на сянката Земя, как бях изпълнявал и издавал заповеди. Около мен се рееха лица — на хора, които бях познавал през вековете — приятели, врагове, съпруги, любовници, роднини. Лорейн ми махаше с ръка и ме викаше, Мойри се смееше, Дирдри плачеше. Отново се биех с Ерик. Спомних си първото ми минаване през Лабиринта, още като момче, после следващото, когато стъпка по стъпка спомените ми се бяха завръщали. Убийства, кражби, мошеничества, съблазнявания — всичко се появяваше, защото, както казваше Малори, просто си беше там. Не можех дори правилно да подредя събитията във времето. Те не ме притесняваха особено, защото не изпитвах и особена вина. Многото време бе омекотило ръбовете на по-грубите неща и бе наслоило промените в мен. Виждах себе си в отминалите моменти като различни хора, които отдавна съм надраснал. Чудех се как изобщо съм могъл да бъда някои от тях. Докато препусках напред, в мъглите наоколо сякаш се материализираха сцени от миналото ми. Без никакви поетични отклонения. Битки, в които бях участвал, приемаха съвсем действителни форми, като се изключеше пълната тишина — проблясваха оръжия, мяркаха се униформи, развяваха се знамена, лееше се кръв. И хората, повечето отдавна мъртви — преминаваха в мълчаливо шествие край пътя. Никой от тях не беше от моето семейство, но всичките някога бяха означавали нещо за мен. Но не виждах някаква система. Припомнях си благородни постъпки наравно с позорните, врагове, заедно с приятелите. И никой не забелязваше моето минаване — всички бяха заети с отдавна вършени неща. Какво ли представляваше мястото, през което минавах? Дали не беше размита версия на Тир-на Ногт, която съдържаше въздействаща на съзнанието субстанция и прожектираше около мен панорамата „Това е твоят живот“? Или просто започвах да халюцинирам? Бях уморен, разтревожен, притеснен, изтощен и се движех по път, който с монотонността си влияеше на сетивата така, че събуждаше спомени… Осъзнах, че всъщност по някое време съм загубил контрол над Сенките и сега просто се движа по права линия сред тази равнина, пленен в нещо като въплътен нарцисизъм от спектакъла… Осъзнах, че трябва да спра и да си почина — може би дори малко да поспя, — колкото и да се страхувах да го направя тук. Наложително бе да се освободя и да отида на по-спокойно, по-безлюдно място…

Съсредоточих волята си, започнах да изкривявам това обкръжение. Освободих се.

Не след дълго яздех сред суров планински пейзаж и малко по-късно стигнах до пещерата, която си бях пожелал.

Влязох вътре и се погрижих за Звездин. Хапнах и пийнах, колкото да залъжа глада си. Не запалих огън. Увих се в плаща си и в едно одеяло, което бях взел. Стиснах в дясната си ръка Грейсуондир. Легнах с лице към мрака отвъд входа на пещерата.

Направо ми се повдигаше. Знаех, че Бранд е лъжец, но въпреки това бях разтревожен.

Ала винаги много ме е бивало да заспивам. Затворих очи и бях готов.

V

Събуди ме усещането за нечие присъствие. Или може би шум и усещането за нечие присъствие. Както и да е, бях буден и бях сигурен, че не съм сам. Стиснах по-здраво Грейсуондир и отворих очи. Иначе, не помръднах.

През отвора на пещерата нахлуваше мека светлина, подобна на лунната. Съвсем до входа стоеше една фигура, вероятно човешка. Светлината падаше така, че не можех да преценя със сигурност дали фигурата е с лице към мен или гледа навън. Но в този момент тя направи крачка в моята посока.

Скочих на крака и насочих върха на меча си към гърдите й. Фигурата спря.

— Идвам с мир — произнесе на тари мъжки глас. — Подслоних се тук от бурята. Може ли да споделя пещерата ти?

— Каква буря? — попитах аз.

Сякаш в отговор на въпроса ми се чу гръмотевица, последвана от порив на вятъра, който носеше мирис на дъжд.

— Добре, поне дотук говориш истината — рекох. — Настанявай се.

Той седна, доста навътре от входа и опря гръб върху дясната стена на пещерата. Аз си навих одеялото и седнах на него отсреща. Разделяха ни около четири метра. Измъкнах лулата, напълних я и реших да изпробвам клечка от кибрита, който си носех още от сянката Земя. Тя се запали и ми спести много усилия. Пушекът миришеше приятно, смесен с аромата на влажния бриз. Заслушах се в шума от дъжда и заоглеждах тъмните очертания на безименния ми посетител. Обмислих възможностите за някаква заплаха, ала гласът, който се бе обърнал към мен, не беше на Бранд.

— Това не е естествена буря — каза той.

— О? Защо мислиш така?

— Първо, дойде от север. Тук бурите никога не идват от север по това време на годината.

— Ето как възникват легенди.

— Второ, никога не съм виждал някоя буря да се държи по този начин. Цял ден наблюдавам приближаването й — една непоклатима линия, която напредва бавно, а най-отпред сякаш се движи огромно стъкло. И толкова много светкавици, че прилича на чудовищно насекомо със стотици блестящи крака. Съвсем неестествено. А зад бурята всичко остава страшно изкривено.

— Случват се такива неща при дъжд.

— Не и по този начин. Предметите изглежда си променят формата. Стават неузнаваеми. Като че ли бурята разтапя света… или му отнема формата.

Потръпнах. Мислех, че имам достатъчно преднина пред тъмните вълни, че мога малко да си почина. Все пак, той можеше да греши и това да е просто една необичайна буря. Ала не желаех да поемам рискове. Изправих се и се обърнах към дъното на пещерата. Свирнах.

Никаква реакция. Отидох там и започнах да се оглеждам.

— Станало ли е нещо?

— Конят ми е изчезнал.

— Възможно ли е да се е измъкнал навън?

— Сигурно. Макар да мислех, че Звездин има повече мозък.

Приближих се до входа на пещерата, но не можах да видя нищо. За секунди се измокрих почти до кости. Върнах се до мястото си край лявата стена.

— На мен ми се вижда като съвсем обикновена буря — отбелязах. — Понякога в планините стихиите са по-силни.

— Може би познаваш тези места по-добре от мен?

— Не, само минавам оттук… и не е зле вече да продължа пътя си.

Докоснах Рубина. Мислено се устремих към него, влязох вътре, после се разпрострях навън и нагоре. Почувствах бурята около мен и й наредих да спре с червени пулсации от енергия, туптящи в синхрон със сърцето ми. След това се облегнах назад, извадих още една клечка и пак си запалих лулата. На силите, които бях насочил, щеше да им е необходимо време, за да овладеят толкова голяма буря.

— Няма да продължи още дълго — заявих аз.

— Откъде си толкова сигурен?

— Привилегирована информация.

Мъжът се засмя.

— Според някои версии, така трябва да започне свършекът на света… със странна буря, която идва от север.

— Вярно е — съгласих се аз. — Точно такъв е случаят. Ала няма защо да се безпокоиш. Скоро всичко ще приключи, по един или по друг начин.

— Този камък на гърдите ти… от него струи светлина.

— Да.

— Ти се пошегува, че това е краят на света… нали?

— Не.

— Караш ме да мисля за онзи пасаж от Свещената книга: Архангел Коруин ще мине пред бурята, а на гърдите му ще грее светлина… Ти не се казваш Коруин, нали?

— Как продължава нататък?

— … На въпроса накъде се е запътил, той ще отговори: „Към края на света“, където отива без да знае какъв враг ще му помогне срещу друг враг, нито кого ще докосне Рога.

— Това ли е всичко?

— Всичко, което се казва за архангел Коруин.

— И преди съм се сблъсквал с подобни трудности при свещените книги. Загатват достатъчно, за да те заинтригуват, но никога толкова, че в момента да имаш някаква полза от тях. Като че ли авторите им се забавляват с даване на фалшиви надежди. Един враг ще се противопостави на друг? Рога? Аз се предавам.

— А ти накъде си се запътил?

— Няма да е далече, ако не си намеря коня.

Върнах се при входа на пещерата. Бурята отслабваше, зад облаците на запад проблясваше нещо като луна, а още една прозираше зад облаците на изток. Огледах пътя и в двете посоки, след това обходих с поглед и равнината в ниското. Никъде не се забелязваха никакви коне. Обърнах се пак към пещерата. Точно в този миг, обаче, чух далече под мен изцвилването на Звездин.

Извиках на непознатия в пещерата:

— Трябва да тръгвам. Можеш да задържиш одеялото.

Не знам дали той отговори нещо, защото веднага изскочих сред ръмящия дъжд и се втурнах надолу по склона. Отново използвах Рубина и дъждът престана, заменен от мъгла.

Камъните бяха хлъзгави, но успях да преполовя пътя надолу, без да се изпързалям. После спрях — за да си поема дъх и да видя къде се намирам. От това място вече не бях сигурен точно от коя посока е дошло изцвилването на Звездин. Лунната светлина беше малко по-силна, видимостта малко по-добра, но не успях да открия нищо, като разгледах околността. Няколко минути стоях и се ослушвах.

Тогава пак чух изцвилването — някъде по-надолу и вляво от мен, близо до една тъмна канара, купчина камъни или оголена скала. Като че ли действително нещо мърдаше там в сенките. С най-голямата скорост, която смеех да си позволя, аз се втурнах в тази посока.

Щом слязох до същото ниво, продължих напред през кълбяща се ниско над земята, носена от слаб западен вятър мъгла, която се увиваше като сребърни змии около глезените ми. Долових стържене и хрущене, сякаш нещо тежко се влачеше или търкаляше по каменистата повърхност. После зърнах проблясване на светлина в долния край на тъмната маса, към която се приближавах.

Промъкнах се по-близо и видях мънички, човекоподобни, очертани върху правоъгълник от светлина силуети, които се мъчеха да преместят голяма скална плоча. От тяхната посока долетя слабо ехо от конски тропот и още едно приглушено изцвилване. После скалата започна да се движи, затваряйки се като врата, каквато вероятно беше. Осветеният участък намаля, сви се до тънка ивица и изчезна с трясък, след като всички фигурки се бяха мушнали вътре.

Когато най-накрая стигнах до въпросната скала, отново цареше пълна тишина. Притиснах ухо към камъка, но не чух нищо. Ала които и да бяха тези същества, те ми бяха взели коня. Винаги съм мразел конекрадците и в миналото съм убил немалко от тях. А точно в този момент имах нужда от Звездин, както едва ли някога съм се нуждаел от кон. Затова почнах да опипвам наоколо и затърсих ръбовете на каменната врата.

Не беше особено трудно да открия очертанията й с върховете на пръстите си. Сигурно я намерих по-лесно, отколкото бих го направил на дневна светлина, когато всичко щеше да се мержелее еднакво пред очите ми. Щом установих размерите й, заех се да търся нещо като дръжка, за което да я дръпна. Съществата ми се бяха видели дребнички, така че заопипвах ниско.

Най-после открих каквото търсех. Хванах го и дръпнах, но вратата не помръдна. Или те бяха непропорционално силни, или имаше някакъв трик, който ми убягваше.

Все едно. Има си време за любезности и време за груба сила. Бързах и бях ядосан — не ми беше трудно да взема решение.

Задърпах отново скалата, напрегнах мускулите на ръцете си, на раменете, на гърба, като ми се искаше Жерар да беше наблизо. Вратата изскърца. Продължих да тегля. Тя леко помръдна — може би два, три сантиметра — и заяде. Не се отказах, ами удвоих усилията си. Пак се чу изскърцване.

Наведох се назад, смених центъра на тежестта си и запънах левия си крак на скалната стена до портала. Вратата отново изскърца и леко застърга при новото си помръдване — с още близо пет сантиметра. После спря и повече не можах да я поместя.

Пуснах я и застанах пред нея, като разтривах ръце. След това я подпрях с рамо и я бутнах обратно до напълно затворено положение. Поех си дълбоко дъх и я хванах отново.

Пак поставих левия си крак на старото му място. Този път никакво постепенно натоварване. С всичка сила рязко дръпнах и натиснах едновременно.

Нещо отвътре се счупи и падна с дрънчене на земята, а вратата със стържене се отвори на около петнайсет сантиметра. Сега изглежда се движеше по-лесно, затова стъпих здраво на крака и продължих да я дърпам.

Тя се отвори широко, но аз не можах да устоя на желанието си да я избутам, докато се извъртя на пълни сто и осемдесет градуса, блъсна се в скалата от другата страна със силен грохот, счупи се на няколко места, прекатури се и с такъв шум се стовари на земята, че я накара да потрепери, като при падането се отчупиха още няколко парчета.

Грейсуондир се намираше в ръката ми още преди удара. Аз приклекнах и крадешком надзърнах зад ъгъла.

Светлина… Вътре имаше осветление… Мънички лампи, окачени на куки по стените… Стълба… надолу… към по-осветено място… Долових шум… като че ли музика…

Не виждах жива душа. Мислех си, че все някой трябва да е обърнал внимание на ужасната дандания, която бях вдигнал, но музиката продължаваше. Или шумът — по някакъв начин — не бе стигнал до тях, или те пет пари не даваха. И в двата случая…

Изправих се и прекрачих прага. Ботушът ми закачи някакъв метален предмет. Вдигнах го и го разгледах. Изкривено резе. Значи бяха залостили вратата след себе си. Хвърлих го през рамо зад гърба си и тръгнах надолу по стълбата.

Музиката — цигулки и гайди — ставаше по-силна, докато напредвах. От начина, по който се пречупваше светлината, можех да преценя, че някъде вдясно от основата на стълбата имаше нещо като зала. Стъпалата бяха мънички и нямаха край. Реших да не си играя с тях и се плъзнах по перилото.

Когато се обърнах и погледнах към залата, пред очите ми се разкри сцена, сякаш извадена от сънищата на някой пиян ирландец. В запушено, осветено с факли помещение цяла тумба еднометрови човечета, с червени лица и зелени дрехи, танцуваха в такт с музиката или надигаха — както изглеждаше — халби с бира, като тропаха с крака, тупаха се по раменете, смееха се и крещяха. Покрай стената бяха наредени огромни бъчви и пред една от тях чакаха на опашка няколко гуляйджии. В отсрещния край на залата гореше голям огън, а пушекът му се просмукваше навън през цепнатина в скалата, намираща се над два прохода, които водеха нанякъде. Звездин беше завързан за метална халка, забита в стената близо до огъня, а един дребен здравеняк в кожена престилка точеше и нареждаше някакви подозрително изглеждащи инструменти.

Няколко лица се обърнаха към мен, последваха викове и изведнъж музиката спря. Настъпи почти пълна тишина.

Вдигнах заплашително меча си и посочих с върха му към Звездин. Вече всички гледаха в мен.

— Дошъл съм за коня си — заявих. — Или ми го доведете тук, или аз ще отида да си го взема. Ако изберете втория начин, ще се пролее доста кръв.

Откъм дясната ми страна, един от мъжете — доста по-едър и посивял от останалите — си прочисти гърлото.

— Моля да ме извините — започна той, — но как се озовахте тук?

— Ще ви бъде необходима нова врата — отвърнах. — Идете да погледнете, ако ви интересува и може да размислите… след това. Аз ще почакам.

Отместих се от входа и застанах с гръб към стената.

Мъжът кимна.

— Ще погледна.

И се шмугна покрай мен.

Чувствах как породената ми от гнева сила се влива в Рубина и после пак ме изпълва. Част от мен искаше със сеч да си проправя път през стаята, друга част предпочиташе да потърся по-хуманно разрешение при толкова по-дребни от мен противници; а трета и може би най-мъдра част от мен нашепваше, че тези дребосъци може да не са чак толкова безобидни. Затова първо исках да видя доколко говорителят им ще се впечатли от моя начин за отваряне на врати.

След малко той се върна, като старателно ме заобиколи.

— Върнете коня на човека — нареди мъжът.

Залата отново се изпълни с оживени разговори. Отпуснах меча.

— Моля да ни извините — каза същият, който бе дал нареждането. — Ние не желаем да имаме никакви недоразумения с човек като вас. Ще потърсим продоволствия другаде. Не се сърдите, надявам се?

Здравенякът с кожената престилка бе развързал Звездин и се запъти към мен. Докато го водеше през залата, пируващите се отдръпваха да му направят път.

Въздъхнах.

— Ще сметна инцидента за приключен, ще простя и ще го забравя.

Дребосъкът взе една пълна халба от близката маса и ми я подаде. Като видя изражението ми, отпи сам от нея.

— Няма ли да пийнете тогава с нас?

— Защо не? — реших аз, поех халбата и я надигнах, както направи и той с другата в неговата ръка.

Мъжът тихо се оригна и се засмя.

— Това май е нищожно количество за човек с вашите размери. Нека да ви налея още, да ви държи за из път.

Бирата беше хубава, а аз бях ожаднял от положените усилия.

— Добре — склоних.

Той извика да донесат бира и през това време ми доведоха Звездин.

— Можете да завържете юздите ето тук — дребосъкът ми посочи една ниско разположена халка, близо до вратата — и няма да пречи на никого.

Кимнах и го послушах, докато касапинът се отдалечаваше. Вече никой не гледаше към мен. Пристигна кана с бира и моят домакин отново напълни халбите. Единият от цигуларите започна нова мелодия. След малко останалите музиканти се присъединиха към него.

— Отдъхнете си — покани ме дребното човече и побутна с крак към мен малка пейчица. — Щом искате, нека стената ви е зад гърба. Но няма да има никакви номера.

Седнах, той заобиколи масата и се отпусна срещу мен, а каната остана помежду ни. Не беше лошо да си почина няколко минути, да отвлека мислите си за малко от моето пътуване, да пийна от тъмната бира и да послушам жизнерадостната мелодия.

— Няма да се извинявам повече — заговори събеседникът ми, — нито ще давам обяснения. И двамата знаем, че не става дума за недоразумение. Ала не е трудно да се види, че правото е на ваша страна. — Той се ухили и ми намигна. — Затова аз също ще сметна въпроса за приключен. Няма да умрем от глад. Просто пиршеството ни се проваля. Виждам, че носите прекрасен скъпоценен камък. Ще ми разкажете ли за него?

— Камък като камък — вдигнах рамене аз.

Танците се възобновиха. Разговорите станаха по-гръмогласни. Аз си допих халбата и мъжът я напълни отново. Огънят разливаше топлината си наоколо. Нощният студ постепенно напусна костите ми.

— Уютно местенце сте си направили — отбелязах.

— Да, така е. Използваме го от незапомнени времена. Искате ли да разгледате наоколо?

— Не, благодаря.

— Предполагах, че ще откажете, но бях длъжен като домакин да ви предложа. Ако желаете, можете и да потанцувате.

Поклатих отрицателно глава и се засмях. Мисълта да се разшетам тук събуди представи като илюстрации към Суифт.

— Все пак, благодаря.

Дребосъкът измъкна отнякъде глинена лула и се зае да я пълни. Аз почистих моята и също почнах да я пълня. Някак всички опасности бяха останали зад гърба ми. Той изглеждаше много сърдечно дребно човече, а и останалите ми се виждаха съвсем безобидни с тяхната музика и весели танци.

И все пак… бях чувал разни истории, макар и на друго място, толкова далече оттук… Как се събуждаш на сутринта, гол, насред пусто поле, а наоколо няма и следа от всичко това… Знаех и все пак…

Няколко чаши бира не бяха кой знае каква заплаха. Чувствах се затоплен, жалванията на гайдите и риданията на цигулките звучаха приятно след уморителното пътуване през Сенките. Седях облегнат назад и пушех. Наблюдавах танцуващите.

Дребното човече говореше и не спираше. Никой друг не ми обръщаше внимание. Добре. Слушах някакви фантастични истории за рицари, войни и съкровища. Макар да надавах само половин ухо, разказите ме омайваха и на два, три пъти дори ме накараха да се разсмея.

Дълбоко в мен вътрешният по-мъдър глас ме предупреждаваше: Хайде, Коруин, поседя достатъчно. Време е да тръгваш…

Но, като че ли с магия, чашата ми продължаваше да е все пълна и аз постоянно я надигах и отпивах от нея. Още една, добре, може още една.

Не, казваше вътрешният ми глас, недей. Не усещаш ли, че те омагьосва?

Не смятах, че някакво си джудже е способно да ме напие така, че да падна под масата. Ала бях уморен и почти не бях ял. Май щеше да е по-разумно…

Улових се, че клюмам. Оставих лулата си на масата. При всяко мигване ми беше по-трудно отново да си отворя очите. Вече се бях затоплил приятно, мускулите ми се отпускаха и постепенно преставах да ги усещам.

За втори път се улових, че клюмам. Опитах се да мисля за мисията си, за личната си безопасност, за Звездин… Измърморих нещо, все още полубуден под затворените си клепачи. Щеше да е толкова хубаво просто да поседя така още половин минута…

Музикалният глас на дребосъка стана съвсем монотонен, отделните думи се сляха. Всъщност, нямаше никакво значение какво казва…

Звездин изцвили.

Рязко седнах изправено, с широко отворени очи и разкрилата се пред мен картина прогони цялата сънливост от съзнанието ми.

Музикантите продължаваха да свирят, но никой вече не танцуваше. Пируващите тихичко се приближаваха към мен. Всеки държеше по нещо в ръка — бутилка, тояга, нож. Мъжът с кожената престилка размахваше сатър. Събеседникът ми тъкмо бе грабнал яката пръчка, облегната на стената до него. Няколко души се бяха въоръжили с по-дребни мебели. От пещерите край огнището изскачаха още дребосъци, които носеха тояги и камъни. Не бе останала и следа от веселието, лицата им сега бяха или безизразни, или изкривени от злоба, или гадно ухилени.

Гневът ми се върна, ала този път не приличаше на изпепеляващата ярост, която бях изпитвал преди. Като гледах пълчищата пред себе си, нямах желание да ги предизвиквам. Благоразумието надделя над чувствата ми. Имах мисия. Не биваше да си рискувам тук главата, ако можех да измисля някакъв друг начин да се справя с положението. Ала бях сигурен, че в случая не мога да се измъкна с уговорки.

Дълбоко си поех въздух. Видях, че са готови да се нахвърлят срещу мен и изведнъж се сетих за Бранд и Бенедикт в Тир-на Ногт, Бранд без дори да е настроен докрай към Рубина. Отново почерпих сила от този огнен камък, застанах нащрек и се приготвих да я използвам, ако се стигнеше дотам. Но първо щях да изпробвам нервната им система.

Не знаех точно как го направи тогава Бранд, затова просто влязох мислено в Рубина, както постъпвах, когато променях времето. Странно, музикантите продължаваха да свирят, като че ли тези действия на дребосъците бяха просто някакво зловещо продължение на веселите им танци.

— Не мърдайте — изрекох гласно аз и вложих в думите си пълен заряд воля. Изправих се на крака. — Замръзнете. Превърнете се в статуи. Всички.

Почувствах в/върху гърдите си силно туптене. Усетих как огнените сили се разливат навън, точно както в случаите, когато преди бях използвал Рубина.

Дребните ми нападатели се заковаха на място. Най-близките се вкамениха, ала отзад все още се забелязваше движение. После гайдите издадоха жално квичене и цигулките замлъкнаха. Все пак още не бях сигурен, дали съм стигнал дотам или те са спрели сами, виждайки ме да ставам.

Тогава осъзнах мощните вълни сила, които се излъчваха от мен и обхващаха цялата зала в затягаща се хватка. Убедих се, че всички са впримчени в тази материализация на моята воля, пресегнах се и развързах Звездин.

Като ги държах с пълна концентрация, каквато използвах при най-трудните си преминавания през Сенките, поведох Звездин към изхода. Там се обърнах за последен поглед към замръзналата си публика и побутнах Звездин да се изкачи по стълбите. Докато го следвах, се ослушвах, но отдолу не долитаха никакви шумове от възобновено движение.

Когато излязохме навън, зората вече просветваше на изток. И за мое учудване, докато яхвах Звездин, прозвуча далечен стон на цигулки. След секунди към тях се присъединиха и гайдите. За тях изглежда нямаше никакво значение дали са успели или не в покушението си срещу мен; забавата им щеше да продължи.

Насочих се на юг и след малко видях една дребна фигурка да ми маха от пещерата, която току-що бях напуснал. Беше техният старейшина, с когото се бях наливал. Дръпнах юздите, за да чуя по-добре думите му.

— Накъде си се запътил? — извика той след мен.

Защо не?

— Към края на света! — изкрещях му в отговор.

Той се впусна в бърз танц върху останките от вратата им.

— Желая ти всичко най-хубаво, Коруин! — викна дребосъкът.

Махнах му. И защо не, наистина? Понякога е толкова трудно да се отдели танцьорът от танца.

VI

Прекосих по-малко от километър в посоката, която беше юг и всичко свърши — земята, небето, планините. Намирах се пред стена от бяла светлина. Тогава си спомних непознатия в пещерата и неговите думи. Той смяташе, че тази буря заличава света, че тя отговаря на стихията, описана в някаква местна легенда за апокалипсиса. Изглежда беше прав. Това сигурно е била вълната Хаос, за която говореше Бранд и тя явно помиташе всичко по пътя си. Ала този край на долината бе останал недокоснат. Защо ли?

После си спомних как се бях втурнал в дъжда. И как използвах Рубина и силата на Лабиринта в него, за да спра бурята над околността. Ами, ако е било нещо повече от обикновена буря? И преди Лабиринта е надделявал над Хаоса. Възможно ли бе тази долина, в която бях спрял дъжда, да се окажеше сега само островче сред морето от Хаос? И ако бе така, как щях да продължа?

Погледнах на изток, откъдето просветляваше денят. В небето не се издигаше слънце, а по-скоро някаква огромна, ослепително излъскана корона, през чийто център висеше блестящ меч. Отнякъде долетя птича песен, с трели почти като смях. Облегнах се напред и покрих лицето си с длани. Каква лудост…

Не! И преди бях минавал през разни странни Сенки. Колкото повече се отдалечаваха от Амбър, толкова по-особени ставаха. Докато… Какво си бях помислил тогава, през онази нощ, прекарана в Тир-на Ногт?

Припомних си два реда от един разказ на Айзък Дайнисън, редове, които ме бяха смутили достатъчно, за да ме накарат да ги запомня, въпреки че тогава бях Карл Кори: „… Малко хора могат да заявят, че са се освободили от вярването, че светът, който виждат около себе си, всъщност е плод на тяхното въображение. Значи ли това, че сме доволни от него, че изпитваме гордост?“ Обобщение на любимата за нашето семейство философска тема. Ние ли създаваме световете Сенки? Или те си съществуват, независимо от нас, и само чакат ехото на стъпките ни? Или истината е някъде по средата? Неочаквано се разсмях, като си помислих, че може никога да не узная отговора. И все пак, бях разсъждавал онази нощ, трябва да има някакво място, място, където идва краят на Аза, място, където солипсизмът вече няма да е правдоподобен отговор за местата, които посещаваме и нещата, които откриваме. Съществуването на това място, тези неща, казват че поне тук има разлика, а щом я има тук, то може да я има и във всички Сенки, да ги откъсне от Аза, да ограничи нашето его върху по-малка сцена. Защото тук, чувствах аз, бе такова място, място, където изразът: „Значи ли това, че сме доволни от него, че изпитваме гордост?“ не беше необходим. Каквито и да бяха най-дълбоките ми вярвания, усещах, че съм на път да вляза в земите на пълното не-аз. Оттук нататък можеше да съм лишен от силата да направлявам Сенките.

Седнах изправено в седлото и примижах срещу блясъка. Подканих с думи Звездин и разтърсих юздите. Тръгнахме напред.

За миг усещането беше, че яздя през мъгла. Само че тук бе страхотно светло и не се чуваше абсолютно нищо. После започнахме да падаме.

Да падаме или да се носим. След първоначалния шок беше трудно да се каже. Първо изпитвах чувството, че летим надолу — усилено може би и от факта, че Звездин изпадна в паника. Ала нямаше никаква опора за краката му и след известно време конят престана да се движи, като се изключи силното му треперене и тежкото дишане.

Преместих юздите в дясната си ръка и стиснах Рубина с лявата. Не знаех как точно да го пожелая, нито какво да направя, но исках да прекося това място на ярко нищо, отново да открия пътя и да продължа към крайната си цел.

Загубих представа за времето. Усещането за падане бе изчезнало. Дали се движех или просто висях? Нямаше как да разбера. Дали ярката светлина беше действително светлина? И тази мъртвешка тишина… Потреперах. Тук лишаването от сетива беше дори по-голямо, отколкото в дните на моята слепота, в старата ми килия. Тук нямаше нищо — нито шум от претичващ плъх, нито стърженето на лъжицата ми по вратата; нямаше влага, студ и повърхности. Продължих да излъчвам волята си през Рубина…

Проблясване.

Визуалното пространство от дясната ми страна като че ли се разкъса за миг, почти подсъзнателно по краткотрайност. Устремих съзнанието си натам и не почувствах нищо.

Всичко бе станало толкова бързо, че не бях сигурен дали е било наистина. Спокойно би могло да е халюцинация.

Ала то сякаш се случи отново, този път от лявата ми страна. Колко време бе изминало междувременно, не можех да кажа.

Тогава чух нещо като стенание, което идваше отникъде. Също съвсем за кратко.

После — и за първи път, бях сигурен — се мярна сивобял пейзаж като повърхността на Луната. Появи се и изчезна, може би за секунда, в една малка област от периферното ми зрение, далече наляво. Звездин изпръхтя.

От дясната ми страна изникна гора — в сиво и бяло, — наклонена, като че ли се разминавахме под някакъв невъзможен ъгъл. Само фрагмент, просъществувал по-малко от две секунди.

След това части от горяща сграда под мен… Безцветни…

Откъслечно виене над главата ми…

Призрачна планина, по чийто най-близък склон се спуска факелно шествие…

Обесена на висок клон жена, със стегнато около врата й въже, изкривена настрани глава, завързани зад гърба й ръце…

Планини, обърнати наопаки, бели; черни облаци под тях…

Изтракване. Слабо усещане за вибрации, като че ли за миг сме докоснали твърда повърхност — кракът на Звездин може би се е опрял в камък. Усещането изчезва…

Проблясване.

Глави, търкалящи се надолу, кървави дири след тях… Смях отникъде… Закован за стена мъж, с главата надолу…

Отново бялата светлина, носи се на кълба, приижда на вълни…

Изтракване. Проблясване.

За миг, колкото трае един удар на сърцето, ние се движим по равен път под небе на чертички. Щом всичко изчезва, аз веднага го потърсвам отново, през Рубина.

Изтракване. Проблясване. Изтракване. Тътен.

Каменист път, водещ към висок планински проход… Все още безцветен, светът… Зад гърба ми, трясък като от гръмотевица…

Извъртях Рубина и го насочих като лупа, щом светът започна да избледнява. Успях да го върна… Два, три, четири… броях ударите на копитата, ударите на сърцето си по ехтящата околност… Седем, осем, девет… Светът стана по-ярък. Поех си дълбоко дъх и тежко въздъхнах. Въздухът беше студен.

Между гръмотевиците и тяхното ехо, чувам шум от дъжд. Върху мен не пада нищо, обаче.

Погледнах назад.

На около сто метра видях огромна стена от изливащ се дъжд. През нея съвсем слабо прозираха очертанията на планините. Пришпорих Звездин и започнахме да се движим малко по-бързо по почти равен каменист участък между два върха, подобни на кули. Светът пред нас все още е само скица в черно, бяло и сиво, небето е разделено на редуващи се ивици тъмно и светло. Влязохме в прохода.

Започнах да треперя. Искаше ми се да дръпна юздите, да спра, да си почина, да ям, да пуша, да сляза от коня и да се разходя наоколо. Ала всичко още твърде силно напомняше за онзи изтрит от бурята свят, за да си позволя каквото и да било отпускане.

Звънът от копитата на Звездин ехтеше из прохода, където скалите от двете страни се издигаха право нагоре към нашареното като зебра небе. Надявах се планините да спрат бурята, но инстинктивно долавях, че няма да могат. Това не беше обикновена буря и аз изпитвах ужасното чувство, че тя се простира назад чак до Амбър и щях да попадна в капана й и да се загубя в нея завинаги, ако не беше Рубина.

Докато наблюдавах странното небе, около мен се завъртя вихрушка от бледи цветя и освети пътя ми. Приятен аромат изпълни въздуха. Гръмотевиците зад гърба ми заглъхнаха. Скалите покрай мен бяха пронизани от сребърни жилки. Светът изглеждаше здрачен от осветлението и когато се измъкнах от прохода, видях под себе си долина в чудновата перспектива, с невъзможни за измерване разстояния, пълна с естествени на вид островърхи кули и минарета, които отразяваха подобната на лунна светлина от ивичестото небе. Тази картина ми напомни една нощ в Тир-на Ногт, осеяна със сребристи дървета, посипана с езерца-огледала, пресичана от носещи се духове, на места почти на стъпаловидни тераси, прорязани от нещо, прилично на продължение на пътя, който следвах. Долината се лееше на вълни и навяваше тъга, обагрена с непонятни петънца от ярка светлина, лишена от всякакъв признак за обитаемост.

Без да се поколебая, започнах да се спускам. Земята около мен беше суха и бяла като кост… а онова там, в далечината вляво, не беше ли едва забележим черен път? С труд успявах да го различа.

Вече не бързах, тъй като виждах, че Звездин е уморен. Ако бурята не ни настигнеше твърде скоро, смятах, че ще можем да си починем край едно от езерцата в долината под нас. И аз самият бях уморен и гладен.

Докато се спускахме, не спирах да се оглеждам, но не забелязах нито хора, нито животни. Вятърът издаваше нежен, пеещ звук. Покрай пътя се полюшваха бели цветя, когато стигнах в ниското, където започваше растителността. Хвърлих поглед назад и видях, че бурята още не е прехвърлила планинското било, ала облаците продължаваха да се трупат зад него.

Яздех все по-надолу сред тази странна местност. Цветята отдавна бяха престанали да се сипят около мен, но във въздуха се долавяше слаб аромат. Не се чуваше никакъв друг шум, освен звуците, които ние издавахме и свиренето на постоянния вятър, идващ от дясната ми страна. Навсякъде наоколо се издигаха странни скални образувания, почти напомнящи скулптури с чистотата на линиите си. Още се носеха мъгли, а бледата трева влажно проблясваше.

Докато следвах пътя към залесения център на долината, перспективата продължаваше да се променя около мен, изкривяваше гледката, променяше разстоянията. Изоставих пътя и кривнах наляво към близкото, както ми се струваше езерце и то сякаш взе да се отдалечава, докато напредвах. Когато все пак накрая стигнах до него, слязох от седлото и топнах пръста си във водата, за да я опитам — тя се оказа ледена и сладка.

Напих се хубаво и уморено седнах да погледам как пасе Звездин, докато аз преглъщах студената храна от торбата си. Бурята все още се мъчеше да прехвърли планините. Задълго се вгледах в нея. Ако татко се бе провалил, значи това беше началото на Армагедон и цялото ми пътуване ставаше безсмислено. Нямаше никакъв смисъл да потъвам в подобни мисли, защото знаех, че трябва да продължа, каквото и да ставаше. И все пак, не можех да се спра. Нищо чудно да стигнех до местоназначението си, да видех как печелим битката и после всичко да бъдеше изтрито. Нямаше смисъл… Не. Не беше безсмислено. Щях да се опитам и щях да продължа да се опитвам до самия край. Това беше достатъчно, дори всичко да се окажеше напразно. Проклетият му Бранд! Като начало…

Стъпки.

За миг бях на крака, обърнат натам, с ръка върху дръжката на меча.

Срещу мен стоеше жена, дребничка, облечена в бяло. Имаше дълга черна коса, дълбоки тъмни очи и се усмихваше. Носеше плетена кошница, която постави на земята между нас.

— Сигурно си гладен, благородни рицарю — заговори тя на тари със странен акцент. — Видях те да идваш. И ти донесох това.

Усмихнах се и заех по-нормална поза.

— Благодаря — рекох. — Аз съм… Аз съм Коруин. А ти?

— Лейди — каза тя.

Повдигнах вежда.

— Благодаря ти… Лейди. Тук някъде ли живееш?

Жената кимна и коленичи да отвори кошницата.

— Да, домът ми се намира ей там, край езерото — посочи с брадичка на изток… към черния път.

— Разбирам — измърморих аз.

Храната и виното в кошницата изглеждаха истински, пресни, апетитни, по-хубави от студената ми дажба. Бях подозрителен, разбира се.

— Ще хапнеш ли заедно с мен? — попитах.

— Ако желаеш.

— Желая.

— Чудесно.

Тя постла покривка, седна срещу мен, извади храната от кошницата и я подреди помежду ни. После я сервира и бързо опита от всичко по малко. Почувствах се малко подъл в този момент, но само малко. Не беше обичайно на подобно място да живее жена, очевидно сама и да чака с нетърпение да мине първия срещнат, за да го подкрепи. Дара също ме бе нахранила при първата ни среща; и тъй като може би наближавах края на пътешествието си, сега бях вероятно в териториите на врага. Черният път се намираше прекалено близо и на няколко пъти улових Лейди да гледа към Рубина.

Но времето минаваше приятно и ние се опознахме по-добре, докато се хранехме. Тя беше великолепен слушател, смееше се на всичките ми шеги, караше ме да говоря за себе си. Повечето време ме гледаше в очите и всеки път, като ми подаваше нещо, пръстите ни се докосваха. Ако ме омагьосваше по някакъв начин, поне го правеше много приятно.

Докато се хранехме и разговаряхме, аз държах под око и напредването на бурята. Тя най-после прехвърли билото на планината и започна да се спуска по склона. Щом разчисти покривката, Лейди забеляза посоката на погледа ми и кимна.

— Да, приближава — отбеляза тя, сложи последните остатъци в кошницата и седна до мен, с бутилката и чашите ни в ръце. — Ще пием ли за нея?

— Ще пия с теб, но не за нея.

Лейди наля.

— Няма значение — каза тя. — Вече няма — постави ръка на лакътя ми и ми подаде с другата чашата.

Взех я и погледнах надолу към Лейди. Тя се усмихна. Чукна ръба на чашата си в моята. Пихме.

— Ела сега у дома — хвана ме за ръката тя, — където ще прекараме приятно часовете, които остават.

— Благодаря — отвърнах. — Друг път, макар че това би било хубав десерт след чудесното ядене. За жалост, аз трябва да тръгвам. Дългът ме зове, времето не чака, имам мисия.

— Добре — отстъпи тя. — Не е толкова важно. А за твоята мисия всичко ми е известно. И тя не е чак толкова важна. Вече.

— Оо? Трябва да си призная, че напълно очаквах да ме поканиш да се позабавляваме някъде, в резултат на което щях да се озова сам и безнадеждно изгубен върху студения склон на някой хълм.

Лейди се разсмя.

— Трябва да призная, че намеренията ми бяха точно такива, Коруин. Ала вече не са.

— Защо?

Тя махна към приближаващия се разрушителен фронт.

— Сега не е нужно да те задържам. Виждам, че Царството на хаоса е победило. Никой не може да направи нищо, за да спре напредването на Хаоса.

Потреперах леко и Лейди напълни отново чашите ни.

— Но аз бих предпочела да не ме оставяш в такъв момент — продължи тя. — До няколко часа бурята ще стигне тук. Какъв по-хубав начин да прекараме последните си мигове от това да си правим компания? Няма нужда дори да ходим до моя дом.

Наведох глава и тя се притисна към мен. Защо пък не. Жена и бутилка — винаги съм желал така да завърша дните си. Пийнах си от виното. Вероятно беше права. И все пак си помислих за подобието на жена, което се бе вкопчило в мен на черния път, когато бягах от Авалон. Първо бях отишъл да й помогна и тя бързо ме бе омаяла със свръхестествената си привлекателност… а после, когато свалих маската й, видях, че всъщност зад нея няма абсолютно нищо. Това дяволски ме беше стреснало тогава. Но, без да се настройвам прекалено философски, всеки си има цяла лавица маски за различни случаи. Чувал съм, че психолозите ги заклеймявали от години. И все пак, срещал съм хора, които първоначално много са ми допадали, а после, щом съм виждал какво представляват, съм ги намразвал. Понякога те се оказваха като онова подобие на жена — отдолу нямаше нищо. И съм установявал, че нерядко маската е много по-приемлива от нейната алтернатива. Така че… Момичето, което държах в ръцете си, може наистина да бе чудовище отвътре. И сигурно беше. Не сме ли повечето от нас? Но определено имаше и по-лоши начини да напусна този свят, ако вземех решение да се откажа сега. Тя ми харесваше.

Допих си виното. Лейди посегна да ми налее пак и аз спрях ръката й.

Тя погледна нагоре към мен. Усмихнах й се.

— Ти почти ме убеди.

После затворих очите й с четири целувки, за да не разруша магията и отидох да яхна Звездин.

— Сбогом, Лейди.

Тръгнах на юг, докато бурята като кипнала вълна си проправяше път надолу към долината. Пред мен се издигаха още планини и пътят водеше към тях. Небето все още бе на ивици, черни и бели, и те като че ли леко се движеха. Общият ефект продължаваше да наподобява паднал здрач, макар че по черните ивици не блещукаха никакви звезди. Още имаше ветрец, още се носеше аромат край мен… и тишината, изкривените монолити и сребристата растителност, още сияеща от влага. Парцаливи късове мъгла се извиваха наоколо. Опитах се да разместя Сенките, но беше трудно, а аз бях уморен. Нищо не излезе. Почерпих сила от Рубина, като се опитах да прехвърля част от нея и на Звездин. Движехме се равномерно, докато най-после пътят пред нас се заизкачва нагоре и се устреми към нов проход, по-назъбен от онзи, през който бяхме минали. Спрях и погледнах назад: вече около една трета от долината беше погълната от приближаващото подобие на буря. Помислих си за Лейди и нейното езеро, нейния дом. Поклатих глава и продължих.

С приближаването към прохода пътят ставаше все по-стръмен и Звездин забави ход. Белите ивици небе над главите ни придобиваха червеникав оттенък, който постепенно ставаше по-дълбок. Като стигнахме началото на прохода, целият свят изглеждаше обагрен с кръв. Щом навлязохме в широкия, скалист каньон, срещу нас задуха силен вятър. Теренът стана по-равен, макар че продължавахме да се изкачваме и аз все още не можех да видя какво има след прохода.

Както яздех, нещо изтрака в скалите от лявата ми страна. Погледнах нататък, но не видях нищо. Реших, че е било падащ камък. След половин минута Звездин потръпна под мен, изцвили ужасяващо, изви се рязко надясно, после започна да се свлича на лявата си страна.

Отскочих встрани и когато и двамата паднахме, видях, че ниско зад десния преден крак на Звездин стърчи дълга стрела. Изтъркалях се по-далеч от него и щом спрях на едно място, погледнах нагоре в посоката, от която трябва да бе дошла.

Върху скалния ръб от дясната ми страна, на около десет метра над мен, стоеше фигура на мъж с арбалет. Той вече обтягаше назад тетивата и се приготвяше за нов изстрел.

Знаех, че не мога да стигна до него навреме, за да го спра. Затова потърсих някакъв камък с размери като на бейзболна топка, намерих едни в основата на скалата зад гърба ми, грабнах го и се помъчих да не позволя на яростта да ми попречи да хвърля точно. Тя не ми попречи, може би дори прибави малко допълнителна сила в замаха ми.

Камъкът го улучи в горната част на лявата ръка, той извика и изпусна арбалета. Оръжието изтрополи по камъните и спря от другата страна на пътя, почти точно срещу мен.

— Мръсен негодник! — изкрещях аз. — Ти уби коня ми! Ще платиш с главата си за това!

Пресякох пътя и се огледах за най-бързия начин да се кача горе при него. Видях такава възможност вляво от мен. Забързах натам и започнах да се катеря. Миг по-късно светлината падаше под по-подходящ ъгъл и успях да видя както трябва мъжа, свит почти надве, разтриващ ръката си. Беше Бранд. Косата му изглеждаше още по-червена на тази кървава светлина.

— Свършено е с теб, Бранд — заявих аз. — Единственото, което ми се иска, някой да го бе направил много по-отдавна.

Той се изправи и ме изгледа за момент как се катеря. Не посегна към меча си. Само, когато стигнах горе, може би на около седем метра от него, кръстоса ръце пред гърдите си и наклони глава.

Измъкнах Грейсуондир и заприближавах. Признавам, че бях готов да го убия в тази и в каквато и да било друга поза. Червената светлина стана по-дълбока и ние изглеждахме, сякаш бяхме окъпани в кръв. Вятърът виеше наоколо, а от долината под нас се носеше гръмотевичен тътен.

Бранд просто се стопи пред очите ми. Очертанията му станаха неясни и когато стигнах до мястото, където стоеше, той бе изчезнал напълно.

Заковах се на място и взех да проклинам, като си спомних думите, че той се бил превърнал в нещо подобно на жива Фигура и можел за съвсем кратко време да се прехвърля, където си пожелае.

Отдолу долетя някакъв звук…

Втурнах се към ръба и погледнах. Звездин продължаваше да рита и да кърви, а видът му разкъса сърцето ми. Но той не беше единствената разстройваща гледка.

Бранд беше под мен. Той бе вдигнал арбалета и започваше отново да го зарежда.

Огледах се за друг камък, ала нямаше под ръка. Тогава забелязах един малко по-далеч, в посоката, от която бях дошъл. Забързах натам, прибрах меча и вдигнах камъка. Той беше с размерите на пъпеш. Върнах се при ръба и потърсих Бранд.

Не се виждаше никакъв.

Изведнъж се почувствах ужасно уязвим. Бранд умееше да се прехвърля, където си поиска и точно в този момент може би се прицелваше в мен. Хвърлих се на земята, като паднах върху донесения камък. След миг чух стрелата да се блъсва от дясната ми страна. Този звук беше последван от смеха на Бранд.

Изправих се пак, знаейки, че му трябват поне няколко мига, за да зареди оръжието си. Погледнах по посока на смеха и го видях върху каменния корниз на отсрещната страна на прохода — на около пет метра по-високо от мен и на близо двайсет метра разстояние.

— Съжалявам за коня — обади се той. — Целех се в теб. Но този проклет вятър…

Аз вече бях забелязал една ниша и се втурнах към нея, като държах камъка вместо щит. Оттам го загледах как опъва тетивата.

— Труден изстрел — извика Бранд и вдигна оръжието. — Предизвикателство за моето майсторство. Ала със сигурност си струва усилията. Пък и имам още много стрели.

Той се разсмя, прицели се и стреля.

Приведох се, като държах камъка пред корема си, но стрелата удари на около половин метър вдясно от мен.

— Допусках, че точно така може да стане — заяви Бранд и започна отново да зарежда оръжието. — Трябва, обаче, да установя влиянието на вятъра.

Огледах се за по-дребни камъни, които да използвам за муниции, както бях направил преди. Наоколо нямаше никакви. Замислих се тогава за Рубина. Предполагаше се, че той би трябвало да ме спаси, ако съм заплашен от непосредствена опасност. Но имах неприятното усещане, че за това бе нужно заплахата да е наблизо, а Бранд го знаеше и се възползваше от тази особеност. И все пак, дали не можех да направя нещо друго с Рубина, за да му попреча? Виждаше ми се твърде далече за номера с парализата, но веднъж вече го бях победил с контрола над времето. Зачудих се колко ли е далече бурята. Потърсих я мислено. Установих, че ще ми трябват минути, с каквито не разполагах, за да създам необходимите условия и да стоваря някой гръм върху главата му. Но виж, ветровете бяха друго нещо. Насочих се към тях, улових ги…

Бранд беше почти готов за следващия си изстрел. Вятърът засвири през каньона.

Не зная къде удари поредната му стрела. Не беше около мен във всеки случай. Той се зае отново да зарежда арбалета. Аз започнах да подготвям обстановката за гръмотевица…

Когато Бранд нагласи стрелата и пак вдигна оръжието, аз отново пуснах вятъра. Видях го да се прицелва, после си пое дъх и замръзна. Накрая свали арбалета и се загледа в мен.

— Току-що ми хрумна — извика той, — че държиш този вятър в джоба си. Прав ли съм? — Огледа се на всички страни. — Не е честно, Коруин. Но сигурно бих могъл да намеря място, където това да е без значение. Аха!

Продължавах да подготвям гръмотевицата, с която да го ударя, но ми трябваше още време. Погледнах към мрачното небе на червени и черни ивици — над нас се оформяше нещо като облак. Щях да успея, но не веднага…

Бранд избледня и отново изчезна. Започнах трескаво да го търся.

И в този момент той се появи пред мен. Бе дошъл от моята страна на каньона. Стоеше на десетина метра в южна посока, а вятърът духаше в гърба му. Знаех, че не бих могъл да го обърна навреме. Помислих си, дали да не хвърля камъка. Ала Бранд сигурно щеше да се наведе, а аз щях да остана без никаква защита. От друга страна…

Той вдигна арбалета към рамото си.

Спри, извика собственият ми глас в съзнанието ми, докато продължавах да размествам небето.

— Преди да стреляш, Бранд, искам да ми кажеш нещо. Става ли?

Той се поколеба, после свали леко оръжието.

— Какво?

— Истина ли е онова, което ми каза: за татко, за Лабиринта, за настъпването на Хаоса?

Бранд отметна назад глава и се разсмя — цяла серия от кратки излайвания.

— Коруин — заяви след това, — не мога да ти опиша какво удоволствие ще ми достави да те гледам как умираш, без да знаеш нещо, което е толкова важно за теб.

Той отново се разсмя и започна да вдига оръжието. Аз се приготвих да хвърля камъка и да се втурна към него. Ала никой от нас не успя да изпълни намеренията си.

Силен крясък долетя откъм небето и сякаш част от него се откъсна и падна върху главата на Бранд. Той изкрещя и изпусна арбалета. Вдигна ръце, за да прогони съществото, което го бе нападнало. Червената птица, носителка на Рубина, родена от моята кръв и ръцете на баща ми, се бе върнала, за да ме защити.

Захвърлих камъка и се устремих към Бранд, като измъкнах меча си в движение. Той удари птицата и тя отлетя, набра височина и закръжи за ново спускане. Бранд прикри с две ръце лицето и главата си, но не преди да съм забелязал кръвта, която течеше от лявото му око.

После започна да избледнява, още докато тичах към него. Ала птицата се спускаше като бомба и успя още веднъж да забие ноктите на краката си в главата на Бранд. След това и тя взе да избледнява. Той посягаше към рубинения си нападател, който махаше с криле и кълвеше, когато и двамата изчезнаха.

Стигнах до мястото на действието и намерих там единствено падналия арбалет. Стъпках го с ботуш.

Не, още не е дошъл краят, проклет да е! Докога ще ме тормозиш, братко? Колко далеч трябва да стигна, за да приключи всичко между нас?

Изкатерих се обратно до пътя. Звездин беше още жив и се наложи аз да го довърша. Понякога си мисля, че изобщо не е трябвало да се захващам с цялата тази работа.

VII

Купа със захарен памук.

Щом излязох от прохода, пред очите ми се разкри нова долина. Поне аз реших, че това е долина. Не се виждаше нищо под покривката от облаци/мъгла.

Една от червените ивици в небето преминаваше в жълто; друга ставаше зелена. Това ми повдигна леко духа, тъй като небето започваше да наподобява видяното, когато се бях озовал на края на света, срещу Царството на хаоса.

Нарамих багажа си и тръгнах надолу по пътя. Постепенно вятърът утихваше. В далечината ечаха гръмотевиците на бурята, от която бягах. Зачудих се къде ли е отишъл Бранд. Имах чувството, че известно време няма да ми се пречка.

Към средата на склона, когато мъглата вече тъкмо започваше да пълзи и да се вие около мен, забелязах едно старо дърво и си отсякох от него тояга. Дървото като че ли изпищя, в мига, в който отделих клона му.

— Дяволите да те вземат! — долетя нещо като глас от ствола му.

— Ти си разумно? Съжалявам…

— Знаеш ли колко време съм отглеждал този клон? Предполагам, че сега ще вземеш да го изгориш.

— Не, няма — успокоих го аз. — Просто ми трябваше тояга. Чака ме дълъг път.

— През долината ли?

— Точно така.

— Ела по-близо, за да мога по-добре да усетя излъчването ти. В теб има нещо, което грее.

Направих крачка напред.

— Оберон! — възкликна дървото. — Познах те по Рубина.

— Не е Оберон — възразих. — Аз съм му син. Ала нося Рубина, за да изпълня неговата мисия.

— Вземи тогава клона ми, заедно с моята благословия. Давал съм подслон на баща ти в някои много особени дни. Той сам ме е посадил.

— Наистина ли? Едно от малкото неща, които никога не съм го виждал да прави, е да посади дърво.

— Аз не съм обикновено дърво. Той ме остави тук да отбелязвам границата.

— Каква граница?

— Аз съм краят на Хаоса и на Реда, зависи как ще погледнеш на мен. Бележа делението. Отвъд мен са валидни други закони.

— И какви са те?

— Кой би могъл да каже? Не и аз. Аз съм само една растяща кула от разумна дървесина. Но тоягата от моя клон може да ти е от полза. Посадена, тя е способна да разцъфне и в странни земи. Ала може и да не пусне корени. Кой би могъл да каже? Все пак носи я със себе си, сине на Оберон, към мястото, където отиваш сега. Усещам, че се приближава буря. Сбогом.

— Сбогом — отвърнах аз. — Благодаря.

Обърнах се и тръгнах надолу по пътя сред сгъстяващата се мъгла. Тя постепенно губеше розовия си оттенък. Поклатих глава, замислен за дървото, но тоягата, направена от него ми беше действително полезна за следващите неколкостотин метра, които се оказаха особено стръмни.

После видимостта малко се подобри. Скали, езерце със застояла вода, няколко дребни, тъжни дръвчета, покрити с парцали мъх, миризма на гнило… Забързах напред. От едно дърво ме наблюдаваше черна птица.

Щом я забелязах, тя размаха криле и мързеливо полетя към мен. Неотдавнашните събития ме бяха направили малко недоверчив към птиците, така че се дръпнах, като закръжи над главата ми. Ала тя кацна на пътя пред мен, наклони глава и ме заоглежда с лявото си око.

— Да — обяви след малко, — ти си този.

— Този какво?

— Този, когото ще придружавам. Нали нямаш нищо против да те следва една птица на лоша поличба, Коруин?

И се изкикоти, а после изпълни кратък танц.

— Не виждам как бих могъл да попреча на подобна безцеремонност. Откъде ми знаеш името?

— Аз те очаквам от самото начало на Времето, Коруин.

— Сигурно е било доста отегчително.

— Съвсем не беше чак толкова дълго тук, на това място. Времето е каквото го направиш.

Продължих да вървя. Отминах птицата и закрачих по-нататък. След няколко мига, тя изпърха край мен и кацна върху голяма скала от дясната ми страна.

— Аз се казвам Хюги — заяви тя. — Виждам, че носиш парче от стария Иг.

— Иг ли?

— Вечно сърдитото древно дърво, което чака при входа на това място и не позволява на никого да си отдъхне сред клоните му. Обзалагам се, че здравата ти се е разкрещял, когато си отсякъл тоягата. — Хюги се разсмя звънливо при тези думи.

— Напротив, държа се много достойно.

— О, да. Като че ли е имал някакъв избор, след като вече работата е била свършена. Много ще ти е полезен този клон, няма що.

— Засега ми служи отлично — възразих аз и леко замахнах по посока на птицата.

Тя хвръкна по-далеч от него.

— Хей! Никак не е смешно!

Разсмях се.

— Аз пък си мислех, че е.

Подминах я и продължих напред.

Много дълго вървях през блатиста местност. От време на време някой порив на вятъра разчистваше мъглата пред мен. После отминавах и влажните валма отново скриваха всичко. Понякога ми се струваше, че долавям откъслечна музика — не можех да определя посоката — протяжна и някак тържествена, изпълнение на инструменти с метални струни.

Както си вървях, един глас отляво ме сепна:

— Пътнико! Спри и ме погледни!

Спрях и застанах нащрек. Ала през тази проклета мъгла не можех да видя нищо.

— Здравей — извиках аз. — Къде си?

И точно в този момент мъглата леко се вдигна и се озовах срещу огромна глава, с очи на равнището на моите. Те принадлежаха на, както изглеждаше, великанско тяло, потънало до раменете в блатото. Главата беше плешива, кожата бяла като мляко, с почти камениста структура. Тъмните очи вероятно ми се струваха по-тъмни, отколкото бяха, заради контраста.

— Разбирам — казах тогава. — Позатънал си малко. Можеш ли да освободиш ръцете си?

— Ако се напрегна с всички сили — дойде отговорът.

— Ами, чакай тогава да потърся нещо достатъчно здраво, за да се уловиш за него. Сигурно ще можеш да стигнеш доста надалече.

— Недей. Не е необходимо.

— Не желаеш ли да се измъкнеш? Мислех, че затова ме повика.

— О, не. Просто исках да ме забележиш.

Приближих се до него и го загледах, а мъглата отново започна да се сгъстява.

— Добре — заявих накрая. — Видях те.

— Убеди ли се в окаяното ми положение?

— Не съвсем, след като не полагаш никакви усилия и не приемаш помощ.

— За какво ми е да се измъквам оттук?

— Това си е твой проблем. Сам си отговори.

Обърнах се да си вървя.

— Почакай! Накъде си тръгнал?

— На юг, за да участвам в една игра на нравственост.

В този момент Хюги излетя от мъглата и кацна върху плешивата глава. Тя я клъвна и се разсмя.

— Не си губи времето, Коруин. Тук има много по-малко съдържание, отколкото изглежда на пръв поглед.

Устните на великана произнесоха името ми. После попита:

— Наистина ли е той?

— Той е, няма грешка — отвърна Хюги.

— Слушай, Коруин — рече затъналия великан. — Ти възнамеряваш да се опиташ да спреш Хаоса, нали?

— Да.

— Не го прави. Не си струва. Аз искам всичко да свърши. Копнея да се освободя от това положение.

— Вече предложих да ти помогна. Ти не пожела.

— Не ми е нужно такова освобождение. А край на всичко.

— Нищо по-лесно от това. Само си потопи главата и дълбоко поеми въздух.

— Не копнея единствено за личното си унищожение, а за край на цялата глупава игра.

— Убеден съм, че наоколо се намират и други същества, които предпочитат сами да вземат решение по този въпрос.

— Нека да свърши и за тях. Ще дойде време, когато ще се озоват в моето положение и ще се чувстват по същия начин.

— Е, тогава може да споделят и твоето мнение. Сбогом.

Обърнах се и продължих напред.

— Това се отнася и за теб! — изкрещя той след мен.

Закрачих по-нататък, а Хюги ме настигна и кацна на края на тоягата ми.

— Хубаво е да поседиш върху клона на стария Иг сега, когато не може да… Ау!

Тя рязко литна и закръжи над мен.

— Опари ме! Как успя да го направи?

Засмях се.

— Предавам се.

Хюги се повъртя малко, после се устреми към дясното ми рамо.

— Може ли да си почина тук?

— Заповядай.

— Благодаря. — Тя кацна. — Всъщност, главата е направо клиничен случай.

Вдигнах рамене и птицата запърха с криле, за да запази равновесие.

— Той се стреми към нещо — продължи тя, — но подхожда неправилно, като държи целия свят отговорен за собствените си грешки.

— Не ми се вярва. Не си направи труда, дори да се измъкне от калта.

— Имам предвид от философска гледна точка.

— А, от този вид кал ли? Много лошо.

— Целият проблем е в личността, в егото, в неговото вкопчване с една ръка в света, а с другата — в Абсолюта.

— О, такъв ли е случаят?

— Да. Виждаш ли, ние съществуваме и се носим по повърхността на събитията. Понякога ни се струва, че действително влияем на нещата и това ни кара да хвърляме напразни усилия. Което е голяма грешка, защото води до раждането на желания и изгражда едно фалшиво его, когато самото съществуване би трябвало да ни е достатъчно. А така възникват нови желания, нови безплодни усилия и ето как се оказваш затънал.

— В калта ли?

— Образно казано. Човек трябва твърдо да съсредоточи погледа си върху Абсолюта и да се научи да не обръща внимание на миражите, илюзиите, фалшивото усещане за собствена личност, което само раздвоява съзнанието и го превръща в измамен остров.

— Веднъж съм живял с фалшива самоличност. И тя много ми помогна да се превърна в абсолюта, който съм сега — аз.

— Не, това също е измама.

— Тогава онова „аз“, което може би ще съществува утре, ще ми благодари за тази измама, както съм благодарен аз на предишното.

— Не разбираш същността. Онова „ти“ също няма да бъде истинско.

— Защо?

— Защото то ще продължава да е пълно с тези желания и копнежи, които са те отделили от Абсолюта.

— И какво лошо има в това?

— Оставаш сам в свят от непознати, свят от феномени.

— Аз обичам да съм сам. Много ми е приятно да съм със себе си. А харесвам и феномените.

— И все пак Абсолюта винаги ще бъде там, ще те зове, ще събужда безпокойство.

— Чудесно, значи няма защо да бързам. О, да, разбирам за какво говориш. То приема формата на идеали. Всеки си има по няколко. Ако искаш да кажеш, че трябва да се стремя към тях, съгласен съм с теб.

— Не, те също са изкривяване на Абсолюта и това, за което говориш, пак е влагане на усилия.

— Точно така.

— Виждам, че много научени неща трябва да забравиш.

— Ако имаш предвид просташкия ми инстинкт за оцеляване, няма да стане.

Пътят се бе изкачвал нагоре и сега стигнахме до един равен, гладък участък, почти като павиран на вид, макар и леко посипан с пясък. Музиката бе станала по-силна и продължаваше да се усилва, докато напредвах. После забелязах през мъглата неясни форми, които се движеха — бавно, ритмично. Чак след няколко мига осъзнах, че танцуват в такт с музиката.

Продължих напред и след малко можех да разгледам фигурите — прилични на хора, красиви същества, облечени в дворцови премени, те се носеха бавно под акомпанимента на невидими музиканти. Танцът, който изпълняваха, беше интересен и прекрасен, и аз се спрях да ги погледам.

— По какъв случай са се събрали да празнуват тук, в средата на нищото? — обърнах се към Хюги.

— С танца си отбелязват твоето минаване — отвърна тя. — Това не са смъртни, а духовете на Времето. Започнаха глупавото си представление, още щом ти влезе в долината.

— Духове ли?

— Да. Наблюдавай ги.

Тя литна от рамото ми, закръжи над тях и се изака. Курешката мина през неколцина от танцуващите все едно бяха холограми, без да изцапа нито един ръкав от брокат или копринена риза, без да накара никоя от усмихващите се фигури да обърка такта. Тогава Хюги изкряска няколко пъти и пак се върна при мен.

— Защо беше нужно това? — смъмрих я аз. — Представлението е хубаво.

— Упадъчно — заяви Хюги — и не го приемай като комплимент, защото те предвкусват твоя провал. Искат само да си направят едно последно празненство, преди всичко да е свършило.

Все пак ги погледах известно време, облегнат на тоягата си, отпочиващ. Образуваните от танцьорите фигури бавно се променяха, докато една от жените — красавица с кестенява коса — не се озова съвсем близо до мен. Никой от изпълнителите изобщо не ме поглеждаше. Сякаш не съществувах за тях. Но тази жена, с много точно премерен жест, хвърли с дясната си ръка нещо, което се приземи в краката ми.

Наведох се и установих, че е материално. Беше сребърна роза — моят собствен символ. Вдигнах я и я закачих на яката на плаща си. Хюги погледна на другата страна и не каза нищо. Нямах шапка, която да повдигна, но се поклоних на дамата. Стори ми се, че дясното й око леко намигна, когато се обърнах да си вървя.

Теренът пак взе да става неравен и музиката заглъхна. Пътят ставаше все по-лош и когато мъглата за малко се вдигаше, виждах само скали или голи равнини. От време на време черпех сила от Рубина, за да не припадна от изтощение и забелязах, че всеки път тя ми стигаше за все по-кратко.

Почувствах, че съм гладен и спрях да хапна каквато храна ми бе останала.

Хюги кацна на земята наблизо и се зае да ме наблюдава как ям.

— Признавам, че донякъде ти се възхищавам за упоритостта — продължи философстванията си тя — и дори за това, което намекна, като си говорехме за идеали. Но за останалото не си прав. Преди обсъждахме безплодността на желанията и усилията…

— Ти ги обсъждаше. Аз не ги смятам за главния проблем в живота си.

— А би трябвало.

— Живял съм много дълго, Хюги. Ти ме обиждаш като приемаш, че никога не съм обмислял тези проблеми от учебника по философия за втори курс. Фактът, че намираш безплодното съществувание за привлекателно, ми говори повече за теб, отколкото за състоянието на нещата. А именно, че ако ти вярваш в това, което каза, изпитвам съжаление към теб и ти сигурно имаш някаква необяснима причина да си тук, да желаеш и да полагаш усилия да въздействаш на фалшивото ми его, вместо да се освободиш от подобни глупости и да се устремиш по пътя си към Абсолюта. Ако пък не вярваш, тогава аз си правя заключението, че си била изпратена да ми пречиш и да ме обезкуражаваш, което в случая е чисто губене на време.

Хюги издаде звук, подобен на грачене.

— Нали не си толкова сляп, че да отричаш Абсолюта, началото и края на всичко?

— Той не е задължителен при едно либерално образование.

— Ала признаваш ли възможността?

— Може и да я познавам по-добре от теб, птицо. Егото, както го виждам аз, съществува между рационалността и рефлекторното присъствие. Отричането му, обаче, е отстъпление. Ако идваш от този Абсолют — от едно самовъзпиращо се Всичко, — защо тогава желаеш да се завърнеш вкъщи? Толкова ли презираш себе си, че се страхуваш от огледала? Защо не се постараеш пътуването да си струва усилията? Развивай се. Учи. Живей. Ако си била изпратена на пътешествие, защо искаш да се измъкнеш и да се върнеш на изходната точка? Или твоят Абсолют е сбъркал, като е изпратил нещо от твоя калибър? Признай тази възможност и няма какво повече да ти приказвам.

Хюги ме изгледа яростно и отлетя. Сигурно отиде да направи справка с наръчника си…

Като ставах на крака, чух тътен на гръмотевица. Тръгнах. Трябваше да се опитам да спечеля малко преднина.

Пътят на няколко пъти се свива и разширява, докато не изчезна напълно, оставяйки ме да се лутам сред песъчлива равнина. Чувствах се все по-подтиснат и се мъчех да държа мисления си компас във вярната посока. Почти бях готов да приветствам шума на бурята, защото той поне ми даваше груба представа накъде се намира север. Разбира се, всичко беше някак объркано в мъглата, така че не можех да бъда абсолютно сигурен. Пък и гръмотевиците взеха да стават по-силни… Проклятие!

… Още бях разстроен от загубата на Звездин, обезпокоен от приказките за безплодните усилия на Хюги. Това определено не можеше да се нарече хубав ден. Започнах да се съмнявам, че ще успея да завърша пътуването си. Дори в най-скоро време да не ме нападнеше от засада някой безименен обитател на това мрачно място, оставаше доста вероятната възможност да се лутам тук, докато силите ме напуснат или ме настигне бурята. Не знаех дали ще съм в състояние отново да се преборя с тази приключваща стихия. Започвах да се съмнявам.

Опитах се да използвам Рубина, за да разпръсна мъглата, ала изглежда въздействието му беше отслабнало. Може да се дължеше и на собствената ми отпадналост. Успях да разчистя едно малко пространство, което бързо прекосих. Усещането ми за Сенките бе притъпено на това място, което сякаш бе самата им същност.

Тъжно. Щеше да е хубаво оттеглянето ми да е като в опера — с пищен вагнеров финал, под странно небе, в бой с достоен противник, — а не да се размотавам сред мъглива пустош.

Минах покрай позната на вид купчина камъни. Дали пък не се движех в кръг? Често срещано явление при пълно загубване на ориентация. Ослушах се за гръмотевиците, за да определя отново посоката. Като че ли напук, цареше пълна тишина. Отидох до купчината камъни, седнах на земята и облегнах гърба си на тях. Нямаше смисъл просто да блуждая. Щях да изчакам упътването на гръмотевиците. Измъкнах Фигурите си, докато седях. Татко ми бе казал, че за известно време те няма да функционират, но и без това нямах какво друго да правя.

Разгледах всички Фигури, една по една, като се опитвах да достигна всеки, с изключение на Бранд и Кейн. Нищо. Татко се оказа прав. Картите бяха престанали да излъчват познатия хлад. Разбърках цялото тесте и се заех да си гледам, там, на пясъка. Получи се нещо невъзможно за разчитане и пак прибрах картите. Облегнах се назад и ми се прииска да си бях оставил малко вода. После дълго се вслушвах за бурята. Долових няколко пъти ехо, но то не идваше от определена посока. Фигурите ме накараха да се замисля за семейството ми. Те бяха някъде напред — където и да се намираше това, — и ме очакваха. Какво ли очакваха? Аз пренасях Рубина. С каква цел? Първоначално приемах, че неговите сили може да са необходими в конфликта. Ако беше така, ако аз бях единственият, който можеше да ги приложи, то нашето положение беше окаяно. Тогава си помислих за Амбър и ме разтърсиха разкаяние и ужас. Амбър не бива да загине, никога. Трябва да има някакъв начин да отблъсна Хаоса…

Захвърлих малкото камъче, с което си играех. Май току-що бях почерпил сили от Рубина. Но докато тялото ми се наливаше с енергия, съзнанието ми оставаше замъглено. Имах нужда от сън, от истински здрав сън. Това място може би щеше да ми се види много по-обикновено, ако съм отпочинал.

Колко ли далеч се намирах от крайната си цел? Дали тя беше отвъд следващия планински хребет или на огромно разстояние по-нататък? И какви бяха шансовете ми да не бъда настигнат от бурята, независимо колко път ми оставаше? Ами останалите? Ако битката вече е приключила и ние сме загубили? Представях си как пристигам твърде късно, за да изпълня само ролята на гробар… Кости и монолози, Хаос…

И къде беше този проклет черен път сега, когато най-после можех да имам някаква полза от него? Ако успеех да го открия, щях да следвам посоката му. Имах чувството, че се намира някъде от лявата ми страна…

Съсредоточих вниманието си натам, разделих мъглата, пометох я встрани… Нищо…

Някаква форма? Нещо се движи?

Беше животно, може би голямо куче, което се премести така, че да остане в мъглата. Дали не се промъкваше към мен?

Рубина запулсира още по-силно, когато разчистих нови пространства от мъглата. Животното потръпна, щом се озова изложено на погледа ми, после тръгна право към мен.

VIII

Изправих се, когато приближи. Тогава видях, че е чакал, едър екземпляр, вперил очи в моите.

— Подранил си малко — заговорих аз. — Само си почивах.

Той се изкикоти.

— Дойдох просто да огледам един принц на Амбър — каза животното. — Всичко останало би било извънредна придобивка.

И пак се разсмя. Аз направих същото.

— Пирувай тогава с очи. Направиш ли някакъв друг опит, ще установиш, че съм си починал добре.

— Няма, няма — съгласи се чакалът. — Аз съм почитател на двора на Амбър. Както и на Хаоса. Кралската кръв ме привлича, принце на Хаоса. И конфликтите.

— Ти ми приписваш необичайна титла. Моята връзка с Царството на хаоса е въпрос само на генеалогия.

— Мисля си за образите на Амбър, които минават през сенките на Хаоса. Мисля си за вълните Хаос, които се разливат върху образите на Амбър. И все пак в центъра на реда, олицетворяван от Амбър, действа най-хаотичното семейство, докато в кралския двор на Хаоса цари мир и спокойствие. Ала между вас има и връзки, не само конфликти.

— Точно в този момент не ме вълнуват търсенето на парадокси и игричките с терминологията. Опитвам се само да стигна до Царството на хаоса. Ти знаеш ли пътя?

— Да — отвърна чакалът. — Не е далече, ако се мери с полета на лешояда. Ела, ще ти покажа вярната посока.

Той се обърна и започна да се отдалечава. Последвах го.

— Бързо ли вървя? Виждаш ми се уморен.

— Не. Продължавай. Сигурно е след тази долина, нали?

— Да. Има един тунел.

Вървях след чакала през пясък, чакъл и изсъхнала, твърда земя. От двете ми страни не растеше нищо. Мъглата изтъня и придоби зеленикав оттенък — още един трик на това ивичесто небе, предположих аз.

След известно време, извиках:

— Още колко остава?

— Вече сме съвсем близо — каза той. — Умори ли се? Искаш ли да си починеш?

Обърна се назад, докато говореше. Зеленикавата светлина придаваше на грозните му черти още по-отвратителен вид. И все пак, имах нужда от водач. Освен това се катерехме нагоре, което ми се струваше правилно.

— Има ли някъде наоколо вода? — попитах.

— Не. Ще трябва да се върнем на значително разстояние.

— Забрави тогава. Нямам толкова време.

Той вдигна рамене, изсмя се и продължи напред. Мъглата се поразсея още малко и видях, че навлизаме сред група от ниски хълмове. Подпирах се на тоягата си и поддържах темпото.

Около половин час равномерно се катерехме нагоре. Околността ставаше по-камениста, изкачването все по-стръмно. Забелязах, че започвам да дишам тежко.

— Почакай — извиках му. — Искам вече да си почина. Ти ме убеждаваше, че не било далече.

— Извинявай за чакалоцентризма — спря той. — Правех сметка според моя естествен начин на придвижване. Сгреших, но сега действително почти сме стигнали. Тунелът започва при онези скали отсреща. Защо не си починеш там?

— Добре — съгласих се аз и отново тръгнахме.

Скоро стигнахме до скален откос, който се оказа подножие на планина. Запровирахме се край канарите на пътя ни и най-после се добрахме до отвор, който водеше в мрака.

— Ето го — каза чакалът. — Пътят е прав и няма объркващи странични отклонения. Мини през него със здраве и с каквато скорост си избереш.

— Благодаря — кимнах, отхвърлих засега мисълта за почивка и пристъпих вътре. — Оценявам жеста ти.

— Удоволствието е мое — произнесе той зад гърба ми.

Направих още няколко крачки, нещо изхрущя под краката ми и сухо изтрака, когато го изритах встрани. Звукът не беше от тези, които човек може лесно да забрави. Подът беше покрит с кости.

Долових тих, кратък звук изотзад и разбрах, че нямам време да измъквам Грейсуондир. Така че се извъртях, вдигнах тоягата и замахнах с нея.

Тази маневра възпря скока на звяра, като го удари по рамото. Ала и аз залитнах назад и се търкулнах между костите. При падането тоягата се изплъзна от ръцете ми и в краткия миг, оставен ми за взимане на решение от стоварването и на моя противник, избрах да извадя Грейсуондир, вместо да се пресягам за нея.

Успях да измъкна меча си от ножницата, но това беше всичко. Все още лежах по гръб, а върха на оръжието се намираше от лявата ми страна, когато чакалът скочи отново. С всичка сила го блъснах по муцуната с дръжката.

Реакцията от удара завибрира по ръката ми и стигна чак до рамото. Главата на чакала се отметна назад, а тялото му се срина отляво до мен. Веднага насочих върха на меча, като стиснах дръжката с две ръце и сварих да се изправя на дясното си коляно, когато звярът изръмжа и пак скочи.

В мига, в който видях, че ми е на прицел, с цялата си тежест забих острието дълбоко в тялото на чакала. После бързо го пуснах и се претърколих извън обсега на щракащите му челюсти.

Чакалът зави, помъчи се да стане, отново се свлече. Аз лежах задъхан, където бях паднал. Усетих, че тоягата е под мене и я взех. Размахах я пред себе като защита и се примъкнах към стената на пещерата. Ала животното повече не се надигна, само лежеше и се гърчеше. На слабата светлина забелязах, че повръща. Миризмата беше непоносима.

След това обърна очи към мен и застина.

— Щеше да бъде толкова хубаво — тихо каза звярът, — да изям един принц на Амбър. Винаги съм се питал… каква ли е кралската кръв.

После очите му се затвориха, той спря да диша и аз останах сам с вонята.

Изправих се, все още с гръб към стената, вдигнал тоягата пред себе си и го загледах. Мина доста време, докато се реша да си измъкна меча.

Един бърз оглед ме увери, че не се намирам в никакъв тунел, а само в пещера. Когато излязох навън, мъглата бе станала жълта и вече се прокъсваше под поривите на ветрец, който идваше от ниските части на долината.

Облегнах се на скалата и се опитах да реша накъде да тръгна. Тук изобщо нямаше истински път.

Накрая потеглих наляво. Склонът изглеждаше по-стръмен, а аз исках да се изкача над мъглата и навръх планината, колкото можех по-скоро. Тоягата продължаваше да ми служи добре. Ослушвах се за шум от течаща вода, но нищо подобно не се чуваше наоколо.

С мъка вървях напред, все по-нагоре, а мъглата изтъняваше и менеше цвета си. Най-после успях да видя, че се изкачвам към широко плато. Над него зърнах част от небето, многоцветно и немирно.

Зад гърба ми прозвуча тътена на няколко силни гръмотевици, но все още не можех да определя откъде се приближаваше бурята. Ускорих крачка, ала след малко усетих, че започва да ми причернява. Спрях и задъхан седнах на земята. Обземаше ме непреодолимо предчувствие за неуспех. Дори да стигнех до платото, струваше ми се, че бурята ще префучи точно оттам. Разтърках очи. Какъв беше смисълът да продължавам, ако по никакъв начин не можех да постигна успех?

През фъстъчената мъгла прелетя сянка, устреми се към мен. Вдигнах тоягата, после видях, че е само Хюги. Тя удари спирачки и кацна в краката ми.

— Коруин — възкликна, — много път си минал.

— Но сигурно недостатъчно — въздъхнах аз. — Бурята изглежда ме настига.

— И на мен така ми се струва. Досега медитирах и бих искала да ти направя услугата…

— Ако изобщо искаш да ми услужиш — прекъснах я аз, — мога да ти кажа какво да направиш.

— Какво?

— Отлети обратно и виж колко далече е бурята наистина и с каква скорост се движи. После се върни и ми кажи.

Хюги заподскача от единия на другия си крак.

— Добре — каза накрая и полетя в посока, която според мен трябва да беше северозапад.

Подпрях се на тоягата и се изправих. Все пак най-добре бе да продължа с катеренето, колкото мога по-бързо. Отново се обърнах към Рубина и усетих как силата бликва в мен като червен огнен проблясък.

Докато се изкачвах по склона, от посоката, в която бе отлетяла Хюги, лъхна влажен вятър. Изтрещя нова гръмотевица. Вече не беше само приглушен тътен.

Постарах се максимално да се възползвам от прилива на енергия и бързо изкатерих още няколкостотин метра. Ако ми бе съдено да загубя, можех поне да стигна първо до върха. Можех поне да видя къде се намирам и да разбера дали изобщо е останало нещо, заради което да се боря.

Вече все по-ясно виждах небето. То се бе променило значително. Половината се състоеше от ненакърнена чернота, а по другата половина се движеха масите от плаващи цветове. Цялата небесна полусфера сякаш се въртеше около една точка, точно над главата ми. Усетих да ме обзема вълнение. Това беше небето, което търсех, небето, простирало се над мен, когато ходих до Хаоса. Втурнах се нагоре. Исках да си подвикна нещо окуражително, но гърлото ми бе пресъхнало.

Като наближих ръба на платото, чух плющене на криле и Хюги внезапно кацна на рамото ми.

— Бурята е съвсем по петите ти — съобщи тя. — Всеки момент ще бъде тук.

Продължих да се катеря, стигнах до равно място и се изправих на него. Там спрях за момент, силно задъхан. Вятърът сигурно бе разчистил мъглата оттук, защото мястото беше високо и равно. Виждах небето далече пред мен. Пристъпих напред, за да потърся точка, откъдето да надзърна отвъд отсрещния край. В този момент воят на бурята долетя още по-ясно.

— Не вярвам да се добереш до края — обади се Хюги, — без да се намокриш.

— Знаеш, че това не е обикновена буря — изсъсках аз. — Ако беше, щях да се радвам на възможността да се напия с вода.

— Зная. Говорех фигуративно.

Изръмжах ядосано и продължих да вървя.

Постепенно панорамата пред мен се разширяваше. Небето още се носеше в своя лудешки танц с воали, но светлината бе по-обилна. Когато напреднах достатъчно, за да съм сигурен какво лежи пред мен, спрях и се облегнах на тоягата.

— Какво има? — попита Хюги.

Ала нямах сили да говоря. Просто посочих към огромната пустош, която започваше някъде под далечния край на платото и се простираше на около шейсет километра нататък преди да се вреже в нова планинска верига.

— Пустинята ли? — погледна ме птицата. — Можех да ти кажа, че е там. Защо не ме попита?

Издадох някакъв звук, нещо средно между стон и изхлипване и бавно се отпуснах на земята.

Колко дълго останах така, нямах представа. Чувствах се съвсем не на себе си. Някъде дълбоко като че ли се криеше възможния отговор, но нещо в мен се бунтуваше срещу него. Най-накрая шумът от бурята и бърборенето на Хюги ме накараха да се осъзная.

— Не мога да прекося тази пустош — прошепнах. — Няма начин.

— Смяташ, че си се провалил — рече Хюги. — Но не е така. При безплодните усилия няма нито загуба, нито победа. Всичко е само една илюзия на егото.

Бавно се изправих на колене.

— Не съм казвал нищо за провал.

— Заяви, че не можеш да продължиш към целта си.

Погледнах назад, където вече просветваха светкавици и бурята се изкачваше към мен.

— Така е, не мога да продължа по същия начин. Но ако татко не е успял, налага се аз да опитам нещо, което Бранд искаше да ме убеди, че е само по неговите сили. Трябва да създам нов Лабиринт и трябва да го направя точно тук.

— Ти? Да създадеш нов Лабиринт? Ако Оберон не е успял, как би могъл да се справи човек, който едва си стои на краката? Не, Коруин. Примирението е най-голямата добродетел, която можеш да постигнеш.

Вдигнах глава и оставих тоягата на земята. Хюги изпърха и кацна до нея, а аз се вгледах в птичите й очи.

— Не искаш да повярваш на никое от нещата, които казах, нали? Това няма значение, обаче. Пропастта между нашите възгледи е непреодолима. За мен желанията са скритата същност, а усилията за постигането им — нейното развитие. Ти си на друго мнение. — Облегнах ръце върху коленете си. — Ако за теб най-доброто е сливане с Абсолюта, тогава защо не литнеш да се съединиш веднага с него, като вземеш формата на заливащия всичко Хаос, който се приближава? В случай, че аз се проваля тук, всичко ще стане Абсолют. Колкото до мен, докато дишам, ще се опитвам да издигна Лабиринт срещу Хаоса. Правя го, защото съм това, което съм, а аз съм човекът, който можеше да бъде крал на Амбър.

Хюги наклони глава.

— По-скоро ще те видя как ядеш врана — каза тя и се изкикоти.

Бързо се пресегнах и й извих врата, като ми се прииска да имах време за стъкване на огън. Макар че тя направи всичко възможно смъртта й да изглежда като жертвоприношение, трудно бе да се определи на кого принадлежеше моралната победа, тъй като и без това отдавна бях запланувал това действие.

IX

… Канела и мирис на цъфнали кестени. По целия Шан-з-Елизе кестените светят в бяло…

Спомням си играта на фонтаните на площад „Конкорд“… И улицата край Сена, с антикварните магазинчета, миризмата на стари книги, мириса на реката… Аромата на кестеновите цветове…

Защо изведнъж ще ме завладяват спомени за Париж през 1905 година на сянката Земя, ако не заради преживяното тогава изключително щастие, което сега подсъзнателно използвам като противоотрова на настоящето? Да…

Бял абсент, сироп от нар… Диви ягоди с бита сметана… Шах в „Кафенето на регента“ с актьори от Комеди Франсез… Конните надбягвания… Вечерите на площад „Пигал“…

Твърдо поставях левия си крак пред десния, после десния пред левия. В лявата си ръка държах верижката, на която висеше Рубина… и я държах високо, така че да мога да се взирам в дълбините на камъка, да виждам и да усещам появата на новия Лабиринт, който описвах с всяка нова крачка. Бях забил тоягата в земята и я бях оставил близо до началото на Лабиринта. Наляво…

Вятърът пееше около мен и съвсем наблизо трещяха гръмотевици. Не се сблъсквах с физическото съпротивление, което бях преодолявал в стария Лабиринт. Не усещах абсолютно никакво съпротивление. На негово място — и някак много по-лошо — странна предпазливост спъваше всяко мое движение, забавяше го, превръщаше го в ритуал. Като че ли подготовката за следващата стъпка изискваше от мен повече енергия — възприемане, осъзнаване и отправяне на заповед към мозъка ми да я изпълни, — отколкото самото физическо извършване на действието. Ала цялото това бавене сякаш бе действително необходимо, наложено ми от някаква неизвестна сила, която определяше темпо „адажио“ за всичките ми движения. Надясно…

… И, както Лабиринта в Ребма ми бе помогнал да възстановя изгубената си памет, така и този сега, който се мъчех да създам, извикваше в съзнанието ми аромата на кестенови цветове… По онова време не бях влюбен в никоя определена жена — макар че имаше много момичета, Ивети, Мимита и Симони, чиито лица се смесваха, — но в Париж беше пролет, по улиците свиреха цигани, а в бистрата сервираха коктейли… Припомнях си и в сърцето ми бликаше някаква прустовска радост, докато Времето ечеше край мен като камбана… И може би точно затова бях извикал тези спомени, защото радостта изглежда се предаваше на движенията ми, озаряваше възприятията ми, усилваше волята ми…

Видях следващата крачка и я направих… Вече бях изминал един кръг, очертавайки външния периметър на моя Лабиринт. Зад гърба си можех да усетя бурята. Сигурно вече бе прехвърлила ръба на платото. Небето потъмняваше, стихията изтриваше менящите се, плаващи цветни светлини. Наоколо проблясваха светкавици, а аз не можех да отделя толкова енергия или внимание, за да направя опит да контролирам нещата.

Сега, когато бях завършил пълния кръг, виждах, че тази част от Лабиринта, която бях изминал, се бе врязала в скалата и излъчваше бледа, синкава светлина. И все пак нямаше никакви искри, нито усещах бодежи в стъпалата си, никакви течения не изправяха косата ми — само неотменния закон на предпазливостта, легнал върху мен като огромна тежест… Наляво…

… Макове, макове и метличини, и високите тополи край селските пътища, вкусът на нормандското ябълково вино… И отново в града, ароматът на цъфналите кестени… пълната със звезди Сена… Мирисът на стари тухлени къщи… Барът под концертната зала „Олимпия“… Ръкопашният бой… Разкървавените кокалчета, превързвани от момиче, което ме отвежда в дома си… Как ли й беше името? Цъфнали кестени… Една бяла роза…

Наведох глава и помирисах. Розата на яката ми бе съхранила аромата си. Странно, че изобщо бе оцеляла досега. Това ме окуражи. Продължих напред, като леко извивах надясно. С периферното си зрение виждах напредъка на стената от буря, гладка като стъкло, заличаваща всичко по пътя си. Ревът на гръмотевиците й вече бе оглушителен.

Дясно, ляво…

Армиите на нощта напредваха… Дали моят Лабиринт щеше да ги удържи? Искаше ми се да можех да побързам, но скоростта ми още повече намаляваше с придвижването ми напред. Изпитвах странно усещане за раздвояване, сякаш се намирах и вътре в Рубина, където сам рисувах Лабиринта, и тук, отвън, където го изграждах със стъпките си и имитирах неговите очертания. Наляво… завой… дясно… Бурята действително напредваше. Скоро щеше да стигне до старите кости на Хюги. В ноздрите ми нахлуваха влагата и озона, докато си мислех за странната черна птица, която бе заявила, че ме чака от началото на Времето. Чакала ме е, за да спори с мен или да бъде изядена от мен на това място без история? Какъвто и да беше случаят, като се имаше предвид обичайната за моралистите склонност към преувеличение, струваше ми се подходящо, че след като не бе успяла да ме обезкуражи, бе загинала под грохота на театрално звучащите гръмотевици… Сега пак затътнаха — гръм в далечината, после съвсем близо, след това още няколко. Щом се обърнах отново натам, блясъкът на светкавиците едва не ме ослепи. Стиснах по-здраво верижката и направих нова крачка…

Бурята се блъсна в края на моя Лабиринт и се раздели. Започна да пълзи около мен. Върху главата ми и Лабиринта не падаше и капка дъжд. Но постепенно, неумолимо, бяхме изцяло погълнати от стихията.

Имах чувството, че съм затворен във въздушен мехур върху дъното на бурно море. Заобикаляха ме стени от вода, сред които се стрелкаха тъмни форми. Като че ли цялата вселена се стремеше да ме смаже. Съсредоточих се над червения свят на Рубина. Наляво…

Цъфналите кестени… Чаша горещ шоколад в кафене на открито… Джазов концерт в градините на Тюйлери, звуците политат нагоре сред огрения от слънцето въздух… Берлин през двайсетте, Тихоокеанските острови през трийсетте… Там бях прекарвал приятно, но в по-друг ред. Може би това не беше истинското минало, а само въображаеми спомени, които се появяват по-късно, само за да утешават или измъчват, човек или нация. Нямаше значение. През новия мост и надолу по улицата, автобуси и файтони… Художници в Люксембургската градина… Ако всичко потръгнеше добре, може би един ден пак щях да потърся някоя подобна сянка… Тя не отстъпваше дори на моя Авалон. Бях забравил… детайлите… нюансите, които вдъхват живот… аромата на цъфнали кестени…

Вървя… Завършвам нов кръг. Вятърът свири, бурята продължава да вилнее, но аз съм невредим. Засега не й позволявам да ме разсее, не спирам да се движа, съсредоточил вниманието си върху Рубина… Трябва да устоя, трябва да правя тези бавни, внимателни крачки, без да спирам изобщо, все по-бавно и по-бавно, но в постоянно движение… Лица… Сякаш цяла редица лица ме наблюдава от ръба на Лабиринта… Огромни, като главата в блатото, но изкривени — хилят се, гримасничат, присмиват ми се, чакат да спра или да направя грешна стъпка… Чакат всичко да се разпадне около мен… Зад очите и в устите им проблясваха светкавици, гръмотевиците бяха техния смях… Между тях пълзяха сенки… Сега ми заговориха, с думи като вихър от мрачен океан… Нямало да успея, казваха ми те, ще се проваля и ще бъда пометен, частите от Лабиринта ще бъдат раздробени на парчета и погълнати… Проклинаха ме, плюеха и повръщаха към мен, макар че нищо не ме достигаше… Може би всъщност не се намираха там… Може би от напрежение бях загубил разсъдъка си… Тогава какъв беше смисълът да полагам тези усилия? Нов Лабиринт създаден от побъркан? Потреперах, а те подеха в хор: „Побъркан! Побъркан! Побъркан!“ с гласа на стихията.

Поех си дълбоко въздух, вдъхнах каквото бе останало от аромата на розата и отново си помислих за цъфналите кестени, за дните изпълнени с радостите на живота и органичен порядък. Гласовете като че ли утихнаха, когато съзнанието ми отново се втурна през случките от онази щастлива година… Направих нова крачка… И още една… Те си играеха с моята слабост, можеха да доловят съмненията ми, тревогите, умората… Каквото и да бяха, улавяха се за всичко, което видеха и се опитваха да го използват срещу мен… Наляво… Надясно… Нека усетят сега моята увереност и сила, казах си аз. Стигнал съм чак дотук. И ще продължа. Наляво…

Те се въртяха и беснееха около мен, обезкуражаваха ме с думи. Но част от въздействието им бе изчезнало. Изминах още една крива и я видях да израства пред мен в мисленото ми червено око.

Замислих се пак за бягството си от „Гринуд“ и как бях измъкнал информация от Флора, за срещата ми с Рандъм, битката ни с неговите преследвачи, пътуването ни към Амбър… Спомних си бягството ни към Ребма и как бях минал през тамошния обърнат Лабиринт, за да си възстановя паметта… За скоростната женитба на Рандъм и моето прескачане до Амбър, където се дуелирах с Ерик, а след това избягах при Блийс… За битките, които последваха, ослепяването ми, възстановяването, бягството, пътуването до Лорейн и после до Авалон…

Съзнанието ми заработи на повишени обороти, взе да се плъзга по повърхността и на други събития… Ганелон и Лорейн… Съществата от Черния кръг… Ръката на Бенедикт… Дара… Завръщането на Бранд и раняването му… Моята рана… Бил Рот… информацията от болницата… катастрофата ми…

Сега съзнавах, че от самото начало в „Гринуд“, през всичко това, до този момент на борбата ми да изпълня всяка маневра съвършено, както ми се струваше на мен, съм изпитвал нарастващо усещане за очакване — независимо дали действията ми са били насочени към трона, отмъщение или разбиранията ми за дълг — очакване, което бе съществувало през цялото време, през всичките тези години до сегашния момент, когато най-после към него се присъединяваше и още нещо… Чувствах, че то много скоро ще свърши и каквото и да бях очаквал или за каквото и да се бях борил, скоро щеше да се случи…

Наляво… много, много бавно… Нищо друго нямаше значение. Събрах цялата си воля в тези движения. Концентрацията ми стана пълна. Каквото и да се намираше извън Лабиринта, сега не съществуваше за мен. Светкавици, лица, ветрове… нямаха значение. Тук бяхме само Рубина, растящият Лабиринт и аз самият… но най-слабо усещах себе си. Може би сега се намирах най-близо до идеала на Хюги за сливането с Абсолюта. Завой… Десния крак… Нов завой…

Времето престана да има значение. Пространството се ограничи до фигурата, която създавах. Черпех сила от Рубина, без да настройвам специално съзнанието си за това, като част от процеса, в който участвах. Предполагам, че в известен смисъл бях заличен. Бях се превърнал в движеща се точка, програмирана от Рубина и изпълнявах операция, която така пълно ме поглъщаше, че не ми оставяше никаква възможност за себеосъзнаване. И все пак на някакво подсъзнателно ниво знаех, че и аз съм част от процеса. Защото ми беше ясно, че ако някой друг беше на мое място, щеше да се получи съвсем друг Лабиринт.

Смътно проумях, че съм минал средата. Пътят бе станал по-коварен, движенията ми още по-бавни. Въпреки разликата в скоростта, нещо ми напомняше за усещанията, когато първоначално се настройвах към Рубина сред тази странна, многоизмерна матрица, която изглежда беше източникът на самия Лабиринт.

Надясно… Наляво…

Притеглянето изчезна. Чувствах се много лек, въпреки предпазливостта. Като че ли през тялото ми струеше безкрайна енергия. Всички звуци около мен се сляха в бял шум и изчезнаха.

Тогава внезапно престанах да се движа бавно. Нямах усещането, че съм преминал през Воал или бариера, а по-скоро, че съм преодолял някаква вътрешна настройка.

Сега имах чувството, че се движа с нормална скорост, като завивах по все по-тясна спирала и се приближавах към онова, което скоро щеше да стане нейния център. В общи линии още бях безчувствен, макар с разума си да съзнавах, че някъде в мен се заражда въодушевление, което е на път да ме завладее. Още една крачка… Още една… Може би още десетина…

Изведнъж светът потъмня. Сякаш се озовах в огромна пустота и с мен останаха само слабата светлинка на Рубина и синият блясък на Лабиринта, подобен на спирална галактика, през която вървях. Поколебах се, но само за миг. Това сигурно беше последното изпитание, последното усилие. Не биваше да се разсейвам.

Рубина ми показа какво да правя, а Лабиринта ме научи къде да го направя. Единственото, което липсваше, бе поглед към мен самия. Наляво…

Продължих, като изпълнявах всяко движение, съсредоточил пълното си внимание. Накрая срещу мен започна да се надига съпротивителна сила, както в стария Лабиринт. Ала аз бях подготвен за нея от дългогодишния си опит. Преодолях с борба още две крачки срещу издигащата се бариера.

Тогава видях в Рубина края на Лабиринта. Сигурно бих ахнал при внезапното осъзнаване на красотата му, ако в този момент дори дъха ми не беше включен изцяло в полаганите усилия. Хвърлих цялата си воля в следващата крачка и пустотата около мен се разтресе. Новата стъпка се оказа още по-трудна. Чувствах се в центъра на вселената, протегнал се към звездите, опитващ с всички сили да им придам някакво основно движение единствено със силата на волята си.

Кракът ми бавно напредваше, въпреки че не можех да го видя. Лабиринта започна да се прояснява. Скоро блясъкът му стана почти ослепителен.

Само още мъничко… Напрягах се повече, отколкото във всички други случаи при стария Лабиринт, тъй като сега съпротивлението изглеждаше непреодолимо. Трябваше да му се противопоставя с твърдост и постоянство на волята, които изключваха всичко друго, макар в момента да ми се струваше, че изобщо не помръдвам и цялата ми енергия се превръща в ярко сияние. Поне щях да напусна сцената с великолепен финал…

Минути, дни, години… не знаех колко време е минало. Струваше ми се безкрайно, сякаш бях зает с това единствено действие в продължение на цяла вечност…

После помръднах и пак не знаех колко време ми отне това. Но успях да довърша крачката и започнах нова. После следващата…

Вселената като че ли се въртеше около мен. Изглежда бях минал.

Съпротивлението бе изчезнало. Мракът го нямаше.

За миг останах вкаменен в центъра на Лабиринта. Без дори да го погледна, паднах напред на колене и се свих надве, а кръвта заблъска в ушите ми. Виеше ми се свят, бях задъхан. Започнах да треперя, целия. Смътно осъзнах, че съм успял. Каквото и да ставаше, вече имаше Лабиринт. И той щеше да издържи…

Чух шум оттам, откъдето не би трябвало да се чува нищо, но изтощените ми мускули отказаха да реагират, дори по рефлекс, докато не стана твърде късно. Чак, когато Рубина бе изтръгнат от безчувствените ми пръсти, аз вдигнах глава и седнах на пети. Никой не ме бе следвал през Лабиринта, сигурен бях, че щях да го усетя. Следователно…

Светлината беше почти нормална и като премигнах срещу нея, погледнах нагоре към усмихнатото лице на Бранд. Сега носеше черна превръзка на едното око и държеше Рубина в ръка. Сигурно се бе телепортирал вътре.

Удари ме точно, когато вдигах глава и аз паднах върху лявата си страна. Тогава ме ритна в корема, силно.

— Е, справи се значи — каза той. — Не вярвах, че ще успееш. Сега ще трябва да унищожавам още един Лабиринт, преди да въведа ред. Ала първо ми трябва това, за да обърна битката при Царството на хаоса — Бранд размаха Рубина. — Довиждане, засега.

И изчезна.

Останах да лежа там без дъх, вкопчил пръсти в стомаха си. Заливаха ме вълни от мрак, но не загубих напълно съзнание. Завладя ме страхотно отчаяние и аз затворих очи и простенах. Нямаше го и Рубина, за да почерпя сили от него.

Цъфналите кестени…

X

Докато лежах, обзет от болка, въображението ми рисуваше как Бранд, с пулсиращия на гърдите му Рубин, се появява на бойното поле, където се сражават силите на Амбър и Хаоса. Явно той смяташе, че умее да контролира камъка достатъчно, за да обърне хода на битката срещу нас. Представях си го как насочва светкавиците към нашите войски. Виждах го да вдига силни ветрове и бури, които стоварва върху нас. Едва не заплаках. Всичко това, когато още можеше да изкупи вината си, като мине на наша страна. Ала само победа на него не му стигаше. Той трябваше да победи сам и то по неговия си начин. А аз? Аз бях загубил. Бях издигнал нов Лабиринт срещу Хаоса, нещо, което не бях и помислял, че мога да направя. Но от него нямаше да има никаква полза, ако загубехме битката и Бранд се върнеше да го унищожи. Да стигна толкова далеч, да мина през всичко, което ми се бе случило и да се проваля тук… Искаше ми се да изкрещя: „Несправедливо е!“, ала знаех, че вселената не се съобразява с моите разбирания за справедливост. Изскърцах със зъби и изплюх част от пръстта, която бях налапал. Баща ни ме бе натоварил със задачата да отнеса Рубина до мястото на битката. И аз почти бях успял.

В този момент ме завладя някакво странно усещане. Нещо искаше да привлече вниманието ми. Какво?

Тишината.

Вилнеещите ветрове и гръмотевиците бяха изчезнали. Въздухът бе неподвижен. Всъщност, беше хладен и свеж. А от другата страна на клепачите ми знаех, че има светлина.

Отворих очи. Видях ярко, чистобяло небе. Премигнах и обърнах глава. Имаше неща вдясно от мен…

Дърво. Там, където бях забил клона от стария Иг, сега се издигаше дърво. То вече бе много по-високо, отколкото беше преди тоягата. Почти можех да го видя как расте. И бе покрито със зелени листа и напъпили бели цветове. Някои дори се бяха отворили. Вятърът довея от неговата посока лек и деликатен аромат, който ме накара да се поуспокоя.

Опипах тялото си. Изглежда нямах счупени ребра, макар че още усещах корема си на възли от ритника, който бях получил. Разтърках очи и прокарах пръсти през косата си. После тежко въздъхнах и се изправих на едно коляно.

Обърнах се и разгледах околността. Платото си беше същото и все пак имаше някаква разлика. То още бе голо, но вече не изглеждаше сурово. Вероятно се дължеше на новото осветление. Не, нещо друго беше…

Завъртях се в пълен кръг и огледах целия хоризонт. Това не беше същото място, където бях започнал изкачването си. Имаше много разлики: и големи и малки. Други групички скали, дупка, където преди бе имало издатина, нова структура на камъните под и около мен, в далечината се виждаше нещо, което приличаше на почва. Изправих се на крака и ми се стори, че долавям отнякъде мирис на море. Това място пробуждаше съвсем различни усещания, от онова, на което се бях изкатерил… толкова отдавна, както ми изглеждаше. Промяната бе прекалено голяма, за да е предизвикана от онази буря. А и ми напомняше за нещо.

Въздъхнах отново там, в центъра на Лабиринта и продължих да оглеждам заобикалящия ме пейзаж. Неизвестно как, пряко волята ми, отчаянието започваше да ме напуска и ме завладяваше нещо като… май най-щеше да му подхожда думата „освежаване“. Въздухът беше толкова чист и хубав, околността имаше така нов, неизползван вид. Аз…

Разбира се. Тук всичко беше както при първичния Лабиринт. Обърнах се пак към дървото и го погледнах — то бе станало вече по-високо. Приличаше, и все пак не приличаше… Във въздуха, в земята, в небето имаше нещо ново. Това беше ново място. Нов първичен Лабиринт. Значи всичко около мен беше резултат от Лабиринта, насред който стоях.

Внезапно проумях, че усещането ми е нещо повече от освежаване. Сега то бе едно ново чувство на въодушевление, някаква радост, която струеше през мен. Намирах се на чисто, свежо място и аз бях неговият създател.

Времето минаваше. Стоях и наблюдавах дърветата, оглеждах се наоколо, наслаждавах се на еуфорията, която ме бе обзела. Бях постигнал някаква победа… докато не дойдеше Бранд да я унищожи.

Изведнъж отново настроението ми се развали. Трябваше да спра Бранд, непременно трябваше да спася това място. Намирах се в центъра на Лабиринт. Ако и този беше като другите, сигурно можех да използвам силата му, за да се прехвърля, където си поискам. Сега можех да го използвам, за да се присъединя към останалите.

Изтупах се от праха. Разхлабих меча в ножницата. Възможно бе ситуацията да не е чак толкова безнадеждна, колкото ми се бе виждала преди. Поръчано ми беше да занеса Рубина до мястото на битката. Е, Бранд го бе направил вместо мен; на практика камъкът беше там. Трябваше просто да отида и по някакъв начин да си го взема от него, след което да тласна събитията в нужната посока.

Огледах се на всички страни. По някое време щеше да се наложи да се върна тук и да проуча новото положение, ако оцелеех след онова, което предстоеше. Цареше някаква тайнственост наоколо. Тя се долавяше във въздуха и се носеше с вятъра. С векове можеше да се разкрива какво се бе случило, когато бях създал новия Лабиринт.

Махнах на дървото. То като че ли се раздвижи в отговор. Наместих розата на яката си и й пооправих листенцата. Време беше отново да потегля. Трябваше да свърша още една работа.

Наведох глава и затворих очи. Опитах се да си припомня пейзажа пред последната бездна преди Царството на Хаоса. И тогава го видях, прострял се под онова полудяло небе, и го населих с роднините си и нашите войски. Като че ли долетя шум от далечна битка, докато го правех. Сцената се намести, стана по-ясна. Задържах видението още секунда, после накарах Лабиринта да ме прехвърли там.

… Миг по-късно стоях върху един хълм край дълга равнина, а студеният вятър развяваше плаща ми. Небето беше същото, каквото си го спомнях — полудяло, въртящо се, на ивици, половината черно, половината на еуфористични дъги. Из въздуха се носеха неприятни изпарения. Черният път сега се падаше отдясно, пресичаше тази равнина и продължаваше нататък над бездната към мрачната цитадела, над която проблясваха зловещи светлинки. Сред въздуха плуваха ефирни мостове, протегнали се далече към мрака и по тях, както и по черния път, се движеха странни сенки. На полето под мен изглежда бяха съсредоточени най-големите маси войски. Зад гърба си чух още нещо, освен крилатата колесница на Времето.

Щом се обърнах в посоката, която трябваше да е север, видях, че онази дяволска буря продължава да напредва през далечните планини, святка и ръмжи, плъзга се напред като висок до небето ледник.

Значи не я бях спрял със създаването на нов Лабиринт. Тя изглежда просто бе отминала моя защитен район и бе продължила натам, накъдето отиваше. Надявах се тогава, че от новия Лабиринт ще излязат импулси, които ще внесат ред по всички Сенки след разрушителното действие на бурята. Зачудих се колко ли време ще й трябва, за да стигне дотук.

Чух шум от конски копита и се обърнах, като изтеглих меча си…

Към мен препускаше рогат ездач върху огромен черен кон, а очите му искряха от ярост.

Заех позиция и зачаках. Той като че ли се спускаше по един от ефирните мостове, който се бе отклонил в моята посока. И двамата се намирахме доста далече от главната сцена на действията. Наблюдавах го как тръгна по хълма. Странен кон беше това. Хубав гръден кош. Къде, по дяволите, беше Бранд? Не бях тръгнал да се бия, с когото ми падне.

Гледах приближаването на ездача и кривия меч в дясната му ръка. Донагласих стойката си, когато замахна да ме съсече. Парирах така, че получих достъп до десния му лакът. Сграбчих го и свалих мъжа от седлото.

— Тази роза… — възкликна той, докато падаше. Не знам какво още щеше да каже, защото му прерязах гърлото и думите, както и всичко останало от него, бяха погълнати от бликналите пламъци.

После се извъртях, прибрах Грейсуондир, изтичах няколко крачки и хванах юздата на черния жребец. Заговорих на коня да го успокоя и го отведох встрани от огъня. След няколко минути вече се разбирахме по-добре и го възседнах.

Отначало малко се дърпаше, но аз го оставих да върви по хълма полека, докато наблюдавах. Силите на Амбър изглежда настъпваха. По цялото поле бяха разпръснати димящи трупове. Основната част от вражеските войски беше притисната на една височина, близо до бездната. Редиците им, макар и все още несломени, неотменно отстъпваха назад. От другата страна над същата бездна преминаваха подкрепления и се присъединяваха към онези, които удържаха височината. Набързо прецених растящия им брой и позициите им и реших, че те вероятно също се готвят за настъпление. Бранд не се виждаше никъде.

Дори да си бях починал и да носех доспехи, пак бих си помислил дали да се включа в касапницата. Моята задача в момента беше да открия Бранд. Съмнявах се, че той би се включил пряко в битката. Хубавичко огледах околността за самотна фигура. Не… Може да беше от другата страна на бойното поле. Ще трябва да заобиколя от север. Твърде голям район не виждах на запад.

Обърнах коня и започнах да се спускам по хълма. Толкова хубаво би било да припадна, мислех си аз. Просто да се свлека на купчина и да заспя. Въздъхнах. Къде, по дяволите, беше Бранд?

Стигнах до подножието на хълма и кривнах да прескоча едно дере. Имах нужда от по-добър поглед…

— Принц Коруин от Амбър!

Той ме изчака, докато се насочих пак към него, едър мъж с цвят на мъртвец, рижа коса и не по-малко риж кон. Носеше медни доспехи със зеленикави орнаменти и седеше с лице към мен, неподвижен като статуя.

— Видях те горе на хълма — каза той. — Нямаш броня, нали?

Тупнах се по гърдите.

Мъжът рязко кимна. После се пресегна, първо към лявото си рамо, след това към дясното, накрая отстрани и освободи предницата на бронята си. Свали я, отпусна я към земята от лявата си страна и я остави да падне. По същия начин постъпи и с набедрениците си.

— Дълго чаках, за да се срещна с теб — заяви той. — Аз съм Борел. Не исках да се говори, че съм се възползвал от непочтено предимство, след като те убия.

Борел… името ми звучеше познато. Тогава си спомних. Дара го бе споменала с уважение и привързаност. Той беше нейният учител по фехтовка, майсторът на меча. Ала бе глупав, както виждах. Беше се лишил от уважението ми, като си свали доспехите. Боят не е игра и аз нямах намерение да стоя на разположение на всеки самонадеян идиот, който мислеше иначе. Особено пък на толкова умел идиот, когато се чувствах разнебитен. Най-малкото, можеше съвсем да ме изтощи.

— Сега ще разрешим един проблем, който отдавна ме измъчва — обяви той.

Отговорих му с малко отживял вулгаризъм, завъртях черния си жребец и препуснах обратно в посоката, от която бях дошъл. Борел веднага се втурна след мен.

Като стигнах пак до дерето, осъзнах, че нямам кой знае каква преднина. Всеки момент той щеше да се окаже съвсем близо до беззащитния ми гръб и щеше или да ме съсече, или да ме принуди да се бия. Ала колкото и да беше ограничен, изборът ми се простираше малко по-далеч.

— Страхливец! — извика той. — Да бягаш от честен двубой! Това ли е големият воин, за когото толкова съм слушал?

Протегнах се и откопчах плаща си. Дерето от двете страни стигаше до раменете ми, после до кръста.

Скочих от седлото, препънах се и се закрепих на крака. Черният жребец продължи напред. Изкатерих се отдясно, с лице към преследвача си.

Хванах плаща с две ръце и го завъртях като тореадор секунда или две преди главата и раменете на Борел да се изравнят с гърдите ми. Той го покри целия, заедно с изтегления меч, лиши го от сетива и забави ръцете му.

Тогава силно го ритнах. Целех се в главата, но го улучих в лявото рамо. Мъжът се изтърси от седлото, а конят му също продължи напред.

Измъкнах Грейсуондир и се хвърлих върху Борел. Той тъкмо бе отметнал плаща ми и се мъчеше да стане. Прободох го, както беше седнал и видях смаяното изражение на лицето му, когато от раната бликнаха пламъци.

— О, каква подлост! — извика той. — Имах по-добро мнение за теб!

— Не сме на Олимпийските игри — отвърнах му аз и изтръсках няколко искри от плаща си.

После догоних коня си и го яхнах. Това ми отне няколко минути. Продължих на север и стигнах до по-високо място. Оттам видях Бенедикт да командва битката, а малко по-далече зад него зърнах Джулиан, начело на своите отреди от Ардън. Бенедикт очевидно ги държеше в резерва.

Тръгнах отново срещу настъпващата буря, под получерното, полуцветно въртящо се небе. Скоро приближих целта си, най-високия хълм в околността и започнах да се изкачвам по него. На няколко минути от пътя нагоре спрях, за да погледна назад.

Видях Дирдри, в черни доспехи да върти секира; Луела и Флора бяха сред стрелците, Файона я нямаше никаква. Не забелязах и Жерар. Тогава различих Рандъм, яхнал кон, размахал тежък меч, да води атаката срещу врага върху височинката. Близо до него се биеше рицар в зелени доспехи, когото не можах да разпозная. Той въртеше боздугана си със смъртоносно умение. На гърба му висеше лък, а на хълбока му проблясваше колчан със стрели.

Грохотът на бурята ставаше по-силен, докато се приближавах към върха. Светкавиците проблясваха равномерно, като развалена неонова лампа, а дъждът се лееше, подобен на завеса от фибростъкло, която сега прекосяваше планините.

Под мен хора и зверове — а и немалко хора-зверове — се биеха на живот и смърт. Облак прах висеше над бойното поле. Като прецених разположението на силите, реших, че едва ли растящият по численост враг ще може да бъде изтикан по-нататък. Дори ми се струваше, че точно е настъпил моментът за контраатака. Те изглежда бяха готови и само чакаха заповедта.

Бях на минута и половина път от тях. Те започнаха да напредват, разгърнаха се по склона, подсилиха редовете на своите, отблъснаха нашите войски, взеха да ги притискат. А откъм черната бездна пристигаха все нови и нови подкрепления. Войниците ни започнаха относително стегнато отстъпление. Врагът настъпи още по-устремно и точно когато вече ми се струваше, че нашите са готови да се обърнат в бягство, трябва да бе дадена заповед.

Чух звука от рога на Джулиан и скоро след това го видях и него самия, възседнал Моргенщерн, да повежда мъжете от Ардън към бойното поле. Така силите на противниците почти се изравниха и шумът се усили още повече под въртящото се отгоре небе.

Наблюдавах развоя на битката може би около четвърт час, докато нашите воини бавно отстъпваха през полето. Тогава видях на върха на един от отсрещните хълмове да се появява едноръка фигура върху кон на огнени ивици. Ездачът държеше вдигнат меч и беше с гръб към мен, обърнат на запад. Той остана неподвижен няколко безкрайни мига. Накрая отпусна меча си.

Чух тромпети откъм запад, ала отначало не виждах нищо. След това пред погледа ми се откриха редиците кавалерия. Трепнах. За момент си помислих, че там е Бранд. После разбрах, че всъщност Блийс води своите части към незащитения фланг на противника.

И изведнъж нашите войски на бойното поле вече не отстъпваха. Удържаха позициите си. След малко започнаха и да настъпват.

Блийс и неговите конници продължиха напред, а аз осъзнах, че Бенедикт отново извоюва победа. Врагът скоро щеше да бъде напълно разгромен.

Тогава откъм север лъхна студен вятър и пак погледнах натам.

Бурята бе напреднала значително. Като че ли отскоро бе започнала да се движи доста по-бързо. А сега беше и много по-тъмна, светкавиците проблясваха по-ярко, гръмотевиците трещяха по-силно. Студеният, влажен вятър ставаше все по-силен.

Взех да правя догадки… дали щеше просто да помете полето като анихилационна вълна и да сложи край на всичко? Какво ли щеше да е влиянието на новия Лабиринт? Дали неговите вълни щяха да плъзнат след това, за да възстановят картината? Нещо не ми се вярваше. Ако тази буря ни погълнеше, имах чувството, че нямаше да има измъкване. Единствено със силата на Рубина бихме могли да се спасим от нея, докато отново настъпи ред. А и какво ли щеше да е останало, дори да оцелеехме? Направо не смеех да си помисля.

Какъв ли беше планът на Бранд? Защо чакаше още? Какво смяташе да направи?

За пореден път огледах цялото бойно поле…

Май зърнах нещо.

В сенките на височината, където врагът се бе прегрупирал и откъдето идваха подкрепленията му… имаше нещо.

Миниатюрен червен проблясък… Сигурен бях, че съм го видял.

Продължих да се взирам и да чакам. Трябваше да го мярна отново, да определя точното място…

Мина цяла минута. Може би дори две…

Ето! И пак.

Смушках черния жребец. Виждаше ми се възможно да заобиколя близкия фланг на врага и да се изкача до тази уж изоставена височина. Спуснах се по хълма и се насочих натам.

Това трябваше да е Бранд с Рубина. Избрал си бе хубаво, безопасно място, откъдето можеше да вижда цялото бойно поле, както и приближаващата буря. Оттам би могъл да насочва светкавиците й право върху нашите воини. Щеше да свири отбой, щом настъпеше момента, да удари по нас със странните стихии на бурята и после да я заобиколи. Действително бе избрал най-простия и целесъобразен начин да използва Рубина при дадените обстоятелства.

Трябваше бързо да се добера до него. Аз владеех камъка по-добре, но разстоянието пречеше, а той държеше Рубина на гърдите си. Най-многото, което можех да направя, бе да се втурна право към него, да се приближа достатъчно на всяка цена, да поема властта над камъка и да го използвам срещу него. Ала той можеше да е разположил и охрана край себе си. Това ме безпокоеше, защото ако трябваше да се справя с още някой, щях да се забавя катастрофално. В случай, че беше сам пък, какво щеше да му попречи да се прехвърли някъде другаде, ако играта започнеше да загрубява? Тогава какво можех да направя? Да се втурна в ново преследване, от самото начало? Зачудих се, дали не бих могъл да използвам Рубина, за да го спра. Нямах представа. Реших да опитам.

Планът ми може и да не беше от най-добрите, но нямах друг. Не разполагах с повече време за размисъл.

Докато яздех натам, видях, че и други са се насочили към същата височина. Рандъм, Дирдри и Файона, на коне, придружени от още осем ездачи, си проправяха път сред вражеските редици, а неколцина други — нямаше как да преценя дали приятели или противници — яздеха плътно зад тях. Облеченият в зелено рицар като че ли беше най-бърз и вече ги настигаше. Все още не можех да го разпозная — него или нея, всъщност. Не се съмнявах обаче, каква е целта на групичката… след като Файона беше там. Сигурно тя бе усетила присъствието на Бранд и водеше останалите към него. Слаба надежда се прокрадна в сърцето ми. Тя умееше да неутрализира силите на Бранд или поне да ги намалява. Приведох се напред и пришпорих коня си. Небето продължаваше да се върти. Вятърът свиреше в ушите ми. Наблизо изтрещя ужасна гръмотевица. Дори не погледнах назад.

Опитвах се да ги изпреваря. Не исках да пристигнат там преди мен, но се опасявах, че може би точно така ще стане. Разстоянието беше прекалено голямо.

Ако само се обърнеха и видеха, че идвам, вероятно щяха да ме изчакат. Прииска ми се да бе имало някакъв начин още отпреди да им дам знак, че съм тук. Проклех факта, че Фигурите вече не действаха.

Започнах да крещя. Виках след тях, но вятърът отвяваше думите ми, а гръмотевиците ги заглушаваха.

— Изчакайте ме! Дявол да го вземе! Това съм аз, Коруин!

Дори не погледнаха към мен.

Отминах най-близките сражаващи се и продължих покрай вражеския фланг, извън обсега на стрелите. Противниците ни като че ли отстъпваха вече по-бързо, а нашите войски се разгръщаха върху по-голям район. Бранд сигурно се готвеше да нанесе удара си. Част от въртящото се небе бе покрито с черни облаци, които ги нямаше там преди няколко минути.

Кривнах надясно, зад отстъпващия враг и препуснах с всички сили към хълма, по който другите вече се изкачваха.

Небето продължаваше да притъмнява, когато приближих подножието на хълма и взе да ме хваща страх за роднините ми. Вече бяха прекалено близо до него. Щеше да му се наложи да предприеме нещо. Освен ако Файона беше достатъчно силна, за да го спре…

Конят ми се изправи на задни крака и аз полетях към земята сред ослепителния блясък, избухнал пред мен. Гърмът удари още преди да съм докоснал земята.

Останах да лежа няколко секунди зашеметен. Конят бе избягал, сигурно се намираше на петдесетина метра, когато спря и започна несигурно да се върти на едно място. Обърнах се по корем, погледах нагоре по стръмния склон. И другите ездачи бяха на земята. Групичката им очевидно също е била ударена. Неколцина от тях се движеха, повечето — не. Все още никой не бе станал. Над тях видях блясъка на Рубина, а край него неясните очертания на фигурата, която го носеше.

Започнах да пълзя напред — нагоре и леко вляво. Исках да изляза от полезрението на тази фигура, преди да поема риска да се изправя. Щеше да ми отнеме прекалено много време да изпълзя дотам, а сега възнамерявах да заобиколя и останалите, защото вниманието на Бранд щеше да е насочено към тях.

Промъкнах се напред бавно, внимателно, като използвах всяко срещнато прикритие и се чудех дали скоро няма да падне нов гръм на същото място… ако пък не, кога ще стовари цялата мощ на бурята върху нашите войски. По моя преценка, вече всеки момент. Един поглед назад ми разкри нашите сили, разгърнати в далечния край на бойното поле и отстъпващия пред тях враг, който се приближаваше насам. Всъщност, не след дълго, щеше да ми се наложи и заради тях да се притеснявам.

Добрах се до тясна канавка и изпълзях по нея около десет метра на юг. После се измъкнах от другия й край, за да се възползвам от прикритието на една издатина, а после и на купчина камъни.

Когато вдигнах глава да се ориентирам в ситуацията, блясъкът на Рубина вече не се виждаше. Нишата, от която грееше светлината му, бе скрита от собствената си източна скална стена.

Продължих, обаче, да пълзя, близо до самия ръб на огромната бездна, преди да свия отново надясно. Най-после стигнах до място, където реших, че е безопасно да се изправя. Очаквах ново проблясване, нов гръмотевичен тътен — наблизо или на бойното поле, — но нищо не се случваше. Започнах да се чудя… защо? Протегнах сетивата си и опитах да доловя присъствието на Рубина, ала не успях. Забързах към мястото, където бях видял сиянието му.

Хвърлих поглед назад към бездната, за да се уверя, че оттам не се приближава някаква нова заплаха. Измъкнах меча си. Щом стигнах височината, се прилепих към скалния откос и започнах да се промъквам на север. Стигнах до нишата, приведох се и надзърнах зад ръба.

Нямаше никакво червено сияние. Нито пък неясна фигура. Вдлъбнатината изглеждаше празна. Наоколо не се забелязваше нищо подозрително. Възможно ли бе отново да се е телепортирал? И ако беше така, защо?

Изправих се и заобиколих скалния ръб. Продължих нататък. Отново се опитах да усетя излъчването на Рубина и този път успях да вляза в слаб контакт с него… някъде нагоре и вдясно, както ми се стори.

Безшумен, предпазлив, аз се запътих натам. Защо ли бе напуснал прикритието си? Намирал се бе в идеална позиция, за онова, което се готвеше да извърши. Освен, ако…

Чух писък и проклятие. От два различни гласа. Затичах.

XI

Забелязах една естествена пътечка, която водеше нагоре. Втурнах се по нея.

Все още не можех да видя никого, но усещането ми за присъствието на Рубина ставаше по-силно с всяка измината крачка. Имах чувството, че от дясната си страна чувам и нечии чужди стъпки и се завъртях натам, ала не забелязах нищо. Рубина също не можеше да е толкова близо, така че продължих напред.

Когато приближих върха на височината, зад която висеше огромната черна капка Хаос, чух гласове. Не можех да различа думите, но тонът беше развълнуван.

Забавих темпо, промъкнах се още по-близо и надникнах иззад една скала.

Рандъм се намираше недалеч от мен, а Файона стоеше до него, както и лордовете Чантрис и Фелдейн. Всички, с изключение на Файона, държаха оръжия, готови да ги използват, но изобщо не помръдваха. Погледите им бяха втренчени към самия ръб — каменна тераса малко над тяхното равнище, на около петнайсет метра разстояние, — където започваше бездната.

Там стоеше Бранд и държеше пред себе си Дирдри. Тя беше без шлем, с разпиляна по раменете коса, а той държеше на гърлото й кинжал. И като че ли вече я бе порязал леко. Отново се скрих.

Чух как Рандъм тихо попита:

— Нищо повече ли не можеш да направиш, Фай?

— Мога да го държа там — отвърна тя — и от това разстояние да забавя усилията му да повлияе на времето. Но това е всичко. Той е настроен донякъде към Рубина, а аз не съм. Освен това има предимството и на близостта, виси му на гърдите. Всичко друго, което бих могла да опитам, ще предизвика противодействие.

Рандъм прехапа долната си устна.

— Хвърлете оръжията — извика Бранд. — Веднага или Дирдри е мъртва.

— Убий я и ще загубиш единственото, благодарение на което си още жив — каза Рандъм. — Направи го и аз ще ти покажа къде ще си сложа оръжието.

Бранд измърмори нещо под нос. После заяви:

— Добре. Тогава ще почна да я режа на части.

Рандъм се изплю.

— Хайде! Тя може да се регенерира не по-зле от всички нас. Измисли нещо по-добро или млъкни и се бий като мъж.

Бранд остана неподвижен. Реших, че е по-разумно да не разкривам присъствието си. Можеше да се отвори възможност да предприема нещо. Надзърнах още веднъж и мислено фотографирах терена, преди да се скрия отново. В далечината вляво имаше няколко едри камъка, но не се простираха на достатъчно голямо разстояние. Не виждах никакъв начин да се промъкна до него.

— Мисля, че се налага да поемем риска и да го нападнем — чух да шепне Рандъм. — Не виждам друга възможност. А вие?

Преди някой да успее да му отговори, се случи нещо странно. Дневната светлина взе да става по-ярка.

Огледах се на всички страни за източника на осветлението и накрая погледнах нагоре.

Облаците още бяха там и лудото небе изпълняваше фокусите си зад тях. Ала ярката светлина идваше откъм облаците. Те бяха по-бели и излъчваха сияние, като че ли скриваха някое слънце. Докато ги наблюдавах, светлината им заискри още по-ярко.

— Какво ли е намислил пък сега? — попита Чантрис.

— Според мен, нищо — отвърна Файона. — Не вярвам това да е негово дело.

— Чие е тогава?

И да е последвал отговор, не можах да го чуя.

Наблюдавах как облаците светят по-ярко. След това най-големите и най-блестящите започнаха да се смесват, като че ли някой ги разбъркваше. Сред тях взеха да се мяркат разни форми, да заемат местата си. Постепенно изникваха ясни очертания.

Под мен, на бойното поле, шумът от битката полека затихна. Самата буря като че ли заглъхна, докато явлението се разрастваше. Нещо съвсем определено се оформяше в яркото пространство над главите ни — очертанията на огромно лице.

— Не знам, наистина — чух Файона да казва в отговор на някакъв въпрос.

Още преди да е приело окончателната си форма, аз разбрах, че в небето е лицето на баща ми. Хубав номер беше това. И нямах представа какво цели с него.

Лицето се размърда, като че ли оглеждаше всички ни. Изражението му беше напрегнато и доста загрижено. Стана още по-светло. Устните се раздвижиха.

Когато гласът му стигна до мен, той беше на нормално разговорно ниво, а не ечеше оглушително, както бях очаквал.

— Изпращам ви това послание — заговори татко, — преди да се заема с възстановяването на Лабиринта. По времето, когато ще го получите, аз вече или ще съм успял, или ще съм се провалил. То ще предшества вълната Хаос, предизвикана от моя опит. Имам причини да вярвам, че тези усилия ще са фатални за мен.

Очите му сякаш се плъзнаха по бойното поле.

— Радвайте се или тъгувайте, според случая — продължи той, — защото това е или началото, или краят. По Коруин ще ви изпратя Рубина на справедливостта, веднага щом свърша с него. Натоварил съм Коруин със задачата да го донесе на бойното поле. Всичките ви усилия там може да се окажат напразни, ако не успеете да отклоните вълната Хаос. Но с помощта на Рубина, на това място, би трябвало Коруин да успее да ви предпази, докато вълната отмине.

Чух Бранд да се смее. Вече звучеше съвсем като луд.

— С моята смърт — продължи гласът, — ще възникне проблемът за наследяването на короната. Аз имах желания в тази насока, но сега виждам, че са били напразни. Така че не ми остава нищо друго, освен да оставя избора на рога на Еднорога.

Деца мои, не мога да кажа, че съм напълно удовлетворен от вас, но предполагам, че чувствата ни са взаимни. Няма значение. Давам ви своята благословия, която е нещо повече от една формалност. А сега отивам да мина през Лабиринта. Сбогом.

После лицето му взе да избледнява и скупчените облаци загубиха яркостта си. След малко бе изчезнал напълно. Над полето тегнеше тишина.

— … и както сами виждате — чух да казва Бранд, — Рубина не е в Коруин. Хвърлете оръжията си и изчезвайте оттук. Или си ги задръжте и се махайте. Все ми е едно. Оставете ме на мира. Имам работа.

— Бранд — започна Файона, — ти можеш ли да направиш това, което той искаше от Коруин? Можеш ли да използваш Рубина, за да накараш това нещо да ни отмине?

— Мога, ако поискам — отвърна той. — Да, мога да го отклоня.

— И ще бъдеш герой, ако го направиш — каза тя внимателно. — Ще спечелиш нашата признателност. Всички минали грехове ще бъдат простени. Простени и забравени. Ние…

Бранд започна да се смее като луд.

— Ти ще простиш на мен? — възкликна. — Ти, която ме затвори в онази кула, ти, която заби нож в тялото ми? Благодаря ти, сестричке. Предложението ти да ми простиш е много мило, но смятам да го отклоня.

— Добре — обади се Рандъм, — кажи тогава ти какво искаш? Извинение? Несметни богатства? Важен пост? Всичко, взето заедно? Твое е. Но играта, която си подхванал, е глупава. Хайде да приключим с нея, да се приберем вкъщи и да се престорим, че е била само лош сън.

— Да, хайде да приключваме — съгласи се Бранд. — Първо вие ще си хвърлите оръжията. После Файона ще ме освободи от нейното заклинание, всичките ще се обърнете кръгом и ще замарширувате на север. Или ще го направите, или ще убия Дирдри.

— Тогава мисля, че е най-добре направо да я убиеш и да се приготвиш за бой с мен — заяви Рандъм, — защото тя и без това след малко ще е мъртва, ако те оставим да постигнеш своето. Всички ще бъдем мъртви.

Чух как Бранд се изкикоти.

— Наистина ли си въобразяваш, че ще ви оставя да умрете? Аз имам нужда от вас… колкото повече от вас успея да съхраня. Надявам се и Дирдри да е сред тях. Вие сте единствените, които можете да оцените моя триумф. Ще ви опазя по време на унищожението, което е на път да започне.

— Не ти вярвам — поклати глава Рандъм.

— Тогава помисли малко. Познаваш ме достатъчно добре, за да ти е ясно, че ще искам да ви натрия носовете с това. Необходими сте ми като свидетели. Затова и желая присъствието ви в моя нов свят. Така че, махайте се оттук!

— Ще получиш всичко, което искаш, плюс нашата благодарност — започна Файона, — стига само да…

— Изчезвайте!

Знаех, че не бива да отлагам повече. Трябваше да предприема нещо. Сигурен бях, че няма да успея да го достигна навреме. Нямах друг избор, освен да се опитам да използвам Рубина като оръжие срещу него.

Посегнах мислено и усетих присъствието му. Затворих очи и съсредоточих силите си.

Горещо. Горещо, внушавах. Той те изгаря, Бранд. Кара всяка молекула от тялото ти да вибрира все по-бързо и по-бързо. Скоро ще се превърнеш в човешка факла…

Чух го да пищи.

— Коруин! — изрева той. — Престани! Къде си? Ще я убия! Виж!

Като продължавах да повелявам на Рубина да го изгори, аз се изправих на крака. Втренчих се гневно в него през разстоянието, което ни разделяше. Дрехите му започваха да пушат.

— Престани! — изкрещя той, вдигна ножа и рязна лицето на Дирдри.

Нададох болезнен вик и пред очите ми всичко се замъгли. Загубих контрол над Рубина. Но Дирдри, с разкървавена лява буза, впи зъби в ръката на Бранд, когато той мръдна, за да я пореже отново. В този момент успя да освободи ръката си, заби лакът в ребрата му и опита да се отскубне.

В мига, в който тя се раздвижи и главата й се наведе, проблясна сребърна светлина. Бранд изохка и изпусна кинжала. Една стрела бе пронизала гърлото му. Веднага я последва друга, която се заби в гърдите му, малко вдясно от Рубина.

Той направи крачка назад и издаде хъркащ звук. Само че нямаше къде да стъпи, защото се намираше на ръба на бездната.

Очите му обезумяха, като започна да губи равновесие. Тогава дясната му ръка се стрелна напред и сграбчи Дирдри за косата. Аз вече тичах към тях и крещях, но разбрах, че няма да стигна навреме.

Дирдри изпищя, на окървавеното й лице се изписа ужас и тя се протегна към мен…

После Бранд, Дирдри и Рубина се загубиха зад ръба и полетяха в бездната…

Убеден съм, че опитах да се хвърля след тях, но Рандъм ме улови. Накрая му се наложи да ме удари и всичко се стопи пред очите ми.

Когато се свестих, лежах върху каменистата земя доста далеч от мястото, където бях паднал. Някой бе сгънал плаща ми и го бе подпъхнал под главата ми като възглавница. Първото, което видях, бе въртящото се небе и то някак ми напомни за моя сън с колелото, когато срещнах Дара. Усещах, че другите са около мен, чувах гласовете им, но отначало не обърнах глава. Просто лежах там, наблюдавах рулетката на небето и мислех за своята загуба. Дирдри… тя бе означавала за мен повече, отколкото всички останали от семейството взети заедно. Не можех да променя чувствата си. Така беше. Колко пъти съм копнял да не ми е сестра. Но се бях съобразявал с реалностите на положението. Чувствата ми завинаги щяха да останат непроменени, ала… сега нея я нямаше и тази мисъл за мен бе по-важна от надвисналата над света разруха.

И все пак трябваше да видя какво става. След като не разполагахме с Рубина, всичко беше свършено. И все пак… затърсих мислено присъствието му, където и да се намираше камъкът, но не открих нищо. Тогава започнах да се надигам, за да видя докъде е стигнала вълната Хаос, ала някаква ръка рязко ме бутна обратно.

— Почини си, Коруин — беше гласът на Рандъм. — Уморен си. Изглеждаш, като че ли си пълзял през ада. Вече нищо не можеш да направиш. Отпусни се.

— Какво значение има моето здраве сега? — отвърнах му аз. — След малко ще е все едно.

Отново понечих да стана и този път неговата ръка ми помогна.

— Хубаво, тогава — кимна той. — Няма кой знае какво за гледане, обаче.

Изглежда беше прав. Битката като че ли бе приключила, с изключение на няколко изолирани групички, където врагът още се съпротивляваше, но и те бързо се стопяваха, воюващите падаха мъртви или в плен и всички се движеха в нашата посока, отстъпвайки пред всепомитащата вълна, която бе достигнала отсрещния край на бойното поле. Скоро височинката щеше да бъде задръстена от оцелелите и на двете страни. Погледнах зад нас. Откъм черната цитадела не прииждаха никакви нови подкрепления. Дали бихме могли да се скрием там, когато вълната стигнеше накрая и дотук? А после какво? Бездната сякаш предлагаше всеобхватния отговор.

— Скоро — промърморих аз, като си мислех за Дирдри. — Скоро… — Защо пък не?

Наблюдавах фронта на бурята, който святкаше, поглъщаше, променяше. Да, скоро. При положение, че Рубина бе полетял с Бранд…

— Бранд… — изрекох замислено. — Кой в края на краищата му видя сметката?

— Аз претендирам за тази чест — заяви един познат глас, за който не можех в този момент да се сетя чий е.

Завъртях глава и погледнах. Върху един камък седеше мъжът в зелено. До него на земята лежаха лъкът и колчанът му. Той ми се ухили със зла усмивка.

Това беше Кейн.

— Проклет да съм! — възкликнах и си потърках брадата. — Нещо странно се случи с мен по пътя към твоето погребение.

— Аха. Чух. — Той се разсмя. — Някога да си убивал себе си, Коруин?

— Напоследък не съм. Ти как го направи?

— Отидох до една подходяща сянка — каза Кейн — и там издебнах сянката на самия мен. Така се сдобих с трупа. — Той потрепера. — Усещането е доста особено. Не бих желал да го изпитам пак.

— Но защо? — учудих се аз. — Защо трябваше да се правиш на мъртъв и да стоварваш вината за това върху мен?

— Исках да стигна до корените на проблема в Амбър — обясни Кейн — и да го унищожа. Мислех, че за целта е най-добре да потъна в неизвестност. А какъв по-добър начин от този, да накарам всички да ме мислят за мъртъв? И накрая успях, както виждаш. — Той замълча. — Съжалявам за Дирдри, обаче. Но нямах никакъв избор. Това беше последният ни шанс. Не допусках, че наистина ще я повлече със себе си.

Извърнах поглед.

— Нямах никакъв избор — повтори Кейн. — Надявам се, че го разбираш.

Кимнах.

— Но защо се опита да нагласиш всичко така, като че ли аз съм те убил? — попитах.

В този момент към нас се приближиха Файона и Блийс. Поздравих ги и се обърнах пак към Кейн, в очакване на отговор. Имах желание и Блийс да го попитам някои неща, но те можеха да почакат.

— Е? — подканих аз.

— Исках да те махна от пътя — заговори Кейн. — Все още мислех, че може ти да стоиш зад всичко. Ти или Бранд. Бях стеснил кръга до вас двамата. Дори допусках, че може да действате заедно… особено като взе да припира да те върне обратно.

— Погрешно си го разбрал — намеси се Блийс. — Бранд се мъчеше да го задържи настрана. Той бе научил, че паметта му се връща и…

— Сега ми е ясно — отговори Кейн, — но тогава ми изглеждаше иначе. Затова исках Коруин пак да бъде затворен в тъмница, докато аз търся Бранд. Тогава се спотаих и започнах да слушам всичко, което си казвахте чрез Фигурите, като се надявах да попадна на следа за местонахождението на Бранд.

— Значи това е имал предвид татко — отбелязах аз.

— Кое? — попита Кейн.

— Той подхвърли, че някой може да подслушва Фигурите.

— Не виждам откъде е могъл да знае. Научих се да бъда абсолютно пасивен, докато го правя. Усвоих изкуството да ги възприемам всички наведнъж, като ги докосвах съвсем лекичко и чаках някой да се раздвижи. Когато това станеше, насочвах вниманието си към разговарящите. А разглеждах ли ви поотделно, открих дори, че понякога мога да прониквам и в мислите ви, ако в този момент не използвахте Фигурите, нещо друго отвличаше вниманието ви и аз не си позволявах никаква реакция.

— И все пак той е знаел — настоях аз.

— Това е напълно възможно. Дори очевидно — съгласи се Файона, а Блийс кимна.

Рандъм дойде по-наблизо.

— Какво имаше предвид, като попита за хълбока на Коруин? — поинтересува се той. — Как би могъл изобщо да знаеш за това, ако не си…

Кейн просто потвърди с глава. Видях Бенедикт и Джулиан заедно в далечината да се обръщат към своите войници. При безмълвния жест на Кейн, забравих за тях.

— Ти? — изграчих аз. — Ти ли ме прободе?

— Пийни си малко, Коруин — предложи ми Рандъм манерката си. Вътре имаше разредено вино. Надигнах го. Жаждата ми беше неутолима, но се възпрях след няколко големи глътки.

— Разкажи ми за това — рекох.

— Добре. Дължа ти го — каза Кейн. — Когато научих от мислите на Джулиан, че си върнал Бранд в Амбър, реших, че предишните ми предположения са били правилни. Което означаваше, че трябва да унищожа и двама ви. Използвах Лабиринта, за да се пренеса в твоята стая през онази нощ. Там се опитах да те убия, но ти се движеше прекалено бързо и по някакъв начин успя да се прехвърлиш някъде другаде, преди да ми е паднала нова възможност.

— Дявол да го вземе, сляп ли си бил? — изругах аз. — Като си можел да проникваш в мислите ни, не видя ли, че не съм аз човекът, който ти трябва?

Той поклати глава.

— Успявах да доловя само повърхностни помисли и реакции на непосредственото ти обкръжение. А дори и толкова невинаги. Но аз бях чул проклятието ти, Коруин. И то се сбъдваше. Можех да го видя навсякъде около нас. Убеден бях, че за всички ни щеше да е много по-безопасно, ако ти и Бранд ни се махнехте от пътя. От действията му преди твоето завръщане, имах представа на какво е способен той. Ала тогава не успях да се добера до него, заради Жерар. После Бранд започна да става по-силен. По-късно направих един опит, но се провалих.

— Кога беше това? — попита Рандъм.

— Когато пак Коруин отнесе обвиненията. Аз се бях маскирал. В случай, че успееше и той да се измъкне като Коруин, не исках да знае, че още се навъртам наоколо. С помощта на Лабиринта се прехвърлих в покоите му и се опитах да го довърша. И двамата бяхме ранени — имаше доста кръв наоколо, — но и той успя да се телепортира някъде. Неотдавна влязох във връзка с Джулиан и се присъединих към него в тази битка, защото бях сигурен, че Бранд няма как да не се покаже тук. Бях си приготвил няколко стрели със сребърни върхове, защото вече бях убеден, че Бранд не е като останалите от нас. Исках да го убия бързо и да го направя от разстояние. Упражнявах стрелбата си с лък и дойдох да го търся. Накрая го открих. Сега всички ми разправят, че не съм бил прав по отношение на теб, така че твоята стрела ще си остане неизползвана.

— Много ти благодаря.

— Може би дори ти дължа извинение.

— Хубаво би било.

— От друга страна, мислех си, че съм прав. Исках само да спася останалите…

Така и изобщо не получих извинение от Кейн, защото точно в този момент целият свят сякаш се разлюля от силно изсвирване — безпосочно, гръмко, протяжно.

Кейн се изправи и посочи:

— Там! — извика той.

Погледът ми проследи жеста му. Завесата на бурята се бе разделила откъм северозапад, на мястото, където черният път излизаше от нея. Там се бе появил призрачен ездач на черен кон и надуваше своя рог. Мина известно време, докато всички звуци достигнат до нас. След малко към него се присъединиха още двама свирачи — също бледи, яхнали черни жребци. Те вдигнаха роговете си и добавиха и техния звук.

— Какво ли може да е това? — попита Рандъм.

— Мисля, че се досещам — заяви Блийс и Файона кимна.

— Какво е, в такъв случай? — попитах ги аз.

Но те не ми отговориха. Ездачите отново тръгнаха напред по черния път и след тях се показаха още.

XII

Наблюдавах. На височината около мен цареше пълна тишина. Всички войници бяха замръзнали и гледаха към процесията. Дори пленниците от Царството на хаоса бяха насочили вниманието си натам.

Водени от бледите свирачи, идваха група конници върху бели жребци и носеха знамена, някои от които не познавах, а пред тях яздеше нещо като човек и носеше флага с Еднорога на Амбър. Следваха ги музиканти и част от инструментите им бяха от вид, който виждах за първи път.

Зад музикантите маршируваха дълги редици от рогати човекоподобни същества в леки доспехи и горе-долу всеки двайсети носеше пред себе си огромен факел, който се издигаше високо над главата му. Тогава откъм тях долетя някакъв дълбок звук — бавен, ритмичен, пълзящ под свиренето на роговете и музиката — и аз осъзнах, че пехотинците пееха. Стори ми се, че мина страшно много време, докато цялата тази маса се придвижваше по черния път в далечината, ала никой от нас нито помръдна, нито проговори. Те напредваха със своите факли, знамена, музика и пеене, докато накрая стигнаха до края на бездната и продължиха по почти невидимото продължение на тази тъмна магистрала, като сега факлите им проблясваха в мрака, осветяваха пътя им. Музиката стана по-силна, въпреки разстоянието, все повече и повече гласове се присъединяваха към техния хор, докато гвардията продължаваше да изниква иззад святкащата завеса на бурята. От време на време изтрещяваше гръмотевица, но нейният тътен не можеше да удави този звук, както и воят на вятъра, който атакуваше факлите, докъдето ми стигаше погледът. Движението въздействаше хипнотично. Струваше ми се, че наблюдавам процесията от безброй дни, дори може би години, заслушан в мелодията, която вече бях разпознал.

Изведнъж от бурята излетя дракон, после още един и още един. Зелени, златни и черни като старо желязо, те се носеха с вятъра, извръщаха глави и бълваха струи от огън. Зад тях проблясваха светкавиците — страховити, великолепни и неизмеримо огромни. Под драконите вървеше малко стадо от бели крави и бикове, които тръскаха глави, мучаха и биеха земята с копита. Покрай тях и помежду им сновяха ездачи и размахваха дълги черни камшици.

Следваше ги процесия от действително отвратителните воини на една Сянка, с която понякога Амбър влизаше в търговски отношения — тромави, с люспи и шипове — и те свиреха на инструменти, наподобяващи гайди, чиито пискливи звуци долитаха до нас с вибрации и патос.

После идваха още факлоносци и още воини, облечени в своите цветове — от далечни и близки Сенки. Наблюдавахме ги как минават като мигриращи светулки по онзи път в далечното небе, устремени към черната цитадела, наречена Царството на хаоса.

Процесията сякаш нямаше край. Бях загубил всякаква представа за времето. Но, странно, докато ставаше всичко това, бурята като че ли не напредваше. Аз бях така погълнат от зрелището, че престанах да усещам и самия себе си. Съзнавах, че това е събитие, което никога няма да се повтори. Над колоните се рееха ярки летящи същества, а по-високо кръжаха и някакви тъмни форми.

Имаше призрачни барабанчици, същества от чиста светлина и ято летящи машини; видях ездачи, облечени целите в черно, яхнали най-различни зверове; за момент в небето сякаш увисна огнедишащ змей, наподобяващ представление с фойерверки. А звуците — конски тропот и човешки стъпки, свирене и пеене, барабани и рогове — се сливаха в мощна вълна, която се лееше върху нас. И процесията не спираше да се вие, безкрайна върволица по онзи мост от мрак, очертаван вече от светлините й на огромно разстояние.

Тогава, докато очите ми се отместваха отново към края на дългата колона, от блестящата завеса изскочи нова форма. Това беше платформа, драпирана цялата в черно, теглена от чифт черни коне. От четирите й ъгъла се издигаше по един стълб, излъчващ син огън и върху тях бе положено нещо, което можеше да бъде само ковчег, покрит с нашия флаг с Еднорога. Кочияшът беше един гърбушко, облечен в пурпурно и оранжево и дори от това разстояние познах, че е Дуоркин.

Значи, това е то, помислих си. Не знам защо, но ми се струва уместно, уместно е да пътуваш сега към своята родина. Имаше много неща, които можех да кажа, докато беше жив. За някои от тях съм ти говорил, но рядко идваха верните думи. Сега всичко е свършено, защото ти си мъртъв. Така мъртъв, както всички онези, които са отишли преди теб на онова място, където и ние останалите може скоро да ви последваме. Съжалявам. След толкова много години, аз най-после те опознах, започнах да те уважавам и дори взех да те харесвам, едва когато ти прие друго лице и форма… макар че и в тях пак си остана същия хитър стар мошеник. Беше ли в Ганелон твоята истинска същност или той бе само още една форма, приета за удобство? Никога няма да разбера, но ми се иска да мисля, че най-после те видях такъв, какъвто беше, че срещнах човек, който ми харесваше, на когото можех да вярвам и че този човек беше ти. Бих желал да те бях опознал още по-добре, но и на толкова съм благодарен…

— Татко? — тихо изрече Джулиан.

— Той искаше да бъде отнесен отвъд Царството на хаоса, в окончателния мрак, когато най-после му дойде времето — обади се Блийс. — Така ми каза веднъж Дуоркин. Отвъд Хаоса и Амбър, където не властва никой.

— Вярно е — потвърди Файона. — Но дали сега има някакъв ред зад тази стена, през която минаха? Или бурята вилнее навсякъде? Ако татко е успял, би трябвало да е временно явление и тогава ние не сме в опасност. Но, ако не е…

— Това вече няма значение — намесих се аз, — защото аз успях.

— Какво искаш да кажеш — попита Файона.

— Смятам, че той се е провалил — поясних, — че е бил унищожен, преди да успее да поправи стария Лабиринт. Когато видях тази буря да се приближава — всъщност, дори я изпитах донякъде на гърба си — разбрах, че няма да стигна навреме дотук с Рубина, който той ми бе изпратил, след положените от него усилия. Бранд се опитваше да ми го отнеме през целия път — за да създаде нов Лабиринт, твърдеше той. И по-късно от неговите думи ми хрумна тази идея. Когато видях, че всичко друго се проваля, използвах Рубина и сътворих нов Лабиринт. Това беше най-трудното нещо, което съм правил в живота си, ала се справих. Би трябвало светът да се възстанови след преминаването на тази вълна, независимо дали ние ще оцелеем или не. Бранд ми открадна Рубина, веднага след завършването на Лабиринта. Когато се съвзех от нападението му, използвах новия Лабиринт, за да ме прехвърли тук. Така че все още има Лабиринт, независимо от всичко останало, което става.

— Но, Коруин — разтревожи се Файона, — ами, ако татко е успял?

— Не зная.

— Доколкото на мен ми е известно — включи се Блийс, — от онова, което ми е казвал Дуоркин, в една и съща вселена не могат да съществуват два отделни Лабиринта. Онези в Ребма и Тир-на Ногт не се броят, защото те са само отражения на нашия…

— И какво би станало? — попитах.

— Мисля, че би се получило разцепване, биха се положили основите на ново съществувание… някъде.

— В такъв случай какво би станало с нашия свят?

— Или пълна катастрофа или абсолютно нищо — отговори Файона. — Мога лесно да докажа логиката и на двата варианта.

— Значи стигаме пак дотам, откъдето започнахме — заключих аз. — Или съвсем скоро всичко ще се разпадне, или ще си остане на мястото.

— Така излиза — съгласи се Блийс.

— Това ще бъде без значение, ако няма да сме тук, след като тази вълна се добере до нас — въздъхнах. — А тя ще го направи.

Насочих пак вниманието си към погребалния кортеж. Зад платформата се бяха строили още ездачи, следвани от маршируващи барабанчици. После идваха знамената, факлите и дълги колони пехотинци. Песента още долиташе до нас, а далеч, далеч напред над бездната, процесията като че ли бе достигнала черната цитадела.

… Толкова дълго те мразех и те обвинявах за безброй неща. Сега всичко е свършено и не изпитвам никакви такива чувства. Ти дори искаше да ме направиш крал, работа, за която — както сега разбирам — не съм подходящ. Съзнавам, че в края на краищата съм означавал нещо за теб. Никога няма да го кажа на останалите. Достатъчно е да го знам аз. Ала никога вече не бих могъл да мисля за теб по същия начин. Образът ти започва да става неясен, виждам Ганелон там, където би трябвало да виждам твоето лице. Той беше мой приятел. Той си рискува главата за мен. Той беше ти, ала един друг ти — който аз не познавах. Колко съпруги и врагове си надживял? А имаше ли и много приятели? Мисля, че не. Но покрай теб ставаха толкова много неща, за които не знаехме нищо. Изобщо не вярвах, че ще бъда свидетел на смъртта ти. Ганелон… татко… мой стар приятел и враг, казвам ти сбогом. Присъедини се към Дирдри, която обичах. Ти успя да запазиш своята тайнственост. Почивай в мир, ако такава е волята ти. Давам ти тази увяхнала роза, която пренесох през ада, като я хвърлям в бездната. Оставям ти розата и менящите се цветове на това небе. Ще ми липсваш…

Най-после се видя краят на дългата колона. Последните маршируващи излязоха иззад завесата и продължиха напред. Светкавиците продължаваха да просвятват, дъждът се лееше, гръмотевиците трещяха. Ала никой от процесията не изглеждаше мокър. Стоях до ръба на бездната и наблюдавах минаването им. Върху рамото ми се облегна ръка. Колко дълго съм стоял така, не можех да кажа. Щом процесията свърши, забелязах, че бурята отново започва да напредва.

Със завъртането си небето като че ли донасяше повече мрак над нас. От лявата ми страна звучаха гласове. Те изглежда говореха от отдавна, но аз не се бях вслушал в думите. Осъзнах, че треперя и всичко ме боли, че едва стоя на краката си.

— Ела и полегни — предложи ми Файона. — Семейството оредя достатъчно за един ден.

Позволих й да ме отведе от ръба.

— Има ли вече някакво значение? — поклатих глава. — Колко мислиш, че ни остава?

— Не сме длъжни да стоим тук и да я чакаме да дойде — каза Файона. — Ще минем по черния път и ще влезем в Царството на хаоса. Защитата им е разбита. Бурята може да не стигне чак дотам. Нищо чудно тази бездна да я спре. И без това трябва да изпратим татко.

Кимнах.

— Май нямаме голям избор, освен да бъдем послушни до самия край.

Отпуснах се на земята и въздъхнах. Сега се чувствах още по-слаб.

— Ботушите ти… — погледна ме тя.

— Добре.

Файона ги издърпа. Краката ми туптяха.

— Благодаря.

— Ще ти донеса нещо да хапнеш.

Затворих очи. Задрямах. Пред очите ми играеха твърде много образи, за да оформят разбираем сън. Колко дълго съм лежал така, не знам, но старият рефлекс ме събуди, когато чух приближаващ се кон. Върху клепачите ми падна някаква сянка.

Погледнах нагоре и видях увит в плащ ездач, мълчалив, неподвижен. Наблюдаваше ме.

Вгледах се и аз. Фигурата не направи никакво заплашително движение, но усещах как от този студен поглед струи неприязън.

— Ето го къде лежи героят — произнесе един тих глас.

Не отвърнах нищо.

— Сега лесно бих могла да те убия.

Тогава познах гласа, макар че не разбирах на какво се дължи това отношение.

— Попаднах на Борел, точно преди да умре — продължи тя. — Той ми разказа колко подло си го измамил.

Не успях да се въздържа, не бях в състояние да се контролирам. От гърлото ми се изтръгна сух кикот. При цялата тази каша, с какви глупости да се разстройвам. Можех да й обясня, че Борел беше много по-добре въоръжен и отпочинал от мен, че той бе дошъл, твърдо решен да се бие. Можех да й кажа, че не признавам правила, когато животът ми е застрашен и че за мен войната не е игра. Можех да й наговоря безброй неща, но ако тя досега не ги бе разбрала или не бе пожелала да ги разбере, щеше да бъде съвсем безсмислено. Освен това чувствата й вече бяха ясни.

Така че просто й поднесох една от великите истини на живота:

— На всичко може да се погледне от няколко страни.

— Предпочитам да се придържам към тази, която вече познавам.

Мислех да вдигна рамене, ала те ме боляха прекалено силно.

— Заради теб загубих двама души, които бяха най-важните в живота ми — заяви тогава тя.

— Оо? — възкликнах. — Съчувствам ти.

— Ти не си такъв, за какъвто бях подведена да те смятам. Виждах те като действително благороден човек — силен, проявяващ разбиране и понякога нежен. Достоен…

Бурята, която вече беше много по-близо, святкаше зад гърба й. Замислих се за някаква грубост и й я казах. Дара я пропусна край ушите си, все едно не ме беше чула.

— Сега се връщам при своите — заяви тя. — Дотук победата е ваша… но Амбър се намира там — посочи към бурята Дара. Можех само да я гледам. Не вилнеещата стихия. А нея. — Съмнявам се, че е останало нещо, пред което да се отрека от последните си задължения.

— Ами какво ще кажеш за Бенедикт? — тихо я попитах аз.

— Недей… — извърна се Дара. Помълча. После: — Не ми се вярва някога да се срещнем отново — каза тя и конят й я отнесе наляво от мен, в посока към черния път.

Един циник би могъл да реши, че тя просто е избрала да се присъедини към печелившата според нея страна, защото Царството на хаоса по всяка вероятност щеше да оцелее. Ала аз не бях толкова сигурен. Мислех само за онова, което бе поразило очите ми, когато тя посочи с ръка. Качулката на плаща леко се бе отметнала и зърнах за миг в какво се бе превърнала Дара. Там, сред сенките, не се криеше човешко лице.

Обърнах глава и я наблюдавах, докато изчезна. Сега, когато Дирдри, Бранд и татко ги нямаше, и току-що се бях разделил с Дара по този начин, ме заобикаляше един много по-празен свят… доколкото изобщо бе останало нещо от него.

Отпуснах се назад и въздъхнах. Защо просто не остана тук, когато другите потеглят, и не изчакам бурята да ме погълне, да заспя… да се разтворя… Помислих си за Хюги. От нея ли бях възприел подобно желание за бягство от живота? Бях толкова уморен, че това ми се виждаше най-лесния начин…

— Заповядай, Коруин.

Отново бях задрямал, макар и само за миг. Файона стоеше до мен, с храна и манерка в ръце. С нея имаше още някой.

— Не исках да ви прекъсвам разговора — каза тя. — Затова изчаках.

— Чу ли? — попитах.

— Не, но мога да се досетя, след като тя си тръгна. Заповядай.

Пийнах малко вино, после се съсредоточих върху месото и хляба. Въпреки душевното ми състояние, те ми се усладиха.

— Скоро ще тръгваме — рече Файона и хвърли поглед към вилнеещата буря. — В състояние ли си да яздиш?

— Мисля, че да.

Отпих пак от виното.

— Твърде много неща се случиха, Фай. Чувствам се емоционално претръпнал. Избягах от санаториума в един свят Сянка. Мамих хора и убивах хора. Правех си сметки и се биех. Извоювах си отново паметта и се опитвах да сложа в ред живота си. Открих семейството си и установих, че го обичам. Помирих се с татко. Бих се за кралството. Изпробвах всичко, което ми е известно, за да удържа света цял. Сега излиза, че усилията ми са били напразни, а душа не ми е останала, за да продължавам да скърбя. Безчувствен съм. Прости ми.

Тя ме целуна.

— Още не сме победени. Скоро ще си бъдеш отново същия.

Поклатих глава.

— Сякаш сме в последната глава на „Алиса“ — казах. — Ако извикам: „Вие сте само едни карти за игра!“, имам чувството, че всички ще се разлетим из въздуха като шепа шарени картончета. Аз няма да дойда с вас. Оставете ме тук. И без това съм просто жокер.

— В този момент съм по-силна от теб — решително заяви Файона. — Идваш с нас.

— Не е честно — измърморих.

— Довърши си яденето — предложи тя. — Все още има време.

Послушах я, а Файона продължи:

— Твоят син Мерлин чака да те види. Бих искала да го извикам тук сега.

— Пленник ли е?

— Не точно. Той не участва в битката. Просто пристигна преди малко и поиска да те види.

Кимнах и тя се отдалечи. Оставих храната и отпих нова глътка вино. Усещах известна нервност. Какво се казва на голям син, за чието съществуване неотдавна си научил? Чудех се какви ли чувства изпитва към мен. И дали знае за решението на Дара. Как би трябвало да се държа с него?

Наблюдавах го как се отделя от групичката мои роднини, доста далече вляво, и тръгва към мен. Интересно, защо ли ме бяха оставили сам по този начин? Ала колкото повече посетители имах, толкова по-ясен ми ставаше отговора. Запитах се, дали аз не бях причината да отлагат потеглянето ни. Влажните ветрове на бурята ставаха по-силни.

Мерлин гледаше към мен, докато се приближаваше и върху лицето му, толкова подобно на моето, не се четеше някакво определено изражение. Как ли се чувстваше Дара сега, когато предсказаното от нея унищожение на Амбър беше действителност? Чудех се какви ли са били на практика отношенията й с момчето. Питах се… много неща.

Той се наведе и ми подаде ръка.

— Татко…

— Мерлин. — Вгледах се в очите му. Надигнах се, без да изпускам ръката му.

— Недей, не ставай.

— Нищо ми няма. — Притиснах го към себе си, после го пуснах. — Радвам се — казах. След това предложих: — Пийни заедно с мен. — Подадох му виното, най-вече за да скрия, че не знам какво да кажа.

— Благодаря.

Мерлин взе манерката, отпи няколко глътки и ми я върна.

— За твое здраве — пийнах и аз. — Съжалявам, че не мога да ти предложа стол.

Отпуснах се на земята. Той последва примера ми.

— Изглежда никой от тях не знае точно какво си направил — рече Мерлин, — с изключение на Файона, която каза само, че е било много трудно.

— Няма значение — махнах с ръка аз. — Радвам се, че успях да стигна дотук, ако не за друго, то поне за тази среща. Разкажи ми за себе си, синко. Що за човек си? Как се е отнесъл животът към теб?

Той извърна поглед.

— Не съм живял достатъчно дълго, за да направя кой знае какво.

Любопитно ми бе, дали притежава способността да се преобразява, но се въздържах от този въпрос засега. Нямаше смисъл да започвам с изтъкване на нашите различия, след като току-що се бяхме срещнали.

— Не мога да си представя какво е — заговорих аз, — да израснеш в Царството на хаоса.

Мерлин за първи път се засмя.

— Аз пък не мога да си представя какво е да израснеш някъде другаде — отвърна той. — Различавах се достатъчно от останалите, за да ме оставят често сам. Учеха ме на обичайните за един благородник неща — магически умения, бойни изкуства, отрови, езда, танци. Казваха ми, че един ден ще господствам в Амбър. Това вече не важи, нали?

— Не ми се вижда много вероятно в обозримото бъдеще — съгласих се аз.

— Хубаво — кимна той. — Беше единственото нещо, което не исках да правя.

— А какво искаше да правиш?

— Исках да мина през Лабиринта в Амбър, както бе направила майка ми и да се сдобия с власт над Сенките, така че да пътувам сред тях, да виждам интересни земи и да върша различни неща. Смяташ ли, че бих могъл да го направя?

Отпих отново от виното и му го подадох.

— Напълно възможно е — казах, — Амбър вече да не съществува. Всичко зависи от това, дали дядо ти е успял да постигне онова, което се опитваше… а той вече не е между живите, за да ни каже какво е станало. Ала във всички случаи, има един Лабиринт. Ако оживеем след тази дяволска буря, обещавам да ти намеря Лабиринта, да ти дам инструкции и да се погрижа да минеш през него.

— Благодаря — усмихна се Мерлин. — А сега ще ми разкажеш ли за пътуването си дотук?

— По-късно — отвърнах аз. — Те какво ти разправяха за мен?

Той погледна встрани.

— Учеха ме да не одобрявам много от нещата, свързани с Амбър — заговори най-накрая. — За теб ми казваха да те уважавам, като мой баща. Но ми напомняха, че си на страната на врага. — Настъпи кратко мълчание. После Мерлин продължи: — Спомням си онзи път, когато патрулирах и ти дойде тук. Открих те след двубоя ти с Куон. Изпитвах смесени чувства. Ти току-що бе убил човек, когото познавах и все пак… не можех да не се възхитя на стойката, която беше заел. В твоето лице видях своето собствено. Беше много странно. Исках да те опозная по-добре.

Небето бе описало пълен кръг и сега мракът се намираше над нас, а цветната част осветяваше Царството на хаоса. Тъмнината сякаш подчертаваше неотменното приближаване на бурята. Наведох се напред, взех си ботушите и започнах да ги обувам. Скоро щеше да се наложи да потеглим.

— Ще трябва да продължим разговора си в твоята родина — рекох. — Време е да бягаме от бурята.

Той се обърна и се взря в стихията, после погледна назад към бездната.

— Мога да извикам ефир-път, ако искаш.

— Имаш предвид онези плаващи мостове, по един от които дойде ти в деня на нашата среща?

— Да — потвърди Мерлин. — Много са удобни. Мо…

Откъм скупчените ми роднини долетя внезапен вик. Не видях нищо да ги заплашва, като ги огледах. Изправих се и направих няколко крачки към тях, а Мерлин се надигна, за да ме последва.

И тогава я видях. Една бяла форма, която сякаш стъпваше по въздуха и се изкачваше откъм бездната. Предните й копита най-после стигнаха до ръба и тя стъпи на земята. След което застина неподвижна, загледана във всички нас: нашият Еднорог.

XIII

За миг болката и изтощението ме напуснаха. Усетих да се надига нещо като надежда, докато наблюдавах изящната бяла форма, която стоеше пред нас. Част от мен искаше да се втурне напред, но нещо по-силно ме задържаше да стоя неподвижен и да чакам.

Колко дълго останахме така, не можех да определя. Долу, върху склона, войниците се приготвяха за пътуване. Завързваха пленниците, товареха конете, прибираха оръжията. Ала и те изведнъж бяха преустановили дейността си. Не беше нормално толкова бързо да доловят какво става, но всички глави, които виждах, бяха обърнати в тази посока, към Еднорога на ръба, очертал се върху това лудо небе.

Изведнъж осъзнах, че вятърът зад гърба ми е стихнал, макар гръмотевиците да продължаваха с грохота си, а светкавиците да хвърляха танцуващи сенки пред краката ми.

Помислих си за другия случай, в който бях видял Еднорога — когато изровихме трупа на сянката-Кейн и аз бях победен в двубоя с Жерар. Припомних си историите, който бях чувал… Дали наистина тя би могла да ни помогне?

Еднорогът направи крачка напред и спря.

Беше толкова прекрасна, че се чувствах обнадежден само от вида й. Ала тя събуждаше и някаква болка — красотата й бе от вида, който трябва да се поема в малки дози. Долавях по някакъв начин и невероятният ум, който се криеше в тази снежнобяла глава. Ужасно ми се искаше да я докосна, но знаех, че не може.

Тя ни огледа поред. Очите й се спряха на мен и аз понечих да извърна моите, ала не бях способен да го направя. Така че се наложи да срещна този поглед, в който срещнах разбиране, надхвърлящо моето собствено. Сякаш тя знаеше всичко за мен и в момента съпреживяваше последните ми изпитания — виждаше ги, разбираше и вероятно симпатизираше. За миг ми се стори, че зървам нещо като съжаление и силна обич в тези очи… а може би и малко насмешка.

После главата й леко се извъртя и тя отклони поглед от мен. Неволно въздъхнах. И тогава, при блясъка на една светкавица, като че ли забелязах нещо да проблясва на врата й.

Тя направи още една крачка и се вгледа в групичката на моите родственици, към която се бях запътил. Наведе глава и издаде кратък, висок звук. После тупна по земята с дясното си предно копито.

Усетих Мерлин до себе си. Помислих си за нещата, които щях да загубя, ако всичко свършеше тук.

Тя напредна с още няколко танцуващи стъпки. Тръсна глава и я наведе. Изглежда не й харесваше идеята да се приближи към толкова голяма група хора.

При следващата й крачка, отново видях проблясването и то по-добре. Ниско сред козината на врата й грееше мъничка червена светлинка. Тя носеше Рубина на справедливостта. Нямах представа как го бе спасила. Пък и беше без значение. Стига само да ни го дадеше, сигурен бях, че ще успея да спра бурята… или поне щях да защитя нас от този й сектор, докато отминеше.

Ала онзи единствен поглед изглежда й беше достатъчен. Тя вече не ми обръщаше никакво внимание. Бавно, внимателно, сякаш готова да побегне при най-малката опасност, тя напредваше към мястото, където стояха Джулиан, Рандъм, Блийс, Файона, Луела, Бенедикт и неколцина благородници.

Редно беше да съм се досетил дотогава какво става, ала не бе така. Просто наблюдавах предпазливите движения на животното, докато избираше всяка нова стъпка и заобикаляше групичката по периферията й.

Тя отново спря и наведе глава. После разтърси грива и сгъна предните си крака така, че падна на колене. Рубина на справедливостта увисна на вития й златен рог. Върхът на този рог почти докосваше човека, пред когото бе коленичила.

Изведнъж в съзнанието ми изникна образът на баща ни в небето и отново чух думите му: „С моята смърт ще възникне проблемът за наследяването на короната… Не мога да направя нищо друго, освен да оставя избора на рога на Еднорога“.

През групата се понесе вълна от възклицания и ми стана ясно, че същите мисли са минали и през техните глави. Еднорогът не помръдна при този шум, обаче, и продължи да стои като някаква нежна, бяла статуя, която сякаш дори не дишаше.

Рандъм бавно се наведе и взе Рубина от нейния рог. Шепотът му стигна до мен:

— Благодаря ти — каза той.

Джулиан измъкна меча си и го положи в краката на Рандъм, като същевременно коленичи. Последваха го Блийс, Бенедикт и Кейн, Файона и Луела. Аз отидох да се присъединя към тях. Синът ми дойде с мен.

Рандъм дълго остана мълчалив. Накрая рече:

— Приемам вашата клетва за вярност. Сега станете, всички.

Когато се изправихме, Еднорогът се обърна и побягна. Спусна се по склона и след мигове изчезна напълно.

— Никога не съм очаквал да се случи подобно нещо — поклати глава Рандъм, като продължаваше да държи Рубина на нивото на очите си. — Коруин, можеш ли да вземеш това нещо и да спреш идващата буря?

— Сега Рубина е твой — отговорих, — а и не знам каква мощ е достигнала вече тази стихия. Опасявам се, че в настоящото ми състояние няма да успея да я удържа достатъчно дълго, за да спася всички ни. Май това ще бъде твоят първи кралски подвиг.

— Тогава трябва да ми покажеш как да го използвам. Мислех, че за да се извърши настройката, е необходим Лабиринт.

— Може и така. Бранд твърдеше, че човек, който вече е настроен е способен да настройва и други. Разсъждавах известно време над въпроса и съм убеден, че знам как да го направя. Хайде да се дръпнем някъде настрана.

— Добре.

В гласа и стойката му вече се забелязваше нещо ново. Изглежда изненадващата роля веднага бе започнала да го променя. Зачудих се какви ли крал и кралица щяха да излязат от него и Вайъли. Ала не можех да се съсредоточа. Твърде много неща ми се бяха случили напоследък. Не смогвах да събера всички неотдавнашни събития в едно цяло. Искаше ми се само да изпълзя някъде по-встрани и да спя цяло денонощие. Вместо това, последвах Рандъм до едно място, където все още пушеше някакъв лагерен огън.

Той разрови жарта и хвърли отгоре й шепа съчки. После седна близо до огъня и ми кимна. Приближих се и седнах до него.

— За тази история, с кралстването… — започна той. — Какво да правя, Коруин? Заварва ме съвсем неподготвен.

— Какво има да правиш? Работата сигурно е много добра.

— Мислиш ли, че ми се сърдят?

— Ако е така, не им пролича — уверих го аз. — Ти си добър избор, Рандъм. Толкова много неща станаха напоследък… На практика татко ни е закрилял, може би дори повече, отколкото е било полезно за нас. Тронът очевидно не е цветя и рози. Предстои ти доста тежка работа. Убеден съм, че и другите го съзнават.

— Ами ти?

— Аз се стремях към трона, защото Ерик го искаше. На времето не го разбирах, но това е истината. Той беше наградата в една игра, която играхме дълги години. Всъщност, целта на вендетата. Бях способен да го убия за него. Сега се радвам, че той си намери друг начин да умре. С Ерик повече си приличахме, отколкото се различавахме. Това също го осъзнах наскоро. Но след неговата смърт, аз все си намирах причини да не се кача на трона. Накрая ми стана ясно, че изобщо не съм го желал. Наистина. Ти си добре дошъл на него. Управлявай справедливо, братко. Сигурен съм, че ще го направиш.

— Ако Амбър все още съществува — проговори той след малко, — ще се опитам. Добре, хайде да се залавяме за тази работа с Рубина. Бурята вече е неудобно близо.

Кимнах и поех камъка от ръката му. Хванах го за верижката и го задържах така, че огънят да свети зад него. Светлината го прониза, вътрешността му стана видима.

— Наведи се по-близо и гледай в Рубина заедно с мен — наредих аз.

Той ме послуша и докато двамата гледахме в камъка, му поръчах:

— Мисли за Лабиринта — и аз самият започнах да мисля за него, като се стараех да извикам в паметта си плетениците и извивките му, светещите в бледа светлина линии.

Стори ми се, че забелязах малък дефект близо до центъра на камъка. Замислих се за него, докато си представях извивките, завоите, Воалите… токът, който струеше през мен всеки път, когато изминавах целия маршрут.

Несъвършенството в камъка стана по-ясно.

Наложих върху него волята си и го извиках да излезе цялото, да се очертае. Когато това се случи, усетих да ме залива познато чувство. Същото, което ме бе обзело в онзи ден на моето собствено настройване към Рубина. Надявах се само да имам достатъчно сили, за да мина още веднъж през това преживяване.

Протегнах се и стиснах Рандъм за рамото.

— Какво виждаш? — попитах.

— Нещо, подобно на Лабиринта — каза той, — само че е триизмерно. Лежи върху дъното на някакво червено море…

— Ела с мен тогава. Трябва да отидем там.

Отново изпитах онова усещане за движение, първо носене напред, после падане с все по-голяма скорост към никога напълно видимите синусоиди на Лабиринта в Рубина. С волята си тласках телата ни напред, чувствайки присъствието на брат ми до мен, а блясъкът на Рубина, който ни заобикаляше помръкна и се превърна в чернотата на ясно нощно небе. Този специален Лабиринт нарастваше с всеки удар на сърцето ми. Кой знае защо, процесът ми се струваше по-лесен от друг път — може би, защото вече бях настроен.

Като чувствах Рандъм до мен, аз го поведох напред, докато познатата форма нарастваше и началото й ставаше все по-ясно забележимо. Тръгнахме натам и се опитах отново да възприема изцяло този Лабиринт, ала пак се загубих сред извивките на допълнителното му измерение. Големи криви, спирали и сякаш завързани на възел кривулици се разгръщаха пред нас. Както и преди, ме обзе благоговение, като усетих, че застаналия до мен Рандъм изпитва същото.

Стигнахме до началото и бяхме погълнати от него. Навсякъде около нас струеше потрепваща ярка светлина, пронизвана от искри при нашето минаване. Този път съзнанието ми бе напълно ангажирано от процеса и Париж ми изглеждаше много далеч…

Подсъзнателни спомени ме предупреждаваха за по-трудните места, където впрягах в работа желанието си — волята си, ако предпочитате, — за да ускоря движението ни по виещия се маршрут и безразсъдно черпех сили от Рандъм.

Като че ли се плъзгахме по блестящата вътрешност на гигантска и хаотично навита морска раковина. Само дето движението ни беше безшумно, а ние самите представлявахме безтелесни точки разум.

Скоростта ни сякаш непрекъснато се увеличаваше, както и моето главоболие, каквото не си спомнях да съм изпитвал при предишното ми минаване през този Лабиринт. Може би се дължеше на преумората ми или на стремежа да ускоря процеса. Минавахме с взлом през бариерите, заобиколени от стабилни, греещи стени от светлина. Вече чувствах как отмалявам, завива ми се свят. Ала не можех да си позволя лукса да изпадна в безсъзнание, нито да намаля темпото, след като бурята беше толкова близо до нас. Отново, със съжаление, почерпих сили от Рандъм — този път просто, за да продължим играта. Понесохме се напред.

Сега нямах онова пробождащо, огнено усещане, че получавам нова форма. То вероятно се е дължало на настройката ми. Предишното ми минаване сигурно ме бе снабдило с някакъв имунитет в това отношение.

След неизмерим във времето интервал ми се стори, че Рандъм започва да залита. Изглежда бях прекалил с изчерпването на енергията му. Зачудих се, дали ще му останат достатъчно сили, за да се справи с бурята, ако продължа да го използвам. Реших да не рискувам повече. Доста голяма част от пътя беше вече зад гърба ни. Би трябвало да е способен да продължи и без мен, ако се стигнеше дотам. Сега щях само да го съпровождам, докъдето можех. По-добре аз да се изгубех тук, отколкото и двамата.

Носехме се напред, сетивата ми се съпротивляваха, но виенето на свят се усилваше. Съсредоточих усилията си върху напредъка ни и изхвърлих всичко останало от съзнанието си. Струваше ми се, че наближаваме центъра, когато пред очите ми притъмня, а знаех, че не се дължи на Лабиринта. Опитах се да подтисна надигащата се в мен паника.

Нямаше полза. Почувствах, че губя съзнание. Толкова наблизо! Сигурен бях, че сме съвсем към края. Щеше да е така лесно да…

Заля ме черна вълна. Последното ми усещане беше осъзнаване на загрижеността на Рандъм.

Нещо проблясваше в оранжево и червено отвъд стъпалата ми. Дали не бях попаднал в някакъв астрален ад? Продължих да се взирам, докато съзнанието ми бавно се проясняваше. Светлината бе заобиколено от тъмнина и…

Чуваха се гласове, познати…

Ясно. Лежах по гръб, с крака към огъня.

— Всичко е наред, Коруин. Не се безпокой.

Тези думи бяха произнесени от Файона. Завъртях глава. Тя бе седнала на земята над главата ми.

— Рандъм…? — попитах.

— Той също е добре… татко.

Мерлин седеше от дясната ми страна.

— Какво стана?

— Рандъм те донесе дотук — отвърна Файона.

— Настройването успешно ли е?

— Той смята, че да.

Помъчих се да седна. Тя се опита да ми попречи, но въпреки това се надигнах.

— Къде е Рандъм?

Файона посочи с очи.

Погледнах натам и го видях. Той стоеше с гръб към нас, на около трийсет метра разстояние, върху една скална тераса, с лице към бурята. Тя беше вече съвсем близо и вятърът развяваше дрехите му. Пред него се кръстосаха светкавици. Тътенът на гръмотевиците долетя почти мигновено.

— Откога… е там? — запитах.

— Само от няколко минути — отговори Файона.

— Толкова време ли е минало… от завръщането ни?

— Не — каза тя. — Вие излязохте доста отдавна. Рандъм първо поговори с останалите и нареди войските да се оттеглят. Бенедикт ги поведе към черния път. Сега пресичат бездната.

Обърнах глава.

По черния път се забелязваше движение, една тъмна колона, насочила се към цитаделата. Помежду ни плаваха призрачни ивици; в далечината пробляснаха няколко искри. Над главите ни небето бе описало пълен кръг и ние пак се намирахме под нощната му половина. Отново ме завладя странното усещане, че някога много отдавна съм бил тук, за да видя, че това, а не Амбър, е истинският център на мирозданието. Опитах се да надникна в спомена. Той изчезна.

Огледах накъсания от светкавици здрач около мен.

— Всички ли… тръгнаха? — обърнах се към Файона. — Ти, аз, Мерлин и Рандъм ли сме… единствените, които останаха тук?

— Да — рече тя. — Искаш ли сега да ги последваш?

Поклатих отрицателно глава.

— Ще изчакам Рандъм.

— Знаех си, че ще кажеш така.

Изправих се на крака, както и тя. Мерлин също стана. Файона плясна с ръце и един бял кон се приближи до нея.

— Вече нямаш нужда от моята помощ — заяви тя. — Отивам да се присъединя към другите в Царството на хаоса. При онези скали има коне за вас. Ти идваш ли, Мерлин?

— Ще остана с баща ми и краля.

— Така да бъде. Надявам се скоро да се видим там.

— Благодаря ти, Фай — казах аз.

Помогнах й да се качи на седлото и я загледах как се отдалечава.

После се върнах и отново седнах край огъня. Рандъм стоеше неподвижен, обърнат към бурята.

— Има доста храна и вино — обади се Мерлин. — Искаш ли малко?

— Добра идея.

Бурята беше толкова близо, че можех да стигна до нея за няколко минути. Все още не се разбираше дали има някаква полза от действията на Рандъм. Въздъхнах тежко и оставих мислите ми да се реят.

Край. По един или друг начин, с всичките ми усилия от „Гринуд“ насам беше приключено. Вече нямаше нужда да отмъщавам. Разполагахме със здрав Лабиринт, дори може би с два. Виновникът за всичките ни проблеми, Бранд, беше мъртъв. Всякакви последствия от проклятието ми щяха да бъдат изтрити от огромните промени, които заливаха Сенките. Направил бях каквото можех да допринеса за това. В лицето на баща ми бях намерил приятел и се бях сдобрил с него, преди да умре. Имахме си нов крал, с явната благословия на Еднорога и му бяхме засвидетелствали своята вярност. Така ми се виждаше честно. Бях в добри отношения с цялото семейство. Смятах, че съм изпълнил дълга си. Вече нищо не се искаше от мен. Изчерпал бях всичките си мотиви и се намирах съвсем близо до състоянието на покой. Ако трябваше да умра сега, щях да го приема без съпротива. Нямаше да протестирам така гръмко, както бих го направил по всяко друго време.

— Ти си далеч оттук, татко.

Кимнах, после се усмихнах. Взех си малко месо и започнах да ям. Докато се хранех, наблюдавах бурята. Все още беше рано, за да съм сигурен, но тя като че ли бе спряла да напредва.

Прекалено бях уморен, за да заспя. Или поне така си мислех. Болките ми се бяха притъпили и ме заливаше чудесна безчувственост. Сякаш бях увит в топъл памук. Само събитията и спомените караха часовника на мислите ми да работи. В много отношения усещането беше великолепно.

Приключих с яденето и хвърлих дърва в огъня. Отпих от виното и пак погледнах към бурята, която приличаше на покрит със скреж прозорец на огрявана от пламъците стая. Животът беше прекрасен. Ако Рандъм успееше да отблъсне стихията, утре щяхме да влезем в Царството на хаоса. А какво ни чакаше там, нямах представа. Може да бе и гигантски капан. Засада. Номер. Прогоних тези мисли. Все едно, в този момент, това нямаше значение.

— Беше започнал да ми разказваш за себе си, татко.

— Така ли? Не си спомням какво съм казал.

— Искам да те опозная по-добре. Разкажи ми още.

Аз само свих рамене.

— Опиши ми целия този конфликт — настоя Мерлин. — Как започна? Какво беше твоето участие в него? Файона ми каза, че много години си живял сред Сенките, без да си спомняш нищо. Как си възстанови паметта и намери другите, как се върна в Амбър?

Засмях се. Погледнах още веднъж към Рандъм и бурята. Пийнах глътка вино и придърпах плаща около себе си.

— Защо пък не? — рекох тогава. — Ако обичаш да слушаш дълги истории, тази е точно такава… Предполагам, че най-доброто място да започна е частната клиника „Гринуд“, на сянката Земя, където бях заточен. Да…

XIV

Небето се извъртя веднъж, а после и още веднъж, докато говорех. Изправил се срещу бурята, Рандъм я надвиваше. Тя се разцепи пред нас като съчка под гигантска брадва. Заотстъпва назад от двете ни страни, понесе се на север и на юг, избледня, стопи се, изчезна. Земята, която бе покривала остана, а черният път си отиде с бурята. Ала Мерлин ме убеждава, че това не е проблем, защото той ще призове един от ефирните мостове, когато дойде време да преминем отвъд.

Рандъм вече тръгна. Събра му се огромно напрежение. Направо не изглежда същия — наглото малко братче, което обичахме да тормозим. По лицето му има бръчки, които досега не бях забелязал и то излъчва дълбочина, на която не бях обръщал внимание. Може би неотдавнашните събития влияеха на възприятията ми, но той ми се виждаше някак по-благороден и по-силен. Дали пък новата роля не го е преобразила като с магия? Избран от Еднорога, докоснат от мощта на бурята, Рандъм като че ли наистина бе придобил кралска осанка, която не го напускаше дори насън.

Аз поспах — както дремва в момента и Мерлин — и сега ми е приятно да бъда, в кратките мигове преди той да се събуди, единствената точица разум върху този зъбер на ръба на Хаоса и да гледам надолу към оцелелия свят, свят, който беше прочистен, свят, който издържа…

Сигурно сме пропуснали погребението на татко, потъването му в някакво безименно място отвъд Царството на хаоса. Тъжно бе, но просто нямах сили да помръдна. И все пак, поне бях видял грандиозната му погребална процесия, а и носех в себе си голяма част от неговия живот. Успяхме да си вземем сбогом. Той щеше да ме разбере. Сбогом и на теб, Ерик. След всичко случило се, сега ти казвам сбогом. Ако още беше жив, с враждата ни щеше да е приключено. Някой ден дори можехме да станем приятели, нямаше да има повод за съперничество. В цялото семейство двамата с теб най-много си приличахме. Като се изключи, в известен смисъл, особената ми близост с Дирдри… Но сълзите по този повод са проляти много отдавна. Сбогом, отново, моя най-скъпа сестричке, ти винаги ще живееш дълбоко в сърцето ми.

А ти, Бранд… С горчивина си мисля за теб, мой луди братко. Ти едва не ни унищожи. Почти успя да събориш Амбър от величавите му устои върху гърдите на Колвир. Опита се да заличиш всички Сенки. На път беше да разрушиш Лабиринта и да пресъздадеш цялата вселена по свой образ и подобие. Ти беше луд и зъл и стигна толкова близо до осъществяването на твоите желания, че още потръпвам. Радвам се, че загина, че стрелата и бездната отнеха живота ти, че няма повече да мърсиш земите на хората с присъствието си, нито ще дишаш благоуханния въздух на Амбър. Иска ми се никога да не се беше раждал или поне да бе умрял по-рано. Но стига толкова! Тези спомени са унизителни за мен. Бъди мъртъв и не безпокой повече мислите ми.

Разглеждам ви като колода карти, мои братя и сестри. Мъчително е, ала като че ли изпитвам нужда да обобщя всичко така. Вие… аз… ние изглежда сме се променили и преди отново да се гмурна в живота, ми е необходим този последен поглед назад.

Кейн, никога не съм те харесвал и все още ти нямам доверие. Ти ме обиди, предаде ме и дори се опита да ме убиеш. Но да оставим това. Просто не харесвам методите ти, макар че този път не мога да отрека твоята лоялност. Да сключим мир, тогава. Нека с новия крал да започнем начисто помежду си.

Луела, ти притежаваш силен характер със скрити резерви, които не се наложи да използваш при неотдавнашните събития. За това съм благодарен. Понякога е приятно да се измъкнеш от конфликта, без да бъдеш подложен на проверка.

Блийс, ти все още си озарен от светлина за мен — доблестен, темпераментен и… безразсъден. За първото, моите уважения, за второто, само се усмихвам. А последното май се поуталожи напоследък. Добре. Стой по-далече от всякакви заговори в бъдеще. Те не са за теб.

Файона, ти си се изменила най-много. Трябва да заменя старите си чувства с нови, принцесо, защото сега за първи път станахме приятели. Приеми обичта ми, магьоснице. Ти я заслужаваш.

Жерар, мой мудни, верен братко, може би не всички сме се променили. Ти оставаш непоклатим като скала и се придържаш към собствените си убеждения. Дано вече да не те подвеждат така лесно. И никога да не ми се наложи пак да се бия с теб. Върви си при своите кораби в морето и дишай чистия, солен въздух.

Джулиан, Джулиан, Джулиан… Да не би всъщност никога да не съм те познавал? Не. Сигурно зелената магия на Ардън е смекчила твоята суета по време на дългото ми отсъствие и те е дарила с рицарска гордост и нещо, което съм склонен да нарека усещане за справедливост — качество, определено отличаващо се от милосърдието, но важна добавка към твоите достойнства, които нямам намерение да омаловажавам.

И Бенедикт, боговете са ми свидетели, че ти ставаш все по-мъдър, докато времето прогаря пътя си към ентропията, ала въпреки всичко продължаваш да пренебрегваш отделния човек като личност. Може би сега, след края на тази битка, ще те видя най-после да се усмихваш. Почивай си, воине.

Флора… казват, че благотворителността започва у дома. Сега не ми се виждаш по-лоша, отколкото те помня отпреди. Зная, че е сантименталност да ви претеглям така всичките, да подреждам качествата ви на везните и да ви оценявам. Между нас вече няма вражди и това би трябвало да е достатъчно.

А мъжът, облечен в черно и сребърно, със сребърната роза на ревера? Той би искал да мисли, че е научил нещо за доверието, че е измил очите си в чистия му извор, че е лъснал някой и друг идеал. Няма значение. Може още да е само един нахалник с остър език, умел най-вече в маловажното изкуство на оцеляването, сляп, както едно време в тъмницата, за по-фините нюанси на иронията. Няма значение, нека да е така, нека да е такъв. Аз сигурно никога няма да съм доволен от него.

Кармен, voulez-vous venir avec moi? Не? Тогава сбогом и на теб, принцесо на Хаоса. Можеше да бъде забавно.

Небето отново се завъртя и кой би могъл да каже какви дела ще озари разноцветната му светлина? Пасиансът беше нареден и изигран. Бяхме девет принца, сега сме седем и единият е крал. И все пак Мерлин и Мартин са с нас, нови играчи в една непрекъсваща игра.

Силата ми се възвръща, докато се взирам в пепелищата и разсъждавам над пътя, който съм изминал. Пътят напред също ме вълнува. Върнах си зрението, паметта, семейството. А Коруин винаги ще си бъде Коруин, дори в деня на Страшния съд.

Мерлин вече се размърдва, което е хубаво. Време е да тръгваме. Има много неща за вършене.

Последното, което направи Рандъм, след като победи бурята, беше да дойде при мен и като почерпи сила от Рубина, се свърза с Жерар посредством Фигурата му. Картите пак излъчват хлад и Сенките са си Сенки. Амбър си е на мястото. От заминаването ни са изминали години и сигурно отново ще минат години, докато се върна там. Останалите може вече да са се прехвърлили у дома, както направи Рандъм, за да се заеме със задълженията си. Но сега аз трябва да посетя Царството на хаоса, защото обещах, че ще го направя, а не е изключено и да съм необходим там.

С Мерлин се стягаме за път и скоро той ще извика един от ефирните мостове.

Когато приключим с всичко тук и след като Мерлин мине през Лабиринта и отиде да предявява своите права над света, аз ще предприема едно лично пътуване. Ще отида до мястото, където посадих клона от стария Иг и ще посетя дървото, в което се е превърнал. Трябва да видя какво е излязло от Лабиринта, създаден под гукането на гълъбите от Шан-з-Елизе. Ако той ме отведе към друга вселена, както сега съм убеден, че ще стане, длъжен съм да отида там и да видя как съм се справил.

Ефирният път се носи пред нас и стига до Царството на хаоса в далечината. Време е. Яхваме конете и потегляме.

Яздим през мрака по път, подобен на тензух. Вражеска цитадела, покорена страна, капан, домът на прадедите ми… Ще видим. Над зъбчатите стени слабо проблясват светлинки. Възможно е дори да стигнем навреме за едно погребение. Изправям гръб и разхлабвам меча си. Не след дълго ще бъдем там.

Сбогом и здравей, както винаги.

Козовете на съдбата

Глава 1

Адски досадно е да се размотаваш в очакване някой да се опита да те убие. Но денят беше 30-ти април и както обикновено това не беше изключено. Известно време не бях съвсем сигурен за някои неща, но сега вече знаех кога точно да го очаквам. Преди доста размишлявах по въпроса, но вече всичко си пасваше. Трябваше просто да изчакам да се случи. Чувствах, че съм длъжен да разчистя всичко до последно.

Станах от леглото, отидох в банята, взех душ, измих си зъбите и прочие. Отново си бях пуснал брада, тъй че не се наложи да се бръсна. Из главата ми не се мотаеха разни загадъчни опасения, както на 30-ти април преди три години, когато се събудих с главоболие и известни предчувствия, отворих широко прозорците и отидох в кухнята, за да установя, че всички кранчета на газовата печка са отвинтени до дупка. Не беше дори като на 30-ти април преди две години в другия ми апартамент, когато пък се събудих преди изгрев-слънце от едва доловимата миризма на пушек и открих, че жилището е подпалено. И все пак сега гледах да не минавам точно под крушките на осветлението, в случай, че в тях бе сложено нещо запалително, и предпочитах да первам ключовете им, вместо да ги натискам плавно. Дотук моите действия не бяха предизвикали нищо необичайно.

Обикновено нагласявах кафе-машината още от предишната вечер с таймера. Тази сутрин обаче не исках да рискувам. Заложих една прясна доза и прегледах багажа си, докато чаках водата да заври. Всичко ценно за мен от това място бе събрано в два средно големи сандъка — дрехи, книги, картини, няколко инструмента, няколко сувенира и тъй нататък. Запечатах сандъците. В раницата ми се озоваха чисти дрехи, фланелка, интересна книга с меки корици и пачка пътнически чекове. На излизане оставих ключа на домоуправителя, за да може да пусне носачите. Сандъците щяха да бъдат оставени на съхранение.

Тази сутрин пропуснах джогинга.

Докато отпивах от кафето си, обиколих прозорците един по един, като на всеки от тях се спирах за щателен оглед на улицата под него (миналогодишната изненада беше човек с пушка), мислейки си за онзи първи опит преди седем години. Тъкмо си вървях по улицата през един слънчев пролетен следобед, когато някакъв огромен камион свърна към мен, наби спирачки и за малко не ме разстла по отсрещната тухлена стена. Едва успях да се хвърля встрани и да се претърколя. Шофьорът така и не дойде в съзнание. Всичко изглеждаше като една от тези смразяващи случайности, които понякога се намесват в живота на всеки от нас.

Но на същия ден през следващата година, докато се прибирах късно вечерта от апартамента на приятелката си, ме нападнаха трима мъже — единият с нож, а другите двама с по една водопроводна тръба в ръката. При това дори не бяха така добри да ми поискат първо портфейла.

Положих останките им пред входа на близкия магазин за плочи и въпреки че размишлявах дълго по въпроса на път за вкъщи, не открих нищо особено в това, докато не си спомних, че на следващия ден се навършва една година от случая с камиона. Сметнах го за странно съвпадение. Но когато на следващата година бомба, доставена ми по пощата, разруши половината от друг един апартамент, започнах да се чудя дали случайностите не започват да се превръщат в закономерност. Събитията през последвалите няколко години превърнаха съмнението ми в увереност.

Работата беше ясна като бял ден — някой бе твърдо решил да ме очисти и след всеки провален опит следваше едногодишна пауза. После всичко се повтаряше. Почти като в игра.

Но тази година на мен също ми се играеше. Основният проблем беше, че той (или тя, или то) все още не се беше появил на сцената, тъй като явно предпочиташе да действа тихомълком, с разни машинарийки или чрез подставени лица. Ще обознача въпросната персона с буквата „З“ (което в моя личен светоглед понякога се отнася до думата „загадка“, а друг път до „задник“), защото „Х“-ът е твърде изтъркан, а не ми се ще да въртя из устата си разни местоимения със съмнителна достоверност.

Измих чашата и каничката от кафето и ги поставих на рафта. После взех раницата и потеглих. Мистър Мълигън го нямаше никакъв или пък още спеше, затова преди да изляза на улицата, за да закуся в близкото бистро, оставих ключа си в пощенската му кутия.

Движението навън беше спокойно и всички превозни средства се държаха възпитано. Вървях бавно, като се ослушвах и оглеждах. Сутринта беше приятна и обещаваше един прекрасен ден. Надявах се да приключа бързо, за да мога да му се насладя, отдаден на лентяйство.

Добрах се до бистрото необезпокояван. Седнах до прозореца. Тъкмо когато келнерът се зададе, за да вземе поръчката ми, видях една позната фигура да се мотае по улицата — моят бивш състудент, след това приятел и колега, Лукас Рейнард. Висок 184 сантиметра, червенокос, красив въпреки (или може би точно затова) артистично счупения си нос, с глас и маниери на търговец, какъвто всъщност си беше.

Почуках по прозореца, той ме видя, махна ми, обърна се и влезе.

— Мърл, знаех си аз — каза той, приближавайки се към масата, след което ме стисна за рамото, седна и измъкна менюто от ръцете ми. — Щом те изпуснах у вас, си помислих, че сигурно ще си тук.

Той погледна към менюто и се зачете.

— Защо? — попитах аз.

— Ако ви трябва още време, за да изберете, ще дойда пак — каза сервитьорът.

— Не — отвърна му Люк и изреди една гигантска поръчка. Аз се включих след него. След което чух: — Защото си същество с навици.

— Навици ли? — попитах. — Та аз вече почти не се храня тук.

— Знам — отговори той, — но обикновено го правиш, когато си под пара. Като например преди изпити, или пък когато нещо те тормози.

— Хм — промърморих аз. Май че имаше нещо такова, макар да не го бях осъзнавал досега. Завъртях пепелника с гравираната на него глава на еднорог — умалено копие на другия, изработен от цветно стъкло и поставен зад вратата.

— Щом казваш, вероятно е така — заявих накрая. — Апропо, защо мислиш, че нещо ме тормози?

— Спомних си за оная твоя параноя около всеки 30-ти април. Май причината бяха два-три инцидента.

— Малко повече от два-три. Така и не ти разказах за всичките.

— Значи още вярваш в това?

— Да.

Той сви рамене. Сервитьорът се приближи и ни доля чашите с кафе.

— Добре де — съгласи се той накрая. — Днес случи ли ти се нещо?

— Не.

— Жалко. Надявам се това да не ти е размътило съзнанието.

Отпих от кафето си.

— Няма проблеми — отвърнах.

— Хубаво. — Той въздъхна и се протегна. — Виж, върнах се в града едва вчера…

— Добре ли пътува?

— Страхотно.

— Както и да е… Докато бях в офиса, научих, че си напуснал.

— Да. Преди около месец.

— Милър се опитал да се свърже с теб. Но тъй като телефонът ти бил откачен, не успял да ти се обади. Дори наминал няколко пъти, но те нямало.

— Много жалко.

— Иска да се върнеш.

— За мен въпросът е приключен.

— Защо не чуеш първо предложението, а? Брейди го изритват нагоре, а ти ставаш шеф на отдел „Дизайн“, плюс двайсет процента повишение на заплатата. Каза ми да ти го предам.

Подсмихнах се под мустак.

— Всъщност не звучи никак зле. Но, както вече отбелязах, въпросът е приключен.

— О-хо. — Очите му блеснаха, докато ми се хилеше дяволито. — Значи наистина имаш нещо уредено на друго място. Милър се чудеше дали е така. Добре, той ми каза, че при това положение би искал да чуе предложението на другите. Щял да опита да ги пребори.

Поклатих глава.

— Май не схващаш какво ти говоря. Приключих с тази работа. Край. Нямам желание да се връщам. Нито пък да работя за някой друг. Приключих с тези неща. Писна ми от компютри.

— Ама ти си наистина добър. Я кажи, да не си намислил да преподаваш?

— Не.

— А стига бе! Нали все трябва да нравиш нещо. Да не си напипал някакви парички?

— Не. Смятам да попътувам известно време. Прекалено дълго се задържах на едно място.

Той вдигна чашата си с кафе и я пресуши. После се облегна назад, скръсти ръце върху корема си и притвори леко очи. За известно време не каза нищо.

После продължи:

— Казваш, че си приключил. Само работата и живота си тук ли имаш предвид или има и още нещо?

— Накъде биеш?

— Още в колежа изчезваше по твоя си начин. Нямаше те за известно време и после изведнъж се появяваше отнякъде. Освен това винаги беше доста мъгляв по въпроса. Сякаш водеше някакъв двойнствен живот. Решението ти има ли нещо общо с тия работи?

— Все още не разбирам какво имаш предвид.

Той се усмихна.

— Разбираш и още как — каза той. Когато не му отговорих, добави: — Добре де, желая ти късмет в начинанието, каквото и да е то.

Той така и не спря да се върти, с изключение на няколко кратки паузи; играеше си нервно с връзка ключове, докато пиехме второто си кафе, премяташе ключодържателя със синя каменна плочка. Накрая пристигна закуската ни и ние похапнахме, без да говорим.

После той ме попита:

— „Звездопад“ още ли е твоя?

— Не. Продадох я миналата есен — му казах аз. — Бях толкова зает, че не ми оставаше време за разходки с яхта. Не изтърпях да я гледам така самотна.

Той кимна.

— Жалко — каза. — В училище си прекарвахме страхотно на нея. След това също. Щеше ми се да излезем още веднъж в открито море, заради доброто старо време.

— Да.

— Да си виждал Джулия наскоро?

— Не, не и откакто се разделихме. Мисля, че все още е с някакъв тип на име Рик. А ти?

— Да. Отидох да я видя снощи.

— Защо?

Той сви рамене.

— Тя също беше от тайфата, а пък всички се пръснахме.

— Как е тя?

— Все още изглежда добре. Пита ме за теб. Помоли ме да ти предам това.

Той измъкна някакъв запечатан плик от сакото си и ми го подаде. На него бе изписано името ми с нейния почерк.

„Мърл,

Не бях права. Знам кой си ти и че си в опасност.

Трябва да те видя. Имам нещо, което ще ти потрябва. Много е важно. Моля те, обади ми се или ела веднага щом можеш.

С любов, Джулия“

— Благодаря ти — казах аз, отворих раницата си и сложих писмото вътре.

Беше загадъчно… и объркващо. Доста объркващо. По-късно щях да реша как да постъпя. Все още я харесвах повече, отколкото ми се щеше да си призная, но не бях сигурен дали искам да я видя отново. И все пак какво ли значеше това, че знае кой съм?

Изместих я от мислите си. За пореден път.

Известно време гледах колите навън, отпивах от кафето си и си мислех за това как срещнах Люк за пръв път в клуба по фехтовка, през първата ни година в университета. Беше невероятно добър.

— Фехтуваш ли се още? — го попитах.

— От време на време. А ти?

— Ако ми падне случай.

— Така и не разбрахме кой е по-добър от двама ни.

— Сега не му е времето — казах.

Той се ухили и помаха няколко пъти с ножа си срещу мен.

— Сигурно. Кога тръгваш?

— Вероятно утре. Имам няколко неща за оправяне и приключване. Щом свърша с тях, тръгвам.

— И накъде?

— Насам-натам. Още не съм решил твърдо.

— Ти си откачен.

— Ъ-хъ. Wanderjahre — годините за странстване, нали така им казваха? Аз пропуснах моите навремето и сега ще си наваксвам.

— Знаеш ли, доста добре ми звучи. Може пък и аз да опитам някой път.

— Опитай. Но мисля, че ти си взе своите на части.

— Какво имаш предвид?

— Аз не бях единственият, който изчезваше толкова често.

— А, това ли? — Той махна с ръка. — Това беше бизнес, а не забавление. Оправяне на сделки, плащания. Смяташ ли да навестиш старците?

Странен въпрос. Никой от нас не бе говорил за своите родители досега, освен в най-общи линии.

— Едва ли — казах. — Твоите как са?

Той улови погледа ми и го задържа, докато хроничната му усмивка се разширяваше.

— Трудно е да се каже — отвърна той. — Нещо сме позагубили контакта.

Аз също се усмихнах.

— Познато усещане.

Доядохме си закуската и изпихме по едно последно кафе.

— Значи няма да говориш с Милър?

— Не.

Той отново сви рамене. Донесоха ни сметката и аз я взех.

— Този път аз плащам — каза той. — Нали поне имам работа.

— Благодаря. Може да ти се обадя, за да вечеряме заедно. Къде си отседнал?

— Чакай. — Той се пресегна към джобчето на ризата си, извади оттам кибрит и ми го подаде. — Ето. „Ню Лайн Мотел“.

— Ако мина към шест?

— Става.

Той плати и на улицата се разделихме.

— Доскоро — каза той.

— Ъ-хъ.

Сбогом, Люк Рейнард. Странен човек. Познавахме се вече от почти осем години. Бяхме си изкарвали добре навремето. Съперничехме си в доста дисциплини. Тичахме заедно почти всеки ден. В университета бяхме в отбора по лека атлетика. Случваше се да излизаме с едни и същи момичета. За пореден път му се възхитих — силен, интелигентен и също толкова потаен, колкото съм и аз. Между нас имаше някаква връзка, която така и не успях да разбера напълно.

Върнах се при паркинга пред моя блок и огледах двигателя и шасито на колата си преди да пъхна ключовете в таблото, за да запаля. Карах бавно, оглеждах нещата, които ми изглеждаха свежи и нови преди осем години, и се сбогувах с тях. Вече бях си взел сбогом през миналата седмица с всички хора, които имаха някакво значение за мен. С изключение на Джулия.

Сбогуването с нея бе от нещата, които все предпочитах да отложа, но вече нямаше за кога. Сега или никога, пък и любопитството ми беше крайно раздразнено. Отбих на паркинга на един супермаркет и намерих телефон, но никой не вдигна слушалката, когато набрах нейния номер. Предположих, че сигурно отново е на пълен работен ден, но не беше изключено и да е под душа или да пазарува някъде. Реших да мина край апартамента й и да проверя. Не беше далече. А каквото и да имаше да ми каже, то щеше да е добро извинение, за да я видя за последен път.

Обикалях няколко минути, докато намеря удобен паркинг. Заключих колата, върнах се пеш до ъгъла и завих вдясно. Денят бе станал малко по-топъл. Някъде наоколо лаеха кучета.

Закрачих към голямата викторианска сграда, която бяха превърнали в кооперация. Прозорците на Джулия се виждаха на предния ред. Апартаментът й беше в дъното на последния етаж. Докато влизах през централния вход, се опитах без особен успех да потисна спомените си. Мислите за прекараното заедно с нея време нахлуха отново в съзнанието ми заедно с цяла глутница стари чувства. Спрях. Глупаво беше да идвам тук. Защо да се тормозя за нещо, което дори не ми липсваше. И все пак…

По дяволите. Исках да я видя още веднъж. Нямаше да се откажа точно сега. Изкачих стълбите и прекосих площадката. Вратата беше отворена едва-едва и аз влязох.

Партерът си беше същият. Същите саксии с леко повехнали теменужки с прашни листа, които все така стояха на раклата под изкривеното на доста места огледало с позлатена рамка, отразявало толкова наши прегръдки. Отражението на лицето ми се накъдри, докато минавах край него.

Изкачих се по покритите със зелен килим стълби. Някъде зад мен излая куче.

Площадката на първия етаж си беше останала непроменена. Преминах по тесния вестибюл, покрай гравюрите на стената и стария парапет, обърнах се и изкачих второто стълбище. На горния вестибюл дочух над главата си някакво скърцане и шум, подобен на този от търкаляща се бутилка или ваза върху твърд дървен под. После отново тишина, запълнена с няколко прошумолявания на вятъра около корниза. Едно мъгляво предчувствие ме размърда и ускори пулса ми. Спрях при основата на стълбището. Не забелязах нищо странно, но при следващото вдишване усетих странна миризма. Не можех да я определя точно — пот, мухъл или пък влажна мръсотия, определено от нещо органично.

Отидох до вратата на Джулия и изчаках няколко секунди. Миризмата тук беше по-силна, но не чух никакви нови шумове.

Почуках леко по тъмното дърво. За миг ми се стори, че чух как някой се движи вътре, но само за миг. Почуках отново.

— Джулия? — извиках. — Аз съм — Мърл.

Нищо. Почуках по-силно.

Нещо се срина с гръм и трясък. Натиснах бравата. Беше заключено.

Задърпах и заблъсках дръжката на вратата, докато успях да изтръгна цялата брава заедно със заключващия механизъм. Веднага се дръпнах вляво, покрай окачения край на вратата и дървената каса. Протегнах лявата си ръка и побутнах леко вратата в горната й част с върховете на пръстите си.

Отворих я няколко сантиметра и изчаках. Не последваха никакви нови шумове, а през процепа се виждаше само отрязък от стената и пода, плюс части от някакъв акварел, червеното канапе и зеленото килимче. Отворих вратата още малко. Все същото. А миризмата бе станала дори още по-силна.

Стъпих вдясно и приложих умерен натиск.

Нищонищонищо…

Тъкмо отмествах ръката си, когато тя се появи в полезрението ми. Лежеше на пода на стаята. Окървавена…

Кръв имаше по пода, по килимчето, по целия кървав безпорядък край ъгъла.

Потиснах импулса си да се хвърля напред.

Направих крачка, после още една. Всичките ми сетива бяха нащрек. Прекрачих прага. В стаята нямаше нищо друго и никой друг. Фракир се затегна около китката ми. Сигурно бях казал нещо, но съзнанието ми беше другаде.

Приближих се и коленичих до нея. Призля ми. Още от прага успях да видя, че половината от лицето й и дясната й ръка липсват. Тя не дишаше и дори сънната й артерия не помръдваше. Беше облечена в разкъсана, окървавена роба с цвят на праскова. На врата й бе окачен син медальон.

Кръвта, плъзнала извън килимчето по дървения под, беше размазана и по нея личаха следи. Отпечатъците не бяха оставени от човек, но все пак бяха доста големи, издължени, оставени от стъпала с три пръста, солидни възглавнички и нокти.

Един детайл в очертанията на отворената зад гърба ми врата на спалнята, който досега бях отчитал само полусъзнателно, бе изчезнал ненадейно с усилването на миризмата. Последва ново бързо трепване около китката ми. И все пак не успях да чуя нищо. Съществото беше абсолютно безшумно, но аз знаех, че е там.

Завъртях се както бях клекнал, все така приведен…

Видях огромна паст, осеяна с големи зъби, и окървавени устни, присвити около тях. Всичко това беше част от муцуната, принадлежаща на тежащо няколкостотин килограма, кучеподобно създание с груба, покрита сякаш с плесен козина. Ушите му приличаха на туфи от гъбички, а очите му бяха оранжево-жълти, широко отворени и обезумели.

Тъй като не изпитвах никакви съмнения относно намеренията му, запратих по него дръжката на вратата, която несъзнателно бях стискал през последната минута. Тя перна косо кокалестата издатина над лявото му око без някакъв видим ефект. Все така безшумно, съществото се хвърли към мен.

Не успях да промълвя нищо на Фракир…

Хората, които работят в кланиците, знаят, че върху челото на всяко животно има една точка, която може да бъде открита, като се прекарат въображаеми линии от дясното му ухо до лявото око и от лявото ухо до дясното око. Те насочват своя смъртоносен удар на два-три сантиметра над мястото, където тези линии се пресичат. Бях научил това от чичо си. Вярно, той не работи в кланица. Просто знае как да убива.

След като то скочи, се завъртях встрани и стоварих гръмотевичен удар в смъртоносната точка. Скокът се оказа по-бърз, отколкото очаквах, и когато го ударих, то вече прелиташе край мен, а вратните му мускули поеха част от силата на удара.

Това го накара за пръв път да издаде някакъв звук — нещо като изскимтяване. Разтърси глава, обърна се невероятно бързо и отново се спусна към мен. Този път от гърдите му се изтръгна нисък, клокочещ рев, а скокът му беше по-висок. Знаех, че вече няма да успея да се изплъзна встрани.

Моят чичо ме бе научил също така как да сграбчвам кучетата за страничните мускули на врата и за тези под челюстта. Човек трябва да има доста здрав хват, ако кучето е голямо, а и трябва да може да улучи точния момент. Сега на практика нямах друг избор. Ако се опитах да го сритам и не улучех, то вероятно щеше да ми отнесе крака.

Ръцете ми се изстреляха напред и се извиха нагоре, а тялото ми се стегна при сблъсъка. Бях сигурен, че то тежи повече от мен и затова трябваше да се съобразя с инерцията, която бе набрало тялото му.

Вече се виждах с отхапани пръсти или ръка, но все пак успях да бръкна под челюстта му, да се вкопча и да впия пръсти. Задържах ръцете си изпънати и наклонени в посоката на сблъсъка. Силата на атаката му ме разтърси, но аз успях да я поема и да задържа хвата си.

Докато се вслушвах в неговото ръмжене и гледах да държа олигавената му муцуна поне на около трийсетина сантиметра от лицето си, аз осъзнах, че дори не съм и помислял какво ще правя оттук нататък. Ако си имах работа с куче, сигурно щях да успея да му разбия главата в нещо твърдо и удобно за целта. Сънните му артерии бяха прекалено надълбоко, за да разчитам на натиск върху тях. Това нещо беше доста силно и хватът ми вече бе започнал да се разхлабва под напора на бесните му гърчове. Продължих да държа челюстите му далеч от себе си и да го изтеглям нагоре, но установих, че дължината му надминава моя ръст. Можех да опитам да ритна незащитения му корем, но така най-вероятно щях да залитна и да изпусна захвата си, а слабините ми щяха да се окажат на разположение на зъбите му.

Междувременно то се освободи от лявата ми ръка. Трябваше или да използвам дясната, или да остана без нея. Затова го блъснах, колкото можах по-силно, и отново отстъпих. Търсех някакво оръжие, каквото и да е, но наблизо нямаше нищо подходящо.

То атакува отново, устремено към гърлото ми, и този път скокът му беше твърде висок и бърз, за да успея да го сритам в главата. Невъзможно беше и да го блъсна встрани.

Предните му крака се изравниха с горната част на корема ми, а аз ги сграбчих и извих назад и навътре с все сила, паднах на коляно, за да избегна челюстите му, прибрах брадичката си към гърдите, за да защитя гърлото си, и отметнах глава назад, като през цялото време се надявах чичо ми да се окаже прав и този път. Костите му изпукаха и изхрущяха, докато ги огъвах, а главата му се наведе почти мигновено, за да атакува китките ми. Аз обаче вече се издигах нагоре, изправяйки се със скок.

То се отметна назад, изви се и едва не захапа собственото си тяло. Когато лапите му докоснаха пода, се чу нещо средно между изскимтяване и ръмжене и то се просна напред.

Тъкмо се канех да опитам още един удар по черепа му, когато то скочи на крака с бързина, на която не предполагах, че е способно. Веднага след това изпъна предния си десен крак, балансирайки на останалите три, като продължаваше да ръмжи. Очите му бяха вторачени в мен, а от горната му челюст се бе проточила слюнка. Мръднах леко вляво, убеден, че то ще ме връхлети отново, и извих тялото си в позиция, на която никой не ме бе научил, защото мен също ме спохожда от време на време по някоя оригинална идея.

Този път атаката му се оказа малко по-бавна. Може би щях да успея, ако бях опитал с удар в черепа. Но не мога да бъда сигурен, защото не опитах. Спипах го още веднъж за врата и този път се усетих в свои води. Вече нямаше да ми се измъкне. Преди да успее да се сблъска с мен, аз се обърнах и се наведох: първо го побутнах, а след това го изтеглих надолу, като леко промених траекторията му.

То се обърна във въздуха и гърбът му се блъсна в прозореца. Сред трясък от счупено стъкло нещото излетя навън, като повлече със себе си по-голямата част от дограмата и завесите заедно с релсата.

Чух го как се сгромоляса три етажа по-долу. Когато се надигнах и погледнах натам, видях как то потръпна няколко пъти и замря върху бетонната площадка на задния двор, където двамата с Джулия често си бяхме пийвали среднощната биричка.

Отидох отново до Джулия и подържах ръката й. Тогава осъзнах, че съм бесен. Все някой стоеше зад това. Дали отново беше „З“? Това ли беше тазгодишният подарък за 30-ти април? Имах чувството, че е така, и ми се искаше да обработя „З“ по начина, по който току-що бях наредил онова създание. Все трябваше да има някаква причина за всичко. Трябваше да има нещо, за което да се захвана.

Изправих се, отидох до спалнята, взех едно одеало и покрих Джулия. Докато претърсвах апартамента, механично изтрих отпечатъците по изтръгнатата брава.

Открих ги на полицата над камината, между часовника и цял куп книжлета на тема окултизъм. В мига, в който ги докоснах и усетих студенината им, разбрах, че работата е дори по-сериозна, отколкото си бях помислил. Вероятно бе имала предвид именно тях, когато казваше, че нещо ми принадлежало и че съм имал нужда от него. Само дето те не бяха мои, въпреки че докато ги разглеждах, ми се сториха познати в някои отношения, но и непознати в други. Това бяха Карти, макар никога досега да не бях виждал подобни.

Не бяха пълно тесте. Всъщност само няколко карти, при това странни. Щом чух сирените, бързо ги пуснах в страничния си джоб. По-късно щях да умувам по въпроса.

Взех стълбите на един дъх и изскочих през задната врата, без да срещна никого. Звярът все още лежеше там, където бе паднал, и всички махленски кучета тъкмо го обсаждаха. Прескачах огради, тъпках цветни лехи, пресичах задни дворове, забързан към мястото, където бях паркирал.

Няколко минути по-късно вече бях на мили оттам, опитвайки се да залича от паметта си кървавите отпечатъци от лапи.

Глава 2

Карах без да спирам, по-далеч от залива, докато накрая стигнах до тихо място с много дървета наоколо. Спрях колата, излязох от нея и тръгнах пеш.

След като повървях доста, открих един малък, усамотен парк. Седнах на една пейка, извадих Картите и започнах да ги разглеждам. Няколко от тях ми се сториха познати, но останалите ме оставиха в пълно неведение. Загледах се твърде дълго в една от тях и тогава ми се стори, че започва да ме унася. Оставих ги. Стилът на рисунките ми беше непознат. Изглеждаха ужасно странно.

Припомних си историята за много известния токсиколог, който погълнал по невнимание отрова, срещу която нямало открито противодействие. Първият въпрос, който изникнал в съзнанието му, бил дали погълнатата доза е смъртоносна. Погледнал в книга по въпроса, писана от самия него преди години. Според нея дозата била смъртоносна. После проверил и в друга книга, писана от един също толкова прочут специалист. Там пък пишело, че за човек с неговото тегло е необходима доза, около два пъти по-голяма от погълнатата. И тъй, токсикологът седнал и зачакал с надеждата, че е допуснал грешка в изследванията си.

Почувствах се по същия начин, защото съм експерт в тази област. Мислех си, че познавам почерка на всеки, който би могъл да създаде нещо подобно. Взех една от картите, която ми въздействаше по някакъв особен, почти познат начин. На нея бе изобразена малка тревиста ивица, вдадена в тихо езеро, частичка от нещо ярко, блестящо и неописуемо някъде вдясно. Въздъхнах тежко над картата, като я замъглих за миг, и после почуках по повърхността й с върха на нокътя си. Тя звънна, подобно на стъклена камбанка, и трепна като жива. Вътре заплуваха и се заизвиваха сенки, а над пейзажа започна да спуска вечерен здрач. Прекарах ръка над нея и тя отново се промени — същото езеро и тревите, но през деня.

Много далечни. Времето вътре течеше по-бързо, отколкото в моето настояще. Интересно.

Докопах старата лула, с която от време на време си угаждам, напълних я, запалих тютюна, смукнах и се замислих. Картите работеха без грешка, не бяха имитация и макар да не разбирах за какво служат, за момента това не беше най-сериозната ми грижа.

Денят беше 30-ти април и за пореден път бях срещнал смъртта очи в очи. Трябваше да открия човека, който си играеше с живота ми. „З“ отново бе насъскал срещу мен свой посредник. А нещото, което обезвредих, съвсем не беше обикновено куче. И тези Карти… Откъде се е сдобила с тях Джулия и защо е искала да ми ги даде? Картите и кучето говореха за сили, които надхвърляха тези на обикновен човек. През цялото време мислех, че съм обект на вниманието на някой откачен, с който бих могъл да се справя на почивки. Но събитията от тази сутрин въвеждаха съвсем ново ниво на трудност в ситуацията. Те говореха, че някъде ме очаква доста труден противник.

Потръпнах. Щеше ми са отново да поговоря с Люк, да го накарам да възстанови разговора си с Джулия от предишната вечер, за да разбера дали не е споменала за нещо, което да ми подскаже откъде да започна. Исках също така да се върна и да претърся апартамента й по-обстойно. Но за това не можеше да става и дума. Още докато се отдалечавах от сградата, ченгетата вече бяха паркирали колите си пред входа. За известно време връщането щеше да е невъзможно.

Рик. Оставаше ми Рик Кински — мъжът, с когото тя започна да излиза, след като се разделихме. Бях го мяркал — слабоват, с мустаци, от интелектуалния тип, с дебелите очила и всичко останало. Беше управител на книжарница, през която бях минавал веднъж или два пъти. Но това беше всичко, което знаех за него. Може би той щеше да успее да ми каже нещо за картите и за това, как Джулия бе успяла да се намеси в нещо, което й бе коствало живота.

Прехвърлях още известно време мрачни мисли през главата си, след което прибрах Картите. Нямах намерение да си търся белята. Поне засега. Първо трябваше да събера колкото може повече информация.

Тръгнах обратно към колата. Докато вървях, се сетих, че все още е 30-ти април. Ами ако „З“ не бе планирал тазсутрешния си удар директно за мен? В такъв случай оставаше още доста време за друг опит. Освен това имах чувството, че ако се доближа до истината, „З“ ще забрави за календара и ще ми прегризе гърлото при първа възможност. Реших отсега нататък да бъда непрекъснато нащрек, докато не намеря изход от ситуацията. Освен това смятах оттук нататък да съсредоточа вниманието си изцяло върху намирането на въпросния изход. Явно оцеляването ми зависеше пряко от това, да успея да унищожа врага си, при това съвсем скоро.

Дали трябваше да се посъветвам с някого? И с кого? Все още имаше ужасно много неща, които не знаех за своите роднини…

Не. Още не, реших аз. Трябваше да сторя всичко възможно, за да се справя сам. Освен че ми се искаше да го направя, ми беше необходимо и да се поупражнявам. Там, откъдето идвам, е необходимо човек да умее да се справя с гадни ситуации.

Карах колата, оглеждайки се за уличен телефон, и се опитвах да не мисля за Джулия, такава, каквато я бях видял за последен път. Вятърът довя няколко облака от запад. Часовникът тиктакаше на китката ми до невидимата Фракир. По радиото течаха нерадостни международни новини.

Спрях до един магазин и се опитах да се свържа по телефона с „Ню Лайн Мотел“. Люк беше излязъл. Погълнах един от специалните сандвичи плюс млечен шейк в закусвалнята на магазина и звъннах отново. Още не се беше върнал.

Добре. Ще го хвана по-късно. Насочих се към центъра. Спомних си името на книжарницата, където работеше Рик. „По нещо за всеки“.

Минах покрай нея и видях, че е отворено. Паркирах на няколко преки нагоре по улицата и се върнах пеш. Бях нащрек още с навлизането в по-оживената част на града, но така и не забелязах някой да ме следи.

Докато вървях, ме докосна студен ветрец, който намекваше за дъжд. Видях Рик през витрината, седнал зад високия щанд, зачетен в някаква книга. Изглежда вътре нямаше никой друг освен него.

Щом отворих вратата, над нея иззвъня малка камбанка и Рик вдигна поглед. Стегна се, докато се приближавах към него, а очите му се разшириха.

— Здрасти — казах аз и направих кратка пауза. — Не знам дали ме помниш.

— Вие сте Мърл Кори — заяви той тихо.

— Точно така. — Наведох се над щанда, а Рик се отдръпна. — Чудех се дали не би могъл да ми помогнеш с малко информация?

— Каква по-точно?

— Става въпрос за Джулия — казах аз.

— Вижте — отвърна ми той, — не съм се доближавал до нея, преди вие двамата да скъсате.

— А? Не, не, не ме разбираш. Не това ме интересува. Имам нужда от по-актуална информация. През последната седмица тя се е опитвала да се свърже с мен и…

Той поклати глава.

— От няколко месеца не съм чувал нищо за нея.

— О-о…

— Да, спряхме да се виждаме. Различни интереси, нали разбирате?

— Тя беше ли добре, когато… спряхте да се виждате?

— Мисля, че да.

Погледнах го право в очите и той трепна. Това не ми хареса. „Мисля, че да.“ Видях, че малко се страхува и реших да го притисна.

— Какво имаш предвид под „различни интереси?“ — попитах аз.

— Ами, тя започна да се държи доста странно, нали разбирате? — каза той.

— Не разбирам. Обясни ми.

Рик облиза устни и отмести погледа си.

— Не искам да си имам неприятности — заяви той.

— Това не би ме разколебало. За какво ставаше въпрос?

— Ами — каза той, — тя беше изплашена.

— Изплашена? От какво?

— Ъ-ъ… от вас.

— От мен? Абсурд. Никога не съм правил нещо, с което да я изплаша. Какво каза тя?

— Така и не ми го обясни надълго и широко, но мисля, че беше нещо свързано с името ви. Тогава се появиха тия нейни странни интереси.

— Леко на завоите — казах аз. — Съвсем му изтървах края. Значи тя започна да се държи особено и у нея се появиха някакви странни интереси? Какви по-точно? Наистина нищо не разбирам, а много ми се иска.

Той се изправи и тръгна към дъното на помещението, като ми кимна да го последвам. Последвах го.

Когато стигнахме до лавиците, препълнени с книги за природосъобразната медицина, екологично чистото селско стопанство, бойните изкуства, билколечението и раждането при домашни условия, Рик забави крачка, но ги подмина и спря до секцията с книги за ортодоксалния окултизъм.

— Ето — каза той. — Тя взе няколко от тези, върна ги, и взе още.

Свих рамене.

— Това ли е всичко? Не ми звучи никак странно.

— Само дето тя ги взе съвсем насериозно.

— Доста хора го правят.

— Оставете ме да довърша — продължи той. — Тя започна теология и дори отиде на няколко сбирки на местната група. Доста бързо се отказа от това и тогава се срещна с хора, които имаха различни контакти и връзки. Много скоро вече се мотаеше със суфисти, гурдеефяни и дори с някакъв шаман.

— Интересно — казах аз. — А с йоги?

— С йоги не. Когато й зададох същия въпрос, Джулия ми отговори, че търси сила, а не самадхи. Както и да е, тя продължи да завързва все по-странни познанства. Атмосферата взе да става твърде разредена за мен и аз й казах сбогом.

— Защо ли го е правела? — промърморих аз замислено.

— Ето — каза той. — Хвърлете един поглед.

Той ми връчи някаква черна книга и отстъпи назад. Взех я. Беше издание на Библията. Погледнах бележките за издателя.

— Специално издание ли е? — попитах аз.

Той въздъхна.

— Не. Прощавайте.

Взе книгата и я върна на рафта.

— Извинете ме за минутка — каза Рик.

После се върна на щанда и измъкна изпод него една картонена табелка. На нея пишеше „Почивка. Ще бъде отворено в…“, а до надписа имаше циферблат с подвижни стрелки. Той ги нагласи така, че да показват половин час по-късно и отиде, за да закачи табелката на входната врата. След това спусна резето и ми махна да го последвам в една стая отзад.

В стаята имаше бюро, няколко стола и картотека на книгите. Рик седна зад бюрото и ми предложи с жест най-близкия стол. Аз седнах. Той включи телефонния секретар, отмести куп формуляри и писма от плота, отвори някакво чекмедже и извади оттам бутилка „Кианти“.

— Какво ще кажете за по чашка? — попита Рик.

— Защо не? Благодаря.

Той стана и отиде до вратата на малката умивалня. Взе две чаши и ги изплакна. После ги донесе на бюрото, напълни ги и побутна едната към мен. И на двете имаше надпис „Шератън“.

— Извинявай, че ти тикнах така Библията — каза той, вдигна чашата си и отпи.

— Изгледа ме така, сякаш очакваше да изчезна сред кълбо от дим.

Рик кимна.

— Убеден съм, че причината тя да търси сила, беше свързана с теб. Занимаваш ли се с някаква форма на окултизъм?

— Не.

— Тя казваше понякога, че не е изключено дори да си някакво свръхестествено създание.

Изсмях се. Той също, миг по-късно.

— Не знам — каза след това. — Има доста странни неща в тоя свят. Едва ли всяко от тях е реално, но…

Аз свих рамене.

— Кой знае? Та значи ти мислиш, че Джулия е търсила някаква система, която да й даде силата да се защити от мен?

— С такова впечатление останах.

Отпих глътка от виното.

— Това е абсолютна безсмислица — му казах.

Но въпреки това знаех, че вероятно е било точно така. И ако я бях принудил да влезе в досег с онова, което бе отнело живота й, това означаваше, че в известен смисъл съм отговорен за смъртта й. Ненадейно към болката ми се прибави и чувство за вина.

— Довърши си разказа — казах аз.

— Това е почти всичко — отвърна той. — Уморих се да слушам хора, които непрекъснато искаха да обсъждат вселенски идиотщини и си тръгнах.

— И това е всичко? Тя успя ли да намери подходящата система, подходящия гуру? Какво се случи след това?

Рик отпи голяма глътка и впери поглед в мен.

— Аз наистина я харесвах — каза той.

— Вярвам ти.

— Тарот, Кабала, Златна Зора, Кроули, Фортуна — ето това се случи.

— Задържа ли се при някой от тях?

— Не съм сигурен, но мисля, че да. Научих за това след известно време.

— Ритуална магия, значи?

— Нещо такова.

— Кой се занимава с нея?

— Доста хора.

— Искам да кажа, с кого се е свързала Джулия? Чувал ли нещо за това?

— Мисля, че с Виктор Мелман.

Погледна ме в очакване. Поклатих глава.

— Съжалявам, името не ми говори нищо.

— Странен човек — каза Рик замислено, после отпи от чашата си и се облегна назад, като скръсти ръце зад тила си и изви лакти напред. Загледа се в мивката. — Чух… чух да се говори — от доста хора, на които може да се вярва, че у него има нещо, че е постигнал някакво просветление, че има особена сила и понякога може да бъде велик учител. Но имал също така и проблеми с егото си, които явно вървят ръка за ръка с нещата от тоя сорт. Освен това имало и някои доста неприятни подробности. Чувал съм дори, че това не било истинското му име, че бил картотекиран като престъпник и че бил по-скоро шарлатанин, отколкото истински маг. Не знам. Иначе той е художник, при това доста добър. Картините му се продават като топъл хляб.

— Срещал си се с него?

Пауза, после:

— Да.

— Какво беше личното ти впечатление?

— Не знам. Е… аз съм предубеден по въпроса. Не бих могъл да кажа.

Той гаврътна виното от моята чаша.

— И как стана това?

— О, веднъж поисках да уча при него. Но той не ме прие.

— Значи ти също си минал през това. Мислех си, че…

— През нищо не съм минавал — тросна се той. — Просто опитвам от всичко, това е. Всеки минава през различни етапи. Исках да се доизградя, да израсна, да се извися. Кой не го иска? Но така и не успях да го постигна. — Поуспокои се и отново си пийна от виното. — Понякога усещах, че съм близо, че долавям някаква сила, някакво видение, което мога почти да зърна и да докосна. Почти. След това всичко изчезна. Това са пълни глупости. Човек просто се самозаблуждава. Случваше ми се дори да си мисля, че съм го постигнал. После минаваха няколко дни и разбирах, че отново се самозалъгвам.

— И всичко това преди да се запознаеш с Джулия?

Той кимна.

— Точно така. Може би това продължи връзката ни за известно време. Още си падам по приказките за тия глупости, макар че вече не вярвам в тях. После тя започна да взема всичко прекалено сериозно, а аз нямах намерение отново да минавам по стария маршрут.

— Разбирам.

Той пресуши чашата си и отново я напълни.

— Глупости — каза той. — Има безброй начини, по които можеш да се самозалъгваш, да измисляш рационални обяснения, които нищо не струват. Предполагам, че съм искал да се докосна до магията, а в света няма истинска магия.

— Затова ли ми пробута Библията?

Той изсумтя.

— Дори да бях използвал Корана или Ведите, ефектът щеше да е същият. Не че нямаше да ми е любопитно да те видя как изчезваш, обграден от пламъци. Само дето не се получи.

Усмихнах се.

— Как мога да открия Мелман?

— Имах адреса някъде тук — каза той, като сведе поглед и отвори чекмеджето. — Ето.

Извади малък бележник и го запрелиства. Преписа ми адреса на някакво заемно картонче и ми го подаде. После отпи отново от виното си.

— Благодаря ти.

— Адресът е на ателието му, но така или иначе той живее там — добави Рик.

Кимнах и побутнах чашата си.

— Това, което ми каза, ще ми свърши добра работа.

Той вдигна бутилката.

— Още по едно?

— Не, благодаря.

Рик сви рамене и доля в чашата си. Аз станах.

— Знаеш ли, това е адски тъжно — каза той.

— Кое?

— Това, че няма магия, че никога не е имало и вероятно никога няма да има.

— Така стоят нещата — казах аз.

— Светът щеше да е далеч по-интересно място.

— Ъ-хъ.

Обърнах се, за да си вървя.

— Направи ми една услуга, а? — каза той.

— Каква?

— На излизане постави стрелките на табелката на три часа и нагласи бравата така, че да се заключи отвътре, след като затвориш.

— Дадено.

Оставих го там и изпълних молбата му. Небето бе станало малко по-мрачно, а вятърът малко по-мразовит. Опитах отново да се свържа с Люк от телефона на ъгъла, но него все така го нямаше.

Бяхме щастливи. Денят бе минал страхотно. Времето беше безупречно и всичко, с което се бяхме захванали, се получаваше чудесно. Вечерта отидохме на купон, а след това си устроихме късна вечеря в едно симпатично малко ресторантче, което открихме съвсем случайно. Там разпуснахме с чаша в ръка, разочаровани, че денят отива към края си. След това решихме да удължим това очарователно денонощие и отидохме с колата до един усамотен плаж, където потичахме по брега, седнахме и наблюдавахме луната, галени от лекия ветрец. И така доста време. Тогава аз направих нещо, което си бях обещал да не допускам. Но нима и Фауст не бе решил, че си струва човек да жертва душата си за един прекрасен миг?

— Ела — казах аз, запратих бирената бутилка в някаква кофа за боклук и грабнах ръката й. — Да се поразходим.

— Докъде? — попита тя, след като й помогнах да стане.

— До Страната на мечтите — отвърнах аз. — До приказните владения на миналото. До Еден. Хайде.

Тя се засмя и ме остави да я поведа по плажа, към мястото, където той се стесняваше, притиснат от високи насипи.

Закрачихме ръка за ръка по широкия склон, където един остър завой на пътеката ни отведе до място, откъдето нашата пясъчна ивица вече не се виждаше. Огледах се за входа на високата и тясна пещера, която трябваше да се появи скоро.

— Пещера — казах аз, няколко мига по-късно. — Хайде да влезем вътре.

— Там ще е тъмно.

— Нека — казах аз и ние влязохме.

Лунната светлина ни съпроводи на около шест крачки навътре, но дотогава аз вече бях забелязал завоя вляво.

— Насам — отбелязах.

— Наистина е тъмно!

— Естествено. Просто не изпускай ръката ми още малко. Всичко ще е наред.

Още петнайсет или двайсет стъпки вдясно също се появи слаба светлина. Поведох я натам. Напред пътят ставаше все по-светъл.

— Можем да се загубим — каза тихо тя.

— Не и докато си с мен — отговорих й аз.

Продължаваше да става все по-светло. Пътеката зави още веднъж и ние изминахме последния пасаж, за да се озовем сред дърветата на малка горичка, откъдето се виждаха полите на планина. Съдейки по положението на слънцето, утринта едва преваляше.

Тя замръзна, а сините й очи се разтвориха широко.

— Но сега е ден! — каза тя.

— Темпус фугит — отвърнах й аз. — Ела.

Разхождахме се известно време из гората, вслушвайки се в песента на птиците и вятъра, тъмнокосата Джулия и аз, а след това я поведох през каньон с цветни скали и треви, край поток, който водеше към река.

Последвахме нейното течение, докато неочаквано на пътя ни се изпречи пропаст, от чийто ръб водата правеше огромен скок, пръскайки наоколо ситни капчици, през които светлината се пречупваше в многоцветни дъги. Застанали на края, ние огледахме необятната равнина, разпростряла се под нас, и забелязахме изникналия в утринната мъгла град със заострени кули и куполи, сътворен от злато и кристал.

— Къде… сме? — попита тя.

— Зад ъгъла — казах аз. — Ела.

Поведох я наляво, после по една пътечка надолу, която ни върна обратно при скалистия скат, а след това и зад струите на водопада. Сенки и перлени мъниста… рев, като прелюдия към силата на тишината…

Най-накрая влязохме в тунел, който в началото беше влажен, но ставаше все по-сух, колкото по-нагоре се изкачвахме. Вървяхме по него, докато стигнахме до галерия, която правеше ляв завой и свършваше с изход под покрова на нощното небе, отрупан със звезди, звезди, звезди… Гледката беше всепоглъщаща, грейнала с непознати съзвездия, хвърлящи светлина, която очертаваше сенките ни на скалната стена зад нас. Джулия се облегна на една ниска каменна плоча и погледна надолу. Кожата й беше като от рядък, полиран мрамор.

— Те продължават и надолу — каза тя. — Навсякъде са! Под нас няма нищо друго, освен звезди. А встрани…

— Да. Красиви са, нали?

Останахме там още дълго, преди да успея да я убедя да ме последва по-нататък в тунела. Той ни отведе отново навън, при руините на класически амфитеатър, под небето на късен следобед. По срутените пейки и разрушените колони бе поникнал бръшлян. Тук-там по земята се виждаха разбити статуи, сякаш съборени от земетресение. Много живописно. Предполагах, че ще й хареса, и се оказах прав. Поседнахме и поговорихме. Акустиката беше перфектна.

После се отдалечихме, хванати за ръце, преминахме по безброй пътища под многоцветни небеса, и накрая се озовахме близо до едно тихо езерце, над чийто далечен край слънцето вече се оттегляше в покоите си. Отдясно имаше блестящ скален масив. Отидохме до една малка ивица от брега, застлана с мъх и папрати.

Аз я прегърнах и ние останахме там дълго време, а вятърът в дърветата свиреше песента, подхваната от невидимите птици. След известно време аз разкопчах ризата й.

— Точно тук ли? — каза тя.

— На мен мястото ми харесва. А на теб?

— Прекрасно е. Добре. Почакай малко.

И тъй, ние легнахме на земята и се любихме, докато сенките се спуснаха над нас. После тя заспа, точно както ми се искаше.

Изрекох магия, която да направи съня й дълбок, тъй като вече бях почнал да размислям доколко това пътешествие бе уместно. Облякох се, облякох и нея и я вдигнах на ръце, за да я върна обратно. Минах по прекия път.

На плажа, откъдето бяхме тръгнали, я поставих върху пясъка, легнах до нея и малко след това също заспах.

Спахме до утрото на другия ден, когато гласовете на къпещите се ни събудиха.

Джулия седна и впери поглед в мен.

— Онова снощи — каза тя, — не би могло да бъде сън. Но няма как и да е било истина. Нали?

— Предполагам, че е така — казах аз.

Тя повдигна едната си вежда.

— Кое по-точно? — попита тя.

— Време е за закуска — казах аз. — Хайде да хапнем нещо.

— Чакай малко. — Тя сложи ръка на рамото ми. — Случи се нещо необичайно. Какво беше то?

— Защо да разваляме магията, като говорим за него? Да вървим да закусим.

През следващите няколко дни тя ме разпитваше непрекъснато, но аз бях непреклонен в отказа си да говоря по този въпрос. Глупаво. Цялата история беше глупава. Само допринесе за онова последно скарване, което ни раздели завинаги.

И сега, докато карах колата и си мислех за това, аз осъзнах и нещо друго освен собствената си глупост. Осъзнах, че съм бил влюбен в нея, че все още я обичам. Ако не я бях завел на оная разходка, или пък бях отстъпил пред обвиненията й, че съм магьосник, тя може би нямаше да поеме по същия път в търсене на своя собствена сила, необходима й вероятно, за да се защити. Джулия можеше да бъде все още жива.

Захапах устната си и заплаках. Свих косо покрай забавилата ход кола отпред и срещу мен блеснаха фарове. Убеден бях, че ако съм виновен за нейната смърт, не би трябвало да ми се размине.

Глава 3

Скръбта и болката свиха моя свят и аз възнегодувах. Те сякаш парализираха в паметта ми спомените за другите, по-добри времена, за приятелите, за другите места, неща и възможности. Смалих се в празнотата на съзнанието си, сграбчен в хватката на това всепоглъщащо, разрушително усещане. Предполагам, че причината бе отчасти във факта, че бях лишен от избор, което бе ограничило свободата на волята ми. Това състояние не ми харесва, но понякога губя контрол върху него. Тогава се чувствам така, сякаш съм капитулирал пред някаква особена предопределеност, което ме дразни още повече. После, след вихрен кръговрат, всичко това се преражда в една нова емоция, която става все по-осезаема и ме тласка напред. Лесният начин да бъде сложен край на нещо подобно е да се отстрани неговият обект. Трудният начин е по-философски засукан. Той води назад, към възстановяването на контрола. Разбира се, трудният начин е за предпочитане. Защото следвайки устремния импулс, човек би могъл да си строши главата.

Паркирах на първото удобно място, отворих прозореца и запалих лулата си. Заклех се да не мърдам никъде преди да съм се успокоил. През целия си живот съм имал склонността да реагирам твърде бурно на събитията. Това явно е семейна черта. Но аз не искам да съм като останалите. Те са си докарали доста неприятности по този начин. Да се реагира до дупка, като за последно, би могло да бъде чудесно, стига винаги да печелиш. Но това би могло да доведе и до ужасно сериозни последствия или в най-добрия случай до остър драматизъм, ако срещу теб се изправи нещо необичайно, а сега имах чувството, че случаят е точно такъв. Което значеше, че дотук съм действал глупаво. Повтарях си го, докато накрая го повярвах.

След това се вслушах в своята по-уравновесена половина, която се съгласи, че наистина съм глупак, защото не си бях дал сметка за чувствата си. Докато все още можеше да се направи нещо, бях парадирал със силата си, без да се замисля за последствията и дори не се бях досетил за особената порода на своя противник през всичките тези години. Да не говорим за това, че дори сега бях склонен да омаловажавам предстоящия сблъсък. Срещата с Виктор Мелман нямаше да ми помогне, дори да успеех да изцедя със сила нещо от него. Реших да продължа предпазливо и да бъда непрекъснато нащрек. Животът никога не е елементарен, казах си. Седни спокойно, събери се и се прегрупирай.

Оставих напрежението да изтече бавно от мен. Моят свят израсна отново стъпка по стъпка и аз осъзнах, че не е изключено „З“ да ме познава, при това добре, и дори да е успял да подреди събитията така, че да ме принуди да обърна гръб на здравия разум, гонен от емоциите си. Не, не исках да действам като останалите…

Седях там и размишлявах дълго, преди да запаля отново двигателя и да подкарам бавно колата.

Сградата беше ъглова, тухлена и зловеща. Беше четириетажна, а по стените, гледащи към тесните улички, бяха изписани със спрей стандартните мръсотии. Докато обикалях бавно около мястото, за да го огледам, открих още рисунки със спрей, няколко счупени прозореца и пожарното стълбище. Горе-долу по същото време заваля лек дъждец. Влязох вътре. Ако се съдеше по надписа до стълбището на тесния вестибюл, долните два етажа бяха заети от „Брутус Сторидж Къмпани“. Мястото миришеше на урина, а на прашасалия вътрешен перваз на прозореца отдясно лежеше празна бутилка от „Джак Дениълс.“ На олющената стена се виждаха две пощенски кутии. На едната пишеше „Брутус Сторидж“, а другата бе титулувана „В. М.“ И двете бяха празни.

Тръгнах нагоре по стълбището, като очаквах то да проскърцва. Не се оказах прав.

На втория етаж имаше четири врати без дръжки, до една затворени. През замъглените прозорчета в горната им част се виждаха очертанията на нещо като кашони. Отвътре не се чуваше нищо.

На следващото стълбище изненадах една задрямала черна котка. Тя изпъна гърба си, показа ми зъбите си, изсъска, после се обърна и хукна нагоре, далеч от погледа ми.

На горната площадка отново имаше четири врати. Три от тях очевидно не се използваха. Четвъртата беше боядисана в черно и лакирана. На нея бе закачена малка месингова табелка, на която пишеше „Мелман“. Почуках.

Отговор не последва. Опитах още няколко пъти — все същият резултат. Никакво раздвижване от другата страна. Изглежда на този етаж беше разположен апартаментът му, а на горния, вероятно с остъклена капандура, бе ателието. Обърнах се и поех по финалния етап от изкачването.

Стигнах до последния етаж и видях, че една от вратите е леко открехната. Спрях и се ослушах за миг. Иззад нея се чуваше шум от едва доловимо движение. Приближих се и почуках няколко пъти. Чух как вътре някой пое дълбоко въздух. Бутнах вратата.

Видях го на около седем метра под една голяма остъклена капандура. Беше се обърнал, за да ме посрещне — висок, с широки рамена, тъмни очи и брада. В лявата си ръка държеше четка, а в дясната палитра. Върху карираната риза и дънките беше облякъл изцапана с боя престилка. На статива зад гърба му се долавяха контурите на нещо, което приличаше на мадона с дете. Наоколо имаше доста други платна, но всички бяха обърнати към стената.

— Здравейте — казах аз. — Вие ли сте Виктор Мелман?

Той кимна, без да се усмихне или намръщи, и остави палитрата си на близката маса, а четката в буркан с разтворител. Взе една влажна кърпа и избърса с нея ръцете си.

— А вие кой сте? — попита той, след като хвърли кърпата встрани и отново се обърна към мен.

— Мърл Кори. Вие сте познавал Джулия Барнс.

— Не мога да го отрека — каза той. — Миналото време, което използвахте, да не би да значи, че…

— Да, тя е мъртва. Бих искал да поговоря с вас.

— Добре — каза той, докато събличаше престилката си. — Да слезем долу тогава. Тук няма къде да седнем.

Мелман закачи престилката на един гвоздей на стената и тръгна към вратата. Последвах го. Спря, за да заключи студиото и се насочи към стълбището. Движенията му бяха плавни, почти грациозни. Чувах как дъждът трополи по покрива.

Той отключи със същия ключ черната врата на долния етаж. Отвори я, отстъпи встрани и ме покани с жест да вляза. Така и направих, след което прекосих антрето, минавайки покрай кухнята, чиито плотове бяха покрити с празни бутилки, камари от чинии и картонени кутии от пици. До шкафовете бяха подпрени претъпкани торби с боклук, подът изглеждаше лепкав на някои места, а наоколо се разнасяше миризма като от фабрика за подправки в съседство с кланица.

Последва просторна дневна, обзаведена с няколко удобни наглед черни канапета, наредени около хаос от ориенталски постелки и най-различни масички, на всяка от които имаше по няколко преливащи пепелника. В дъното, до стена, покрита с тежка червена драперия, имаше красиво пиано с концертни размери. Навсякъде бяха пръснати ниски етажерки с окултна литература и купчини списания, поставени до и върху тях, както и на няколко кресла. Изпод най-голямото килимче се подаваше нещо подобно на пентаграма. Застояла миризма на тамян и марихуана се стелеше на талази. Отдясно имаше сводест вход, който водеше към друго помещение, а отляво затворена врата. На някои от стените бяха окачени картини с полурелигиозни мотиви, за които предположих, че са рисувани от него. Имаше нещо от Шагал у тях. Бяха доста добри.

— Моля, седнете.

Посочи ми едно кресло и аз седнах.

— Кафе или бира?

— Не, благодаря.

Мелман седна на едно близко канапе, скръсти ръце и впери поглед в мен.

— Какво се е случило? — попита той.

Аз се втренчих на свой ред в него.

— Джулия Барнс се е заинтересувала от окултните учения — казах аз. — Дошла е при вас, за да научи повече за тях. Тя умря тази сутрин при много необичайни обстоятелства.

Лявото ъгълче на устните му се сгърчи леко и това беше единственото движение, което той направи.

— Да, тя се интересуваше от подобни неща — каза Мелман. — Дойде при мен за наставления, а аз й ги дадох.

— Защо умря тя?

Той не откъсваше поглед от мен.

— Времето й беше изтекло — отвърна. — Случва се с всеки от нас рано или късно.

— Тя беше убита от животно, което не би трябвало да съществува тук. Да знаете нещо по въпроса?

— Вселената е доста по-странна, отколкото биха могли да предположат повечето хора.

— Знаете ли нещо по въпроса или не?

— Знам за вас — каза той, усмихвайки се за пръв път. — Тя ми спомена.

— За какво намеквате?

— За това — отвърна той, — че вие самият сте доста наясно с тези неща.

— Е, и?

— Предопределението си има свой начин да събира подходящите хора в удачния момент, щом нещо трябва да се случи.

— И вие мислите, че случаят е такъв?

— Убеден съм в това.

— И как така?

— Беше ми обещано.

— Значи ме очаквахте?

— Да.

— Интересно. Защо не ми кажете още нещо по въпроса?

— По-скоро ще ви покажа нещо.

— Казахте, че нещо ви е било обещано. Как? От кого?

— Всичко това ще се изясни много скоро.

— И смъртта на Джулия ли?

— Тя също, бих казал.

— И как възнамерявате да ме осените с това прозрение?

Той се усмихна.

— Просто искам да хвърлите един поглед на нещо.

— Добре. Съгласен съм. Покажете ми го.

Мелман кимна и се изправи.

— Тук е — обясни той, обърна се и тръгна към близката врата.

Аз станах и прекосих стаята след него. Той измъкна изпод ризата си верижка и я свали от врата си. Видях, че на нея е окачен ключ. Мелман отключи с него вратата.

— Влезте — каза той, побутна я и отстъпи встрани.

Влязох. Стаята беше просторна и мрачна. Той щракна някакъв ключ и слаба синя светлина, идваща от обикновен абажур на тавана, изпълни помещението. Забелязах, че точно срещу мен има прозорец, чиито стъкла бяха боядисани в черно. Нямаше никакви мебели, само няколко възглавници, пръснати тук-там по пода. Част от стената вдясно беше покрита с черна драперия. Другите стени бяха голи.

— Гледам — казах аз.

Мелман се засмя.

— Търпение, търпение — посъветва ме той. — Дали имате някаква представа за моите предпочитания измежду окултните учения?

— Вие сте кабалист — заявих аз.

— Така е — призна той. — Как разбрахте?

— Хората, следващи източните дисциплини, обикновено държат на реда и чистотата — заявих аз. — Докато кабалистите почти без изключение са мърлячи.

Мелман изсумтя.

— Всичко зависи от това, какво човек счита за истински значимо — каза той след това.

— Абсолютно вярно.

Той подритна една възглавница в средата на пода и каза:

— Седнете.

— Ще остана прав.

Мелман сви рамене.

— Добре — каза той и започна да мърмори едва доловимо.

Зачаках. След известно време Мелман отиде до черната завеса, без да спира да говори тихо, дръпна я с едно рязко движение и се взря.

На стената бе окачена картина на Дървото на Живота с неговите десет сефирота и някои от техните основополагащи аспекти. Рисунъкът беше запленяващ и аз усетих как, докато го гледам, ме обзема смущаващо чувство на възхищение. Това не беше случайна картина от антикварен магазин, а по-скоро оригинал. Стилът й се различаваше от този на коя да е от картините в другата стая. Но въпреки това тя ми се струваше позната.

Докато я изучавах, се убедих, че без съмнение е дело на художника, нарисувал и Картите, които бях открил в апартамента на Джулия.

В това време Мелман продължаваше да мълви своето заклинание.

— Вие ли сте я рисувал? — попитах аз.

Той не ми отговори. Вместо това той се приближи и посочи третия сефирот, наречен Бинах. Вгледах се в него. Той изобразяваше някакъв магьосник, застанал пред мрачен олтар и…

Не! Не можех да повярвам на очите си. Това не би трябвало да е…

Усетих контакт с фигурата. Това не беше просто символ. Той беше истински и ме призоваваше. Разрастна се, стана триизмерен. Стаята започна да избледнява около мен. Вече почти бях…

Там.

Мястото беше сумрачно, малка поляна сред някаква странна гора. Почти кървава светлина осветяваше плочата на олтара. Магьосникът, чието лице беше засенчено от качулка, боравеше с някакви предмети върху камъка, но ръцете му се движеха твърде бързо, за да успея да ги проследя. Отнякъде продължаваше все така да се дочува слабият заклинателски напев.

Накрая магьосникът вдигна един-единствен предмет в дясната си ръка и го задържа така. Беше черен обсидианов кинжал. Той постави лявата си ръка върху олтара и я прокара по плочата, помитайки всичко останало по нея.

След това ме погледна за пръв път.

— Ела тук — каза той.

Понечих да се усмихна на наивната простота на неговата заповед. Но тогава краката ми започнаха да се движат сами, без аз да съм го пожелал, и аз разбрах, че в тази мрачна сянка над мен тегне магия.

Благодарих мислено на един друг свой чичо, който обитаваше най-далечното място, което някой би могъл да си представи, и подхванах на Тари своя собствена магия.

Пронизващ крясък, издаден сякаш от връхлитаща нощна птица, разцепи въздуха.

Не бях успял да унищожа магьосника, нито пък краката ми престанаха да се движат, но вече можех да протегна ръцете си напред. Задържах ги на нужното ниво, и когато пръстите ми достигнаха предната част на олтара, аз се възползвах от призоваващата магия и придадох допълнителна сила на всяка от нежеланите си крачки. Сгънах ръцете си леко в лактите.

Магьосникът вече размахваше кинжала срещу пръстите ми, но това не беше от особено значение. Бутнах каменната плоча, като вложих в движението цялата си тежест.

Олтарът се прекатури назад. Магьосникът отскочи, за да го избегне, но камъкът затисна единия, а може би и двата му крака. Още щом той се строполи на земята, усетих как магията се отделя от мен. Отново можех да се движа както си пожелая, а съзнанието ми се беше прочистило.

Магьосникът изтегли колене към гърдите си и започна да се извърта, въпреки че бях скочил върху олтара и вече се пресягах към него. Той се измъкна, направи салто надолу по лекия склон, стрелна се между два изправени камъка и изчезна в мрачната гора.

В мига, в който достигнах до ръба на просеката, аз видях очите. Стотици диви очи, проблясващи в мрака на различни нива. Напевът на заклинанието започна да се усилва, сякаш сега се приближаваше, сякаш идваше иззад гърба ми.

Обърнах се бързо.

Олтарът беше все така преобърнат. Друга фигура, много по-едра от първата и също така покрита с наметало, бе застанала зад него. Именно от нея идваше заклинанието, произнасяно с познат мъжки глас. Фракир запулсира на китката ми. Усетих как нова магия се опитва да ме оплете, но този път вече бях подготвен. Едно повикване довя иззад гърба ми леден вятър, който помете заклинанието като най-обикновен дим. Дрехите ми се развяха около мен, променяйки цвета и формата си. Пурпурно, сиво… светли панталони и тъмна пелерина, нагръдник. Черни ботуши, широк колан и ръкавици, затъкнати в него, моята сребърна Фракир, изплетена във формата на гривна около лявата ми китка. Вдигнах лявата си ръка, закрих очи с дясната и сътворих огнена мълния.

— Млъкни — казах след това. — Оскърбяваш ме.

Гласът замлъкна.

Качулката бе паднала от главата му и аз се вгледах в изплашеното лице на Мелман.

— Добре де, нали сам искаше да дойда при теб — казах аз. — Сега обаче небесата да са ти на помощ. Каза, че всичко щяло да ми стане ясно. Нищо подобно. Искам обяснение, веднага.

Направих крачка напред.

— Говори! — казах. — Може да стане по лесния или по трудния начин, но ти ще проговориш. Избирай сам.

Той отметна глава назад и изкрещя:

— Учителю!

— Добре тогава, извикай своя учител — казах аз. — Мога да почакам, защото той също ще трябва да отговаря.

Мелман извика още веднъж, но отговор не последва. Тогава той хукна, но аз вече му бях приготвил сериозно заклинание. Дърветата започнаха да се разпадат преди да успее да ги достигне, и се завъртяха, подети от могъщ вихър, там, където преди цареше покой. Вихърът обгърна поляната в червено и сиво и издигна около нея непроницаема стена, достигаща в двата си края отвъд всички предели. Озовахме се на един кръгъл остров в нощта, с диаметър неколкостотин метра и ръбове, които бавно се ронеха.

— Той няма да дойде — казах аз, — а ти няма да си тръгнеш оттук. Учителят ти не може да ти помогне. Никой няма да ти помогне. Това място е осенено от висша магия, а ти само го накърняваш с присъствието си. Знаеш ли какво има отвъд стените на вихъра? Хаос. Точно там ще те пратя, ако не ми разкажеш за Джулия, за учителя си, както и защо се осмели да ме доведеш тук.

Мелман се отвърна от Хаоса и ме погледна.

— Заведи ме обратно в моя апартамент и ще ти кажа всичко — каза той.

Поклатих глава.

— Убий ме тогава и няма да узнаеш нищо.

Свих рамене.

— Ще ми кажеш всичко, дори само за да спра болката ти. После ще те запратя в Хаоса.

— Чакай! — Той вдигна ръка. — Подари ми живота в замяна на това, което ще ти кажа.

— Без пазарлъци! Говори!

Вихърът беснееше около нас и островът се смаляваше. Полудоловими, полуразгадаеми гласове бръщолевеха из стихията и неясните очертания, които плуваха из нея. Мелман се отдръпна от разпадащия се край на нещата.

— Добре — каза той на висок глас. — Да, Джулия дойде при мен, както вече ми беше казано, и аз я научих на някои неща — не от тия, на които бих я научил дори преди година, а на фрагменти от някои нови неща, които аз самият бях научил съвсем наскоро. Беше ми казано да я подготвя по този начин.

— Кой ти го каза? Назови името на учителя си.

Той направи гримаса.

— Не беше тъй глупав, че да ми каже името си — каза Мелман, — за да мога след това да търся някаква власт над него. Също като теб, той не е човек, а същество от друго измерение.

— Той ли ти даде картината на дървото?

Мелман кимна.

— Да, и ме заведе до всеки от десетте сефирота. Там магията беше реална. Набирах сили.

— А Картите? И те ли са негово дело? Той ли ти нареди да й ги дадеш?

— Не знам нищо за никакви карти — отговори ми Мелман.

— Ето! — изкрещях аз, измъкнах ги изпод наметалото си, разтворих ги във ветрило като фокусник и се приближих до него.

— Никога преди не съм ги виждал — каза той.

Почвата продължаваше да се разпада около нас. Преместихме се по-близо до центъра.

— Ти ли изпрати съществото, което я разкъса?

Мелман тръсна отчаяно глава.

— Не съм. Знаех, че тя ще умре, защото той ми бе казал, че това ще те доведе при мен. Каза ми също, че един звяр от Нетцах ще я умъртви, но аз така и не го видях. Нямам пръст в неговото заклинание.

— А защо той искаше да се срещнеш с мен и да ме доведеш тук?

Мелман се изсмя неистово.

— Защо? — повтори. — За да те убия, естествено. Каза ми, че ако успея да те принеса в жертва на това място, ще приема твоята сила. Каза ми, че ти си Мерлин, син на Ада и Хаоса, и че аз ще стана най-великия маг, ако успея да те убия тук.

Нашият свят вече беше широк двайсетина метра в най-добрия случай, а скоростта на разпадането му непрекъснато се увеличаваше.

— Така ли е? — попита той. — Щях ли да получа силата ти, ако бях успял?

— Силата е като парите — казах аз. — Ако знае как, човек би могъл да се добере до тях и тогава те стават единственото нещо, което той иска от живота. Та на въпроса. Дали щеше да получиш силата ми? Едва ли.

— Говоря за смисъла на живота. Знаеш това.

Поклатих глава.

— Само глупаците мислят, че животът има само един-единствен смисъл — казах аз. — Достатъчно по въпроса! Опиши ми своя учител.

— Така и не го видях.

— Какво?

— Искам да кажа, че съм го виждал, но не знам как изглежда. Винаги носеше качулка и черно платнено яке. И ръкавици. Не знам дори от коя раса беше.

— Как се срещнахте?

— Той се появи един ден в ателието ми. Аз просто се обърнах, а той беше вече там. Предложи ми сила, каза, че ще ме научи на някои неща, ако му служа.

— А ти как разбра, че би могъл да го направи?

— Той ме взе със себе си на пътешествие из места, които не са част от тоя свят.

— Ясно.

Островът на нашето съществуване сега бе приблизително с размерите на голяма стая. Гласовете във вихъра бяха подигравателни, след това изпълнени със съчувствие, изплашени, тъжни и гневни. Почвата под краката ни се тресеше непрестанно. Светлината беше все така зловеща. Част от мен ме съветваше да убия Мелман на мига, но всъщност не той бе отнел живота на Джулия…

— А твоят учител каза ли ти защо иска смъртта ми? — попитах аз.

Мелман облиза устни и погледна отново към напредващия Хаос.

— Каза, че си негов враг — обясни той, — но не и защо точно. Каза също, че това щяло да се случи днес, защото така трябвало.

— Защо точно днес?

Мелман се усмихна леко.

— Предполагам, че заради Валпургиевата нощ — отвърна той, — макар той да не е споменавал нещо подобно.

— Това ли е всичко? — казах аз. — Не ти ли каза откъде идва?

— Веднъж промърмори нещо за някакво Владение на Четирите Свята и аз останах с впечатлението, че му придава особено значение.

— Не ти ли хрумна, че той може би просто те използва?

Мелман се усмихна.

— Разбира се, че ме използваше — отвърна ми той. — Всеки използва някого. Така е устроен светът. Но той си плащаше със сила и знания. Освен това си мисля, че обещанието му щеше да се изпълни.

Мелман се престори, че гледа към нещо зад мен. Най-изтърканият номер в света и все пак се хванах. Там нямаше никой. Незабавно се обърнах към него.

Той държеше черния кинжал. Вероятно го бе крил в ръкава си. Хвърли се напред, за да ме атакува, напявайки нови заклинания.

Отстъпих и метнах наметалото си върху него. Той се омота и отстъпи встрани, после разсече плата, обърна се и отново тръгна към мен. Този път се беше снижил, опитвайки се да ме заобиколи. Посегнах да сритам ръката, с която държеше кинжала, но той я дръпна назад. Докопах едно парче от пелерината и го омотах около ръката си. Когато Мелман ме нападна отново, аз блокирах неговия удар и вкопчих пръсти в бицепса му. После приклекнах, повличайки го надолу, успях да хвана левия му крак с дясната си ръка, напрегнах сили, вдигнах тялото му високо във въздуха и след това го запратих.

Едва след като завъртях тялото си, за да завърша движението, осъзнах какво съм направил. Беше твърде късно. Нападението му бе погълнало изцяло вниманието ми и аз бях забравил за унищожителния вихър, който се приближаваше бързо и неумолимо. Ръбът на Хаоса се бе приближил повече, отколкото предполагах. А за Мелман бе останало време колкото да каже най-кратките си ругатни, преди смъртта да го отведе там, където нямаше да може повече да прави заклинания.

Аз също изругах, защото сигурно щях да успея да измъкна още информация от него, и тръснах глава, там, в центъра на моя чезнещ свят.

Денят още не беше превалил, а аз вече бях преживял най-забележителната Валпургиева нощ в живота си.

Глава 4

Голямо ходене падна в обратната посока. Пътьом смених дрехите си.

Изходът ми от лабиринта прие формата на тесен проход между две порутени тухлени сгради. Все още валеше, а денят вече се бе превърнал във вечер. Видях колата си, паркирана от другата страна на улицата, на границата на светлия кръг, очертан от една от уличните лампи. За миг закопнях за сухите дрехи в багажника, но все пак тръгнах обратно към табелата с надпис „Брутус Сторидж“.

В офиса на първия етаж бе запалена слаба крушка, която хвърляше малко светлина върху иначе мрачния вход на сградата. Повлякох се тежко нагоре по стълбището, мокър до кости и предвидливо готов на всичко. Натиснах бравата на входната врата на апартамента и тя се отвори. Пуснах осветлението и влязох, като заключих зад себе си.

Една бърза обиколка ме увери, че апартаментът е празен и аз смених мократа си риза с друга от гардероба на Мелман. Панталоните му обаче бяха твърде широки в талията и твърде дълги за мен. Прехвърлих Картите в джоба на ризата, за да бъдат на сухо.

Крачка втора. Захванах се добросъвестно да преровя апартамента. След няколко минути попаднах на окултисткия дневник на Мелман, заключен в едно от чекмеджетата на нощното му шкафче. Дневникът беше в унисон с пълния безпорядък наоколо — правописни грешки, сгрешени думи и няколко петна от бира и кафе. Основната му част беше изпълнена с чужди цитати, примесени с лични умотворения — мечтания и размисли. Запрелиствах напред, търсейки мястото, където описваше срещата със своя учител. Открих страниците и ги запреглеждах набързо. Разточителните писания се състояха предимно от възторжени изречения, посветени на образа на Дървото, с който го бяха дарили. Реших да ги оставя за по-късно и тъкмо се канех да прибера дневника, когато, докато разгръщах последните няколко страници, погледът ми се спря на кратка поема. Беше написана на суинбърнийски, претъпкана от алюзии и преливаща от възторг. Един от редовете грабна веднага вниманието ми — „… Безбройните сенки на Амбър, белязани с неговото коварно петно.“ Тромаво изказана, но безспорно интригуваща мисъл. Тя събуди в мен утихналото чувство на уязвимост и ме накара да довърша обиска си възможно най-бързо. Изведнъж ми се прииска да изляза по-скоро оттук, да отида някъде по-далеч и да помисля.

Не последваха нови изненади. Събрах пръснатите по пода вестници, занесох ги в банята, хвърлих ги във ваната, запалих ги и отворих прозореца на излизане. После отидох в светилището, смъкнах картината с Дървото на Живота и я хвърлих в пламъците. Изгасих осветлението в банята и затворих вратата след себе си. Като изкуствовед нямам грешка.

Насочих усилията си в претърсването на купищата всевъзможни хартии по лавиците, но останах разочарован. Тъкмо бях преполовил втория си курс към банята, когато телефонът иззвъня.

Светът сякаш замръзна, а мислите ми препуснаха в галоп. Днес беше денят, в който аз трябваше да се озова тук, за да бъда убит. Имах сериозни основания да си мисля, че по план това трябваше вече да се е случило. В такъв случай на телефона можеше да е „З“, който се обаждаше, за да разбере дали разлепването на моите некролози е вече в ход. Обърнах се и зърнах телефона. Беше до мрачната стена близо до спалнята. Веднага разбрах, че ще вдигна слушалката. Тръгнах към телефона, а в това време в главата ми се търкулнаха мисловните зарове, които трябваше да решат съдбата на моя отговор — а) остроумна забележка, б) обида плюс заплаха, и в) опит за заблуда на противника, с цел събиране на допълнителна информация. Колкото и да ми се щеше да се спра на някоя от първите две възможности, благоразумието успя в крайна сметка да ми развали удоволствието, избирайки третата, като ме посъветва също да използвам предимно едносрични думи, произнесени гърлено, и да се преструвам, че съм ранен и задъхан. Вдигнах слушалката в очакване да чуя най-накрая гласа на „З“ и да разбера дали го познавам.

— Да?

— Е? Успя ли? — чу се от другата страна.

Проклети местоимения. Беше жена. Бях сбъркал с рода, но пък въпросът беше точно тоя, който ми трябваше. Едно от две не е чак толкова лош вариант.

Въздъхнах тежко и казах:

— Да.

— Какво има?

— Ранен съм — изграчих аз.

— Сериозно ли е?

— Май че да. Тук… има… нещо за теб. Ела и… го виж.

— Какво е? Нещо негово ли?

— Да. Зле ми е. Ела.

Затръшнах телефона и се ухилих. Добре се беше получило. Имах чувството, че съм я метнал безпогрешно.

Прекосих дневната до креслото, в което бях се настанил преди, придърпах една от масичките с огромен пепелник на нея, седнах и докопах лулата си. Време беше да си почина, да възстановя спокойствието си и да помисля.

Няколко мига по-късно усетих познатото, почти наелектризиращо потръпване. Скочих на крака, грабнах пепелника, а фасовете се разлетяха около мен като куршуми. Проклех глупостта си и се заоглеждах неистово из стаята.

Ето! Пред червените завеси, до пианото, приема форма…

Изчаках, докато очертанията станаха по-ясни и запратих пепелника с все сила.

Миг по-късно тя беше вече там — висока, червенокоса, тъмноока, хванала в ръка нещо като автоматичен пищов, 38-ми калибър.

Пепелникът я уцели в стомаха, тя изохка и се преви на две.

Още преди да успее да се съвземе, аз вече бях до нея.

Издърпах пистолета от ръката й и го хвърлих в другия край на стаята. После сграбчих двете й китки, завъртях я и я тръшнах в близкото кресло. В лявата си ръка тя държеше Карта и аз я изтръгнах от пръстите й. На нея, в познатия стил на Дървото и Картите в джоба ми, беше нарисуван апартаментът.

— Коя си ти? — изръмжах аз.

— Джасра, мъртвецо! — озъби се тя в отговор.

После разтвори широко устни, главата й клюмна напред и аз усетих влажния й допир по опакото на ръката си, с която все така притисках дясната й китка към облегалката на креслото. Миг по-късно почувствах изгаряща болка. Не ме беше ухапала, но въпреки това усещането беше като от нажежен пирон, пронизал плътта ми.

Пуснах китката й и дръпнах ръката си. Усетих, че движението ми е странно забавено и омаломощено. Някаква ледена тръпка плъзна по дланта ми и нагоре към рамото. Ръката ми се отпусна като парализирана. Джасра се измъкна леко от хватката ми, усмихна се, докосна гърдите ми с върховете на пръстите си и ме бутна.

Строполих се назад. Чувствах се отчайващо слаб и не можех да контролирам движенията си. При падането си не усетих никаква болка, но за да обърна глава в нейна посока, докато тя се изправяше на крака, ми бяха нужни невероятни усилия.

— Приятно прекарване — пожела ми тя. — След като се събудиш, те очакват няколкото последни, болезнени мига от твоето съществуване.

Тя се отдалечи извън полезрението ми и малко след това я чух да вдига слушалката на телефона.

Бях сигурен, че ще се обади на „З“ и вярвах в това, което току-що бе казала. Е, поне щях да се запозная със загадъчния художник…

Художник! Раздвижих пръстите на дясната си ръка. Все още, макар и мудни, те не бяха излезли от строя. Напрегнах всяка незасегната частичка от волята и анатомията си и се опитах да вдигна ръка към гърдите си. Последва конвулсивно движение като на забавен каданс. Поне успях да полегна на лявата си страна и така прикрих отчаяните си усилия от жената, която ме бе подредила така.

Ръката ми трепереше и сякаш се движеше все по-бавно с всеки следващ милиметър по пътя си към джоба на ризата. Векове по-късно успях да напипам ръбовете на колодата. Накрая успях да измъкна една от Картите достатъчно високо, за да мога да я разгледам, но вече бях доста замаян и всичко започваше да се размазва пред очите ми. Не бях сигурен дали ще успея да се прехвърля. Като от огромно разстояние, до мен долиташе гласа на Джасра, която разговаряше с някого, но така и не можех да разбера думите й.

Фокусирах остатъците от съзнанието си върху Картата. На нея беше изобразен сфинкс, приклекнал върху синя, скалиста издатина. Пресегнах се към него. Нищо. Мозъкът ми го възприемаше просто като бродерия върху памучна тъкан. Едва ли ми бяха останали сили за нов опит.

Усетих сериозен хлад и ми се стори, че сфинксът сякаш помръдна върху каменния си постамент. Срещу мен се надигна черна вълна, която всеки миг щеше да ме погълне.

И това беше всичко.

Беше ми необходимо доста време, за да се свестя. Потокът на съзнанието ми се възстанови, но крайниците ми бяха все така като от олово, а погледът все така замъглен. Ужилването на госпожицата ме бе поразило като нервно-паралитичен газ. Опитах се да раздвижа пръстите на ръцете и краката си, без да съм особено наясно с резултата. Опитах също да ускоря дишането си и да поема по-дълбоко въздух. Това поне се получи.

След известно време чух нещо, което наподобяваше тътен. Миг по-късно осъзнах, че ушите ми са доловили потока на собствената ми кръв. Малко след това усетих ударите на сърцето си и погледът ми започна да се прояснява. Светло-тъмните размазани петна започнаха да придобиват очертанията на пясък и скали. Все още усещах ледени петънца тук-там по тялото си. После започна да ме тресе, мина ми и аз осъзнах, че мога да се движа. Но тъй като се чувствах ужасно слаб, не го направих. Поне за известно време.

Чух шумове, предизвикани от раздвижване, някъде високо над мен. Освен това долових странна миризма.

После от същата посока, откъдето идваха и шумовете, се чу:

— Да смятам ли, че си се събудил?

Реших, че все още не съм много наясно по въпроса и затова не отговорих. Зачаках крайниците ми да живнат още малко.

— Наистина ми се ще да дадеш знак, щом ме чуеш — дочу се отново гласът. — Трябва да започваме.

Накрая любопитството ми надделя над точната преценка и аз вдигнах глава.

— А така! Знаех си аз!

На синьо-сивата скала над мен бе застанал един сфинкс, също син на цвят — лъвско тяло, големи перести крила, прибрани плътно, и лице с неопределим пол, взряно в мен. Съществото облиза устните си и пред мен се разкри респектиращ набор от зъби.

— Да започваме с какво? — попитах аз и бавно се изправих до седнало положение, поемайки няколко пъти дълбоко въздух.

— С гатанките — отвърна съществото, — там най ме бива.

— Смятам да пропусна тоя тур — казах аз и зачаках изтръпването на ръцете и краката ми да премине.

— Съжалявам, но това е невъзможно.

Потърках пострадалата си ръка и се втренчих свирепо в създанието. Доколкото си спомнях, в повечето известни ми истории за сфинксове, тези животинчета схрускваха хората, неумеещи да се оправят с гатанки.

— Няма да ти играя по свирката — казах аз.

— В такъв случай, губиш поради отказване — отвърна сфинксът и мускулите на рамената му започнаха да набъбват.

— Чакай сега — казах аз и вдигнах ръка. — Дай ми минутка-две да се свестя. Може и да размисля.

Създанието се поотпусна и рече:

— Добре. Така ще е по-официално. Дай лапа. Само ми кажи, щом си готов.

Изправих се на крака, размахах ръце и започнах да правя упражнения за разтягане. Междувременно огледах набързо терена.

Намирах се в песъчливо дере, осеяно тук-там с оранжеви, сиви и сини скали. Каменистата стена, на чийто ръб бе застанал сфинксът, се издигаше отвесно пред мен на височина от около дванайсет метра. Подобна скала, висока също толкова, имаше и зад гърба ми, горе-долу на същото разстояние. От дясната ми страна имаше стръмен песъчлив насип, от лявата — друг, но по-полегат. Няколко бодливи храста се бяха загнездили в пукнатините. Беше почти привечер. Небето беше бледожълто, а слънцето никакво не се виждаше. Дочух далечен вятър, но не го усетих. Мястото беше по-скоро хладно, отколкото студено.

На земята, близо до мен, мернах камък с размерите на малка гиричка. Две непринудени крачки, без да спирам да махам с ръце и той се озова зад десния ми крак.

Съществото се прокашля.

— Готов ли си? — попита то.

— Не — казах аз. — Но съм сигурен, че това няма да те спре.

— Имаш право.

Прищя ми се, съвсем неуместно, да се прозина. Така и направих.

— Явно ти липсва нужният спортен дух — отбеляза сфинксът. — Както и да е. „Сред огън се надигам от земята. Вятърът ме връхлита, водите се плискат срещу мен. Скоро ще бъда над всички неща.“

Аз зачаках. Мина около минута.

— Е? — каза накрая сфинксът.

— Е какво?

— Знаеш ли отговора?

— Кой отговор?

— На гатанката, естествено.

— Нали точно затова чакам. Не чух никакъв въпрос, само няколко твърдения. Не мога да отговоря на въпроса, без да знам какъв е той?

— Но тази форма се е утвърдила през вековете. Въпросът е вплетен в контекста. Той очевидно е — „Какъв съм аз?“

— Но би могъл също така да бъде — „Кой е погребан в пирамидата на Грант?“ Хайде, от мен да мине. Що е то, значи? Фениксът, разбира се — с гнездо на земята, издигащ се сред пламъци, борещ се с ветровете и дъжда, за да се издигне на огромна височина…

— Не позна.

Сфинксът се ухили и се размърда.

— Чакай — казах аз. — Как да не съм познал? Всичко пасва. Отговорът ми може да не е този, който очакваш, но иначе пасва на всички изисквания.

Съществото поклати глава.

— В случая аз решавам кое пасва и кое не. Това е положението.

— Тогава играеш нечестно.

— Не е вярно!

— Каква ще бъде една бутилка, ако изпия половината от съдържанието й — наполовина пълна или наполовина празна?

— И двете едновременно.

— Точно така. И в нашия случай е така. Ако верните отговори са повече от един, трябва да приемем всеки от тях, без значение колко точно са те.

— Подобно тълкувание не ми допада — заяви сфинксът. — То внася неясноти в материята. Така би могла да се опорочи самата идея на гатанките.

— Вината няма да е моя — казах аз и скръстих ръце.

— Иначе въпросът, който повдигаш, е доста интересен.

Аз кимнах ентусиазирано.

— И все пак верният отговор трябва да е само един.

Свих рамене.

— Светът, в който живеем, далеч не е съвършен — подхвърлих след това.

— Хм.

— Какво ще кажеш да обявим реми — предложих аз. — Никой не печели и никой не губи.

— Идеята не ми допада от естетическа гледна точка.

— В доста други игри я приемат за разумно решение.

— Освен това, взех лекичко да огладнявам.

— Истината изплува на повърхността.

— Но не съм играл нечестно. Аз служа на истината, по свой си начин. Ти спомена, че едно реми би решило проблема.

— Правилно. Радвам се, че и ти…

— Нека все пак да се опитаме да избегнем ремито. Да чуем твоята гатанка.

— Това е глупаво — казах аз. — Не знам никакви гатанки.

— В такъв случай, няма да е зле бързо да измислиш някоя. Защото само това би ти спасило кожата. Иначе ще се считам за победител.

Размахах отново ръце и клекнах няколко пъти. В тялото ми сякаш пламна огън, но заедно с него дойде и приливът на сили.

— Добре — казах. — Дадено. Минутка само.

Какво, по дяволите…

— Кое е онова зелено и червено нещо, което не се спира на едно място?

Сфинксът премигна два пъти и след това повдигна едната си вежда. През последвалата пауза направих още няколко дихателни упражнения и потичах на място. Огънят утихна, главата ми се прочисти, пулсът ми се нормализира…

— Е? — казах няколко минути по-късно.

— Мисля.

— Няма да те пришпорвам.

Малко боксиране със сянката. Малко изометрия в добавка. Небето потъмня още малко и отдясно се появиха няколко звезди.

— А-а, не ми е приятно да ти напомням — казах аз, — но…

Сфинксът изсумтя.

— Все още мисля.

— Май трябваше да ти огранича времето.

— За тая гатанка се полага доста повече мислене.

— Ще ти преча ли, ако полегна?

— Моля.

Опънах се на пясъка, затворих очи и преди да заспя, прошепнах на Фракир да ме пази.

Събудих се с потръпване. Очите ми регистрираха, че е светло, а лицето ми — че подухва вятър. Необходими ми бяха няколко мига, за да осъзная, че е сутрин. Отляво небето просветляваше, отдясно звездите избледняваха. Усетих жажда. И глад.

Потрих очи и се изправих на крака. Открих гребена си и се сресах. Погледнах към сфинкса.

— … И не се спира на едно място — промърмори той.

Прокашлях се. Никаква реакция. Звярът гледаше право през мен. Почудих се дали не бих могъл просто да му се измъкна…

Не. Погледът му се премести върху мен.

— Добро утро — поздравих го жизнерадостно аз.

Последва кратко скръцване със зъби.

— Добре — казах аз, — ти мисли доста повече от мен. Ако все още не си сетил, не виждам защо да продължавам играта.

— Не ми харесва твоята гатанка — каза най-сетне сфинксът.

— Съжалявам.

— Какъв е отговорът?

— Предаваш ли се?

— Налага ми се. Какъв е отговорът?

— Чакай сега — казах. — Всичко по реда си. Трябва първо да ми кажеш отговора на твоята гатанка, преди да чуеш моя отговор.

— Има известна доза справедливост в това. Добре де — Владението на Четирите Свята.

— Какво?

— Това е отговорът. Владението на Четирите Свята.

Спомних си думите на Мелман.

— И защо? — попитах.

— Защото лежи на кръстопътя между Световете на Четирите Елемента, където се издига от земята сред пламъци, а ветровете и водите го връхлитат.

— А извисяването над всички неща?

— То може да бъде отнесено до гледката, откриваща се от това място, или до имперските концепции на неговия владетел. Или пък и до двете едновременно.

— Кой е неговият господар?

— Не знам, пък и това няма пряко отношение към отговора.

— И все пак, откъде успя да научиш тая гатанка?

— От един пътешественик, преди няколко месеца.

— И защо избра да ми зададеш точно нея измежду всички други, които знаеш?

— Не можах да я разгадая, значи трябва да е добра.

— Какво стана с пътешественика?

— Тръгна си неизяден. Беше познал отговора на моята гатанка.

— Как се казваше?

— Не ми каза.

— Моля те, опиши ми го.

— Не мога, добре се беше омотал.

— Нищо повече ли не ти каза за Владението на Четирите Свята?

— Не.

— Ами добре — казах аз. — Смятам и аз да последвам примера му, като си тръгна.

Обърнах му гръб и се насочих към насипа отдясно.

— Чакай!

— Какво? — попитах аз.

— Твоята гатанка — заяви сфинксът. — Аз ти казах моя отговор. Сега ти трябва да ми кажеш кое е това нещо, което е зелено и червено и не се спира на едно място.

Сведох поглед и затърсих с очи. Ха така, беше си все на същото място — камъкът с формата на гиричка. Направих няколко крачки и застанах до него.

— Жаба от Кюизинарт.

— Какво?

Мускулите на рамената му се стегнаха, очите му се присвиха, а множеството му зъби станаха повече от очевидни. Прошепнах няколко думи на Фракир и усетих как тя се размърда, докато аз се навеждах, за да хвана камъка в дясната си ръка.

— Такива ми ти работи — казах аз, изправяйки се. — Въпрос на визуално възприятие…

— Тая гатанка намирисва! — заяви сфинксът.

Направих две бързи движения пред себе си с показалеца на лявата си ръка.

— Какво правиш? — попита съществото.

— Очертавам линии от ушите до очите ти — казах аз.

В този миг Фракир стана видима, плъзна се от китката в ръката ми и се заплете около пръстите ми. Очите на сфинкса се заковаха в нея. Единият й край се провеси и се заизвива от края на протегнатата ми ръка, после започна да изсветлява и накрая грейна като нажежена сребърна жичка.

— Мисля, че резултатът е хикс — казах аз. — Ти какво ще кажеш?

Сфинксът облиза устни.

— Да — каза накрая той с въздишка. — Като че ли си прав.

— В такъв случай ти желая приятен ден — казах аз.

— Да. Жалко. Ами добре. Приятен и на теб. Но преди да си тръгнеш, дали бих могъл да узная името ти — просто заради протокола?

— Защо не? — казах. — Аз съм Мерлин от Хаос.

— О-о — каза сфинксът, — в такъв случай сигурно някой щеше да дойде, за да отмъсти за теб.

— Не е изключено.

— Значи хиксът наистина е най-доброто решение. Тръгвай.

Отстъпих още малко назад, преди да се обърна и да тръгна към насипа отдясно. Останах нащрек, докато се измъкна, но никой не хукна да ме преследва.

Затичах се. Бях жаден и гладен, но хич не ми се искаше да си устройвам закуска на това неуютно, скалисто място, под това лимонено небе. Фракир отново съедини краищата си и изчезна. Започнах да поемам дълбоко въздух, докато се отдалечавах, обърнал гръб на изгрялото слънце.

Вятър в косата ми, прах в очите… Насочвам се към група от валчести камъни, минавам между тях. Небето, което се вижда между сенките на камъните, става зеленикаво. Измъквам се, стъпвам на по-мека почва, в далечината нещо проблясва, няколко облака се появяват отляво.

Поддържам равномерно темпо, достигам до малка стръмнина, изкачвам я, спускам се от другата й страна, покрита с полюшващи се редки треви. В далечината горичка от дървета, сякаш покрити с парцали… Насочвам се към тях и подплашвам някакво животинче с оранжева козина, което се шмугва на подскоци вляво. Мигове по-късно край мен се стрелва тъмна птица, надава плачлив крясък и изчезва в същата посока. Аз продължавам да бягам, а небето да се смрачава.

Небето е зелено, тревите, също зелени, стават по-жилави… Вятърът напира на неравномерни тласъци… Дърветата се приближават… От техните клони се дочува песен… Облаците се понасят напред…

Мускулите ми не са вече така вдървени, усещам как възвръщат познатата си гъвкавост… Минавам край първото дърво, под краката ми са нападали продълговати листа… Космати, оголени дънери… Утъпканият път, който следвам, се превръща в пътечка, по нея забелязвам странни следи от нечии крака… Тя пропада, извива се, разширява се, после пак се стеснява… Почвата се издига от двете ми страни… Дърветата издават звуци като от контрабас… Късчетата небе, които се виждат между листата им, имат тюркоазен цвят… Продълговати облаци се вият напред като сребърни реки… По стените на пътеката се появяват малки купчинки от сини цветчета… Стените стават по-високи, надвишават главата ми… Пътят е вече каменист… Продължавам да бягам…

Моята пътека се разширява, разширява се и се спуска плавно надолу… Подушвам водата още преди да съм успял да я видя или чуя… Сега внимателно между камъните… Тук мъничко по-бавно… Обръщам се и виждам течението с високи, скалисти брегове от двете му страни и по метър или два брегова ивица до стените на склона…

Още по-бавно край бълбукащата, искряща вода… Следвам извивките на реката… Чупки, завои, дървета, високо над главата ми, корени са пробили стената отдясно, сиви и жълти сипеи покрай люспестата почва…

Брегът се разширява, стените стават по-ниски… Повече пясък и няколко камъка под краката ми… По-ниски, още по-ниски… До главата ми, до раменете… Нова извивка на пътя, насипът се снижава… До кръста… Дървета със зелени листа навсякъде около мен, синьо небе, встрани отдясно утъпкана пътека… Изкачвам се по насипа, тръгвам по нея…

Дървета и храсти, птичи песни и свеж ветрец… Поглъщам жадно въздуха, закрачвам по-широко… Минавам по дървен мост, стъпките ми отекват, под мен буйната река се е превърнала в поточе… Дънерите на дърветата, израсли до студените му води, са покрити с мъх… Отдясно се появява ниска каменна стена… Пред мен изтрополява кола…

Диви цветя от двете ми страни… Отеква далечен смях… Изцвилване на кон… Изскърцва колелото на каруца… Свървам вляво… Пътят се разширява… Сенки и слънчеви лъчи, сенки и слънчеви лъчи… Пъстри петна, пъстри петна… Отляво река, вече по-широка, водите й проблясват… Върхът на близкия хълм е замъглен от пушек…

С приближаването си до следващото възвишение забавям темпото. Достигам върха му ходом, отърсвам дрехите си от прахта, оправям с пръсти косата си, разтърсвам ръцете и краката си, усещам хлад на пропитите с пот места. Изплювам събралите се в устата ми песъчинки. Вдясно под мен виждам селски хан с няколко маси, пръснати по широката му, грубо скована и вдадена леко в градината веранда, която гледа към реката. Дотук със сегашното време. Пристигнах.

Спуснах се надолу, открих помпата в далечния край на двора и измих лицето и ръцете си. Все още усещах лека болка и изтръпване в долната част на лявата си ръка, където ме бе докоснала Джасра. Отидох до верандата, махнах на прислужницата, която се мотаеше там и седнах до една малка маса. След известно време тя ми донесе каша с наденички, яйца, хляб, масло, компот от ягоди и чай.

Видях им сметката набързо и си поръчах още веднъж от същото. Докато траеше вторият тур, усетих как съзнанието ми отново вкусва от нормалния ход на нещата, затова забавих темпото, за да се насладя на гледката на течащата край мен река.

Странно как се бе развило всичко. След като си свърших работата, се бях настроил за една дълга и мързелива ваканционна почивка. Единствено мисълта за „З“ ме притесняваше леко, но тогава все още смятах, че ще успея бързо да се справя с този проблем. А сега бях затънал до гуша в нещо, което не разбирах, нещо опасно и адски странно. Отпивайки от чая си, обгърнат от топлината на деня, аз се отдадох за известно време на царящото наоколо умиротворение, макар да съзнавах, че то няма да трае дълго. Вече нямаше да мога да отдъхна истински, да се усетя в пълна безопасност, преди да съм приключил с този проблем. Припомних си още веднъж хода на събитията до този момент и реших, че не мога повече да разчитам единствено на рефлексите си, ако искам да изляза от тази ситуация като победител. Крайно време беше да измисля някакъв план.

В челото на класацията на моите неотложни проблеми бяха разкриването на самоличността на „З“ и неговото отстраняване. Но в самото начало беше разкриването на неговите мотиви. Отдавна бях обърнал гръб на предположението, че си имам работа с безмозъчен откаченяк. „З“ действаше твърде последователно и освен това притежаваше някои доста необичайни умения. Прерових миналото си в търсене на подходящи за неговата роля кандидати. Можех да се сетя за доста мои познати, способни да ми устроят нещо подобно, но нито един от тях не ме мразеше чак толкова. И все пак, в дневника на Мелман ставаше дума точно за Амбър. Теоретично погледнато, това превръщаше цялата история в семеен проблем. В известен смисъл бях длъжен да вляза в контакт с останалите и да ги държа в течение. Но ако направех нещо подобно, то щеше да е равносилно на молба за помощ, на признание, че не мога да се справям сам със собствените си каши. Защото заплахата за живота ми беше нещо лично. Джулия също беше нещо лично. Имах правото на отмъщение. Налагаше се да помисля още малко…

Дяволския чекрък?

Помислих върху тази възможност, отхвърлих я, но после отново я извиках в съзнанието си. Дяволския чекрък… Не. Все още не бях го изпитвал. Все още го усъвършенствах. Сетих се за него само защото беше любимото ми занимание, а освен това и най-голямото постижение в живота ми, моята изненада за останалите. Май просто ми се щеше да се измъкна по лесния начин. Трябваше да събера още доста информация, което естествено изискваше от мен да се пораздвижа.

Дяволския чекрък…

Необходима ми беше повече яснота. Имах Картите и дневника. Не ми се искаше повече да си играя с колодата, защото още първата карта се бе оказала нещо като капан. Щях да прегледам отново дневника възможно най-скоро, макар да бях почти убеден, че той е твърде субективен, за да ми помогне особено. Длъжен бях да посетя за последен път апартамента на Мелман, в случай, че съм изпуснал нещо. После трябваше да открия Люк и да видя дали той не знае още нещо. И най-малката дреболийка можеше да се окаже от значение. Да-а…

Въздъхнах и се протегнах. Погледах още малко реката и допих чая си. Прекарах Фракир по пачката с наличните си банкноти, избрах няколко и платих сметката си с тях. После се върнах отново на пътя. Време беше отново да се поразтъпча.

Глава 5

Появих се на улицата тичайки, огрян от слънцето на късен следобед, и спрях, щом се изравних с колата си. За малко да не я позная. Беше покрита с прах и мръсотия, с петна от вода по тях. Колко време бях отсъствал? Не се бях опитвал да изчисля времевите разлики с мястото, откъдето идвах, но ако се съдеше по колата, сигурно бе минал повече от месец. Въпреки това тя изглеждаше непокътната. Никой не я бе потрошил и…

Погледът ми се плъзна нагоре по улицата. Сградата, приютявала преди „Брутус Сторидж“ и покойния Виктор Мелман, вече не съществуваше. Обгорен, полусринат скелет и части от две стени заемаха сега нейния ъгъл. Насочих се натам.

Обиколих останките, за да ги огледам. Те бяха студени и уталожени. Сивите ивици и бледите кръгове в саждите означаваха, че водата, изсипана върху сградата, вече се бе изпарила. Миризмата на пепел не беше особено силна.

Дали всичко бе започнало от моята клада във ваната? Едва ли. Пламъците й бяха твърде малки и ограничени, а и не бях забелязал да са се разраснали, докато чаках в апартамента.

Докато оглеждах руините, край мен премина момче със зелено колело. Няколко минути по-късно то се върна и застана на около три метра от мен. Беше около десетгодишно.

— Аз го видях — заяви то. — Видях пожара.

— Кога беше това? — попитах го аз.

— Преди три дни.

— Разбра ли се как е започнал?

— Нещо в склада, нещо запа…

— Запалително?

— Ъ-хъ — каза то през усмивка с липсващ зъб. — Може и да е било нарочно. Заради застраховката.

— Сериозно?

— Ъ-хъ. Татко каза, че сигурно бизнесът им не е вървял.

— Не е като да не са ставали такива работи — казах аз. — Имало ли е някой вътре?

— Предполагат, че художникът, дето живееше на горния етаж, е изгорял, защото не успели да го открият. Ама не намерили и кости или нещо такова. Пожарът си го биваше. Дълго време горя.

— През нощта ли беше или през деня?

— През нощта. Ей оттам го гледах. — Момчето посочи едно място от другата страна на улицата, в посоката, обратна на тази, от която се бях появил. — Доста вода му изляха.

— Видя ли някой да излиза от сградата?

— Не — каза то. — Когато пристигнах, вече здравата се беше разгоряло.

Кимнах и се обърнах към колата си.

— Патроните би трябвало да избухнат в пожар като тоя, нали така? — подхвърли момчето.

— Да — отвърнах му аз.

— Да, ама не.

Аз се обърнах.

— Какво искаш да кажеш? — попитах.

Хлапето вече ровичкаше из джоба си.

— Вчера играхме там с едни мои приятели — обясни то, — и намерихме сума ти патрони.

Малкият отвори дланта си и в нея проблеснаха няколко метални капсули.

Аз тръгнах към него, а той клекна и постави една от тях на тротоара. После неочаквано се протегна, грабна близкия камък и го запрати по нея.

— Недей! — изкрещях аз.

Камъкът се стовари върху патрона, но не последва нищо.

— Така можеш да се осакатиш… — започнах аз, но хлапакът ме прекъсна.

— Ами. Нито един от тия боклуци няма да гръмне. Тоя розов прах дори не гори. Имаш ли кибрит?

— Розов прах ли? — попитах аз и отместих камъка. От смачканата метална капсула се бе проточила ивичка от розов прах.

— Ето — каза момчето, сочейки към него. — Странно, а? Аз пък мислех, че барутът е сив.

Коленичих и докоснах веществото. Стрих го между пръстите си. Помирисах го. Дори го опитах на вкус. Не можах дори да предположа какво, по дяволите, е това.

— Предавам се — казах. — Та казваш, че дори не гори, а?

— А-ха. Сложихме малко от него на един вестник и подпалихме хартията.

— Да ти се намират още патрони?

— Ами-и… да.

— Ще ти дам един кинт за тях — казах аз.

Хлапето отново ми показа зъбите с празнината между тях и посегна към джоба на дънките си. Прекарах Фракир през пачката със странни банкноти от Сенките и измъкнах оттам един долар. Момчето го прибра и ми подаде два изцапани със сажди трийсетмилиметрови патрона.

— Благодаря — каза то.

— Пак заповядай. Имаше ли още нещо интересно там?

— Не. Останалото е само пепел.

Качих се в колата си и я подкарах. Отбих се в първата автомивка, край която минах, защото едва успях да махна с чистачките малко от мръсотията по предното стъкло. Гумените пипала на мивката прилепнаха към купето и аз се озовах в море от пяна. Междувременно проверих дали кибритът, който ми беше дал Люк, все още е у мен. У мен си беше. Добре. Добрах се до телефонна будка.

— Тук е „Ню Лайн Мотел“ добър ден — ми отговори от другия край на линията млад мъжки глас.

— Преди няколко дни във вашия мотел е бил отседнал мъж на име Лукас Рейнард — казах аз. — Искам да проверя дали не е оставил някакво съобщение за мен. Казвам се Мърл Кори.

— Минутка, ако обичате.

Пауза. Прелистване.

— Да, оставил е.

— И какво гласи то?

— В запечатан плик е. Бих предпочел да не…

— Добре. Ще дойда лично.

Отидох дотам с колата. Открих мъжа със съответния глас на рецепцията. Доказах самоличността си и прибрах плика. Служителят, слабоват тип с руса коса и четинести мустачки, се загледа в мен за известно време и след това каза:

— Ще се видите ли отново с мистър Рейнард?

— Да.

Той отвори някакво чекмедже и измъкна от там кафяв плик. На него бяха изписани името на Люк и номерът на стаята му.

— Той не ни остави адреса си — обясни мъжът, докато отваряше плика. — Чистачката е намерила този пръстен на полицата в банята, след като вече си беше тръгнал. Бихте ли му го предал?

— Разбира се — казах аз и той ми го подаде.

Седнах на едно от канапетата във фоайето. Пръстенът беше от розовеещо злато, украсено със син камък. Не си спомнях някога да съм виждал Люк да го носи. Сложих пръстена на безименния пръст на лявата си ръка. Пасна чудесно. Реших да го нося, докато открия Люк.

Отворих писмото, написано на хотелска бланка, и го зачетох.

„Мърл,

Жалко за вечерята. Чаках те. Надявам се всичко да е наред. Утре сутрин тръгвам за Албукерк. Ще остана там три дни. После отивам за още три в Санта Фе. И на двете места ще отседна в «Хилтън». Има още някои неща, за които бих искал да поговорим. Моля те, обади се.

Люк“

Хм.

Позвъних в една позната пътническа агенция и от там разбрах, че мога да се уредя със самолетен билет за Албукерк, ако се размърдам. И тъй като предпочитах да говоря с Люк лице в лице, а не по телефона, постъпих точно така. Минах пътьом през агенцията, за да си прибера билета и да го платя, след което се озовах на летището, паркирах колата си и й махнах за сбогом. Едва ли щях да я видя отново. Грабнах си раницата и се запътих към терминала.

Оттук-нататък всичко тръгна без излишни изненади. Загледах се в отдалечаващата се писта, осъзнавайки, че този етап от живота ми всъщност е приключил. Както обикновено, не всичко се бе получило точно както ми се искаше. Бях решил да приключа набързо със случая „З“ или пък да забравя за него, да се видя с някои хора, които се канех да посетя от доста време, и да поспра на места, които още отпреди бях счел за интригуващи. След това щях да отида до нужната сянка, за да огледам Дяволския чекрък за последно и да се отдам на съществуване под знака на своята по-добра половина. Сега всичко се бе обърнало с главата надолу. Причините за това бяха връзката между „З“ и смъртта на Джулия, както и фактът, че се бе намесила сила, идваща от Сенките, която аз не разбирах.

Именно тази сила ме безпокоеше най-много. Дали не копаех собствения си гроб и не рискувах живота на приятелите и близките си, за да угодя на гордостта си? Надявах се с малко късмет да успея да се оправя сам, но колкото повече се замислях, толкова по-сериозно започвах да приемам враговете, с които се бях сблъскал, и липсата на каквато и да е информация относно „З“. Не беше честно от моя страна да държа останалите в неведение, особено ако и техният живот се окажеше застрашен. Адски ми се щеше да успея да реша целия проблем сам, за да им го поднеса опакован като подаръче. Не беше изключено и да успея да го сторя, но…

По дяволите. Налагаше се да им кажа. Ако „З“ ми видеше сметката и тръгнеше срещу тях, те трябваше да бъдат подготвени. Ако всичко беше част от нещо по-голямо, те отново трябваше да са наясно. Колкото и да не ми харесваше тази мисъл, все пак се налагаше да им кажа.

Наведох се напред и проверих с ръка пространството под предната седалка, където бях оставил раницата си. Така да бъде, но преди това щях да поговоря с Люк. Бях напуснал градчето и вероятно бях в безопасност. Освен това не беше изключено да успея да науча от Люк нещо, което да ми подскаже как да действам. Предпочитах да разполагам с повече информация, когато се стигнеше до обяснения пред останалите. Реших да изчакам още малко.

Въздъхнах. Поръчах на стюардесата да ми донесе едно питие и отпих от него. Ако бях тръгнал с колата до Албукерк по обичайния начин, това щеше да ми отнеме твърде много време. Минаването през Сенките в този случай не ми вършеше работа, защото никога преди не бях посещавал това място и не знаех как да го открия. Жалко. Искаше ми се там колата да е на мое разположение. Люк вероятно вече бе отпътувал за Санта Фе.

Загледах се в облаците и се опитах да открия в тях въображаеми фигури. Тези, които видях, отговаряха напълно на настроението ми, затова измъкнах книжлето от раницата и четох, докато самолетът започна да се спуска. Когато отново погледнах навън, за известно време пейзажът се състоеше предимно от планински склонове. Скрибуцащ глас ни увери, че времето долу е приятно. Замислих се за баща си.

Измъкнах се от вратата на самолета, преминах край магазин за сувенири, претъпкан с индиански накити, мексикански гърнета и други странни предмети, открих телефон и се обадих в местния „Хилтън“. Люк вече се беше изнесъл оттам. Обадих се в „Хилтън“ в Санта Фе. Разбрах, че е отседнал там, но в момента отсъства. Резервирах стая и за себе си и затворих телефона. Жената на гише „Информация“ ми обясни, че мога да хвана извънредния полет за Санта Фе след около час и половина и ме насочи към гишетата за билети. Някъде бях чел, че Санта Фе е една от малкото столици на провинции в Мексико без голямо летище.

Докато се насочвахме на север, на борда на един „И-25,“ някъде около разрастващата се сянка на връх Сандиа, Фракир се затегна за миг около китката ми и отново се отпусна секунда по-късно. После отново. И още веднъж. Заоглеждах се бързо из малкия салон, за да открия опасността, за която току-що бях предупреден.

Мястото ми се намираше в задната част на самолета. Малко по-напред се бе настанила съпружеска двойка на средна възраст. Мъжът и жената говореха с тексаски акцент и се бяха окичили с изобилие от крещящи бижута от сребро и тюркоази. Около средата на салона имаше три по-възрастни жени, които обсъждаха живота в Ню Йорк. Близо до тях бе седнала млада двойка, загърбила напълно останалия свят. По диагонала, другата страна на пътеката, двама млади мъже, със сакове пригодени за тенис-ракети, си говореха за колежа. Зад тях, една монахиня четеше книга. Погледнах навън, но не видях нищо заплашително по магистралата или около нея. Не ми си щеше да привличам вниманието с излишни маневри из салона.

Затова произнесох една-единствена дума на Тари и разтрих китката си, след което предупрежденията секнаха. Остатъкът от пътуването мина безбурно, но въпреки това аз не успях да се успокоя, макар че фалшивите тревоги също да не бяха изключени, просто заради естеството на всяка нервна система. Гледах червените плочи и червеникаво-жълтата почва под себе си, поточетата с построените над тях мостчета, плъзгах погледа си по далечните планински била и по по-близките склонове, осеяни с кедрови дървета, и се чудех. „З“? Дали се беше появил отново, дали ме наблюдаваше отнякъде в очакване? И ако беше така, то защо? Защо просто не седнехме на по бира, за да обсъдим проблема? Можеше да се окаже недоразумение.

Само дето нямах чувството, че е недоразумение. И все пак щях да се чувствам по-спокоен, ако знаех какво точно става, макар че с това проблемът нямаше да отпадне. Бях готов дори аз да платя бирата.

Докато се спускахме над града, лъчите на залязващото слънце хвърлиха своите отблясъци върху ивиците сняг по Сангре де Кристо. Сенки се спуснаха но сиво-червените склонове. Повечето от сградите, които се виждаха, бяха с гипсова мазилка. Когато слязох от автобуса пред входа на „Хилтън,“ ми се стори, че температурата е паднала с десетина градуса в сравнение с тази в Албукерк. Все пак тук надморската височина беше нараснала с около осемстотин метра, а времето бе напреднало с почти два часа.

Регистрирах се и намерих стаята си. Опитах да се свържа с Люк, но никой не вдигна. Взех душ и се преоблякох. Позвъних още веднъж до неговата стая, отново никакъв отговор.

Реших да намеря бара, да гушна там една бира и след известно време да позвъня отново. Надявах се Люк да не е успял да удари някой джакпот по женска линия.

Мистър Бразда, на който се натъкнах във фоайето в опита си да получа нужните координати, се оказа управител на хотела. Той ме попита как намирам стаята си, после разменихме няколко любезности и той ми посочи съответния коридор. Запътих се натам, но не успях да стигна до целта си.

— Мърл! Какво правиш тук, по дяволите? — ме попита един познат глас.

Обърнах се и забелязах Люк, който тъкмо бе влязъл във фоайето. Изпотен и ухилен, той носеше прашни работни дрехи и ботуши, шапка от същия тип и няколко пласта мръсотия. Здрависахме се и аз казах:

— Исках да поговоря с теб. — И добавих: — С какво се занимаваш сега? Да не вербуваш доброволци за нечия кауза?

— Не, мотах се цял ден около Пекос — отвърна ми той. — Винаги го правя, щом намина оттук. Страхотно е.

— Трябва и аз да опитам някой път — казах аз. — Май че е мой ред да те черпя една вечеря?

— Правилно — отговори ми Люк. — Изчакай само да взема един душ и да се преоблека. Ще се срещнем в бара след петнайсет-двайсет минути. Става ли?

— Дадено. До скоро.

Тръгнах по коридора и открих мястото. Беше средно голямо, с приглушено осветление, прохладно и сравнително добре посетено. Помещението включваше две стаи с широка връзка между тях, обзаведени с ниски, удобни на вид кресла и малки масички.

Една млада двойка тъкмо освобождаваше ъгловата маса вляво от мен, за да се отправи с питиетата си в ръка към салона на ресторанта. Заех масата. Малко след това се появи сервитьорката и си поръчах бира.

Бяха изминали няколко минути, през които отпивах от бирата си, а съзнанието ми прехвърляше отново гадостите от последните няколко дни, когато забелязах, че една от фигурите, които се мотаеха наоколо, не ме подмина. Въпросната фигура се бе установила до мен, но достатъчно назад, за да може погледът ми да отчете единствено мъглявото й присъствие.

Дочу се тих глас:

— Извинете, може ли да ви задам един въпрос?

Обърнах се и видях нисък, слабоват мъж, с прошарена коса и мустаци и черти на испанец. Беше облечен впечатляващо изискано, вероятно в съответствие с местните представи за бизнесмен. Последва съвсем кратка усмивка, която разкри пред мен отчупеното връхче на един от предните му зъби и факта, че е притеснен.

— Казвам се Дан Мартинес — каза той, без да ми подаде ръката си. После хвърли един поглед на креслото срещу мен. — Мога ли да поседна при вас за минутка?

— За какво става въпрос? Ако продавате нещо, не съм заинтересован. Освен това очаквам някого…

Той поклати глава.

— Не, нищо подобно. Знам, че очаквате някого — мистър Люк Рейнард. Всъщност това, което ще ви кажа, се отнася и до него.

Посочих му креслото.

— Добре. Седнете тогава и задайте въпроса си.

Той седна, кръстоса ръцете си и ги облегна на масата. След това се наведе напред.

— Дочух разговора ви във фоайето — започна той, — и останах с впечатлението, че го познавате доста добре. Ще имате ли нещо против да ми кажете от колко време го познавате?

— Ако това е всичко, което искате знаете — отговорих аз, — от около осем години. Учихме заедно в колежа, след това работихме няколко години за една и съща компания.

— „Гранд Дизайн“ — уточни той, — фирма за компютри в Сан Франциско. А познавахте ли се преди колежа?

— Излиза, че вече сте научил доста неща — казах аз. — Какво искате всъщност? Да не сте нещо като ченге?

— Не — каза той, — нищо подобно. Уверявам ви, че не искам да навлека неприятности на вашия приятел. Просто се опитвам да спестя малко от тях на самия себе си. Нека само ви попитам…

Аз поклатих глава.

— Дотук с жокерите — му казах. — Не обсъждам приятелите си с непознати, без да имам солидна причина.

Мартинес разтвори широко ръце.

— Не бих се почувствал измамен — каза той, — ако вие му разкажете за нашия разговор. Всъщност дори искам да го сторите. Той ме познава. Аз искам той да научи, че съм разпитвал за него, става ли? В действителност това би било в негова полза. По дяволите, та аз дори разпитвам негов приятел, не е ли така? Разпитвам някой, който би решил да ме излъже, за да му помогне. Просто се нуждая от няколко простички факта…

— А аз от една простичка причина — защо ви е необходима тази информация?

Мартинес въздъхна.

— Добре — каза той. — Той ми предложи една много интригуваща възможност за инвестиране. Става дума за сериозна сума пари. Риск има, както при откриването на всяко ново предприятие в някоя от доста експлоатираните области. И все пак възможностите за възвръщаемост правят предложението му примамливо.

Кимнах.

— И вие искате да разберете дали той е коректен?

Мартинес се изкикоти.

— Хич не ми пука дали е коректен — каза той. — Интересува ме единствено дали би могъл да достави продукта в добро състояние.

Нещо в начина, по който говореше този мъж, ми напомняше за някого. Опитах се, но не успях да си спомня за кого точно.

— Вижте — казах аз и отпих от бирата си, — съжалявам, но днес схващам малко трудно. Става въпрос за компютри, нали?

— Естествено.

— Искате да знаете дали настоящият му работодател би могъл да го закове, ако той започне бизнес тук, разчитайки на информацията, с която разполага?

— Накратко — да.

— Предавам се — казах аз. — Сигурно има хора, които биха отговорили на въпроса ви далеч по-добре от мен. От правна гледна точка, интелектуалната собственост е доста хлъзгава материя. Аз не знам какво точно продава той и откъде го е взел — в тази насока варианти не липсват, но дори да знаех, пак нямаше да съм наясно с вашата законова осигуровка.

— Не съм и очаквал нещо подобно — каза Мартинес, усмихвайки се.

Аз отвърнах на усмивката му.

— Смятайте тогава, че посланието ви ще бъде предадено — казах аз.

Той кимна и се надигна.

— О, само един последен въпрос — започна Мартинес.

— Да?

— Той споменавал ли е някога за места — каза той, вперил поглед право в очите ми, — наречени Амбър или Царството на Хаоса?

Нямаше начин да не е забелязал изумлението ми, което явно го накара да стигне до напълно погрешно заключение. Бях убеден, че Мартинес не се и съмнява, че го лъжа, когато напълно искрено му отговорих:

— Не, никога не съм чувал нещо подобно от него. Защо питате?

Той поклати глава, докато връщаше креслото на мястото му, и стъпи встрани от масичката. Отново се бе усмихнал.

— Това не е толкова важно. Благодаря ви, мистър Кори. Нус а дхабзун дхилша.

И после буквално изчезна зад ъгъла.

Скочих на крака и понечих да го последвам, но чух името си:

— Хей, Мърл! Не се измъквай! Вече съм тук!

Обърнах се. Люк току-що бе влязъл през входа зад гърба ми. Косата му беше все още влажна след душа. Той се приближи, тупна ме по рамото и се настани на креслото, което Мартинес току-що бе освободил. После кимна към полупразната ми чаша с бира и аз се върнах на мястото си.

— Нуждая се от нещо подобно — каза той. — Господи, колко съм жаден! Къде се беше запътил, когато влизах?

Установих, че не изпитвам желание да му разкажа за проведения преди малко разговор, най-малкото заради неговия странен финал. Люк явно не бе успял да мерне Мартинес.

— Канех се да посетя клозета.

— Той е в тази посока. — Люк посочи към входа на бара. — Минах край него, докато идвах насам.

После насочи погледа си надолу.

— Я ми кажи, този пръстен на ръката ти…

— А, да — казах аз. — Беше го забравил в „Ню Лайн Мотел“. Дадоха ми го, когато отидох, за да взема съобщението ти. Ето, дай да…

Дръпнах пръстена, но не успях да го сваля.

— Нещо се е запънал — отбелязах аз. — Странно. Доста лесно го сложих на пръста си.

— Може пръстът ти да е отекъл — отбеляза Люк. — Вероятно заради надморската височина. Доста нависоко сме.

Той извика сервитьорката и си поръча бира, а аз опитах отново с пръстена.

— Май ще се наложи да ти го продам — каза Люк. — Ще ти предложа изгодна цена.

— Ще видим — казах му аз. — Минутка само.

Той махна вяло с ръка и аз тръгнах към тоалетната.

Там нямаше никой и аз спокойно изрекох думите, които възвръщаха на Фракир способността й да ме предупреждава за непосредствени опасности. Последва незабавно раздвижване. Преди да съм успял да й заповядам каквото и да е, Фракир се появи, заблестя, откачи се от китката ми, плъзна се по опакото на ръката ми и се уви около безименния ми пръст. Аз се загледах изненадан и видях как пръстенът потъмнява, след което усетих как той се сви толкова силно, че ми причини болка.

Последва почти мигновено отпускане, сякаш пръстът ми ненадейно бе отънял. Схванах идеята. Измъкнах пръстена и под него се разкри следата от впиването му в плътта ми. Фракир отново се размърда, като че ли искаше да го изблъска. Погалих я.

— Добре — казах аз. — Благодаря ти. Обратно.

Тя сякаш се поколеба за известно време, но накрая се подчини на волята ми, без да се налага да формулирам по-ясно заповедта си. Плъзна се отново, уви се около китката ми и избледня.

Пооправих се и се върнах в бара. Подадох пръстена на Люк, седнах и отпих от бирата си.

— Как успя да го свалиш? — попита той.

— С малко сапун — отвърнах аз.

Той загъна пръстена в кърпичката си и го прибра.

— Май не успях да ти измъкна паричките, а?

— Така изглежда. Няма ли да си го сложиш?

— Не, за подарък е. Знаеш ли, въобще не съм очаквал, че ще цъфнеш тук — изкоментира той и загреба шепа фъстъци от купичката, която се беше появила в мое отсъствие. — Предполагах, че просто ще ми звъннеш, за да уговорим нещо за по-късно. Въпреки това се радвам, че дойде. Кой знае кога щеше да се окаже това „по-късно“. Виж, имам някои планове, които се задвижиха по-бързо, отколкото очаквах. Точно тях исках да обсъдя с теб.

Кимнах.

— Аз също имам някои неща, за които искам да си поговорим.

Той кимна на свой ред.

В тоалетната бях решил засега да не споменавам за Мартинес и нещата, за които той бе намекнал в началото на разговора ни. И макар казаното да не представляваше някакъв особен интерес за мен, винаги се чувствам по-сигурно при разговорите си с когото и да било, включително с приятелите си, когато разполагам с малко допълнителна информация, за която събеседникът ми не подозира. Затова реших да оставя нещата, както си бяха.

— Нека тогава да постъпим като цивилизовани хора и да оставим всичко по-важно за след вечерята — каза Люк, докато късаше салфетката си на ивици. Събра парченцата и добави: — После ще намерим някое по-усамотено място, където да поговорим.

— Добра идея — съгласих се аз. — Искаш ли да вечеряме тук?

Той поклати глава.

— Вече ядох тук. Не е зле, но ми се ще да сменя менюто. На сърцето ми е легнало едно местенце съвсем наблизо. Нека да прескоча дотам и да проверя дали имат свободни маси.

— Дадено.

Той пресуши остатъка от бирата си и излезе.

… И това споменаване на Амбър. Кой, по дяволите, беше Мартинес? За мен беше повече от важно да науча отговора на този въпрос, защото външността очевидно лъжеше. Последните му думи бяха на Тари, моят роден език. Как така и защо, нямах никаква представа. Проклех собствената си инертност, заради която бях оставил въпроса със „З“ висящ толкова дълго. За лавинообразното разрастване на цялата бъркотия можех да виня вероятно само твърде високото си самочувствие. Щеше да ми е за обеца на ухото, само дето в момента не си падах по подобни украшения.

— Добре — каза Люк, след като се появи иззад ъгъла, изрови от джоба си някакви банкноти и ги хвърли на масата, — имаме си резервация. Допий си бирата и после ще се поразходим.

Допих я, станах и го последвах. Той ме поведе през коридорите до просторното фоайе, което прекосихме, за да излезем през задния вход. Озовахме се сред благоуханната вечер, пресякохме паркинга и тръгнахме по тротоара на улица „Гуадалупе“. Кръстовището с „Аламеда“ се оказа съвсем наблизо. Прекосихме и двете улици, минахме край една голяма църква и на следващия ъгъл завихме надясно. Люк посочи един ресторант, наречен „Ла Тертулиа“, който се намираше малко по-нагоре, от другата страна на улицата.

— Това е — каза той.

Прекосихме и се отправихме към входа. Беше стара и ниска кирпичена сграда, в испански стил, която отвътре беше по своему стилна. Оправихме една глинена кана със сангриа, две порции „Пойо адова“, няколко хлебчета и твърде много чаши с кафе, като през цялото време спазвахме уговорката да не говорим за нищо сериозно, докато трае вечерята.

Докато похапвахме, двама мъже поздравиха Люк, като всеки от тях се спря, за да размени по няколко любезности.

— Ти май познаваш всички в това градче — подхвърлих аз малко по-късно.

Той се ухили.

— Въртя тук сериозен бизнес.

— Не думай? Градчето ми се стори доста малко.

— Така е, но това би могло само да те подведе. Това е столицата на щата. Тук доста хора купуват от онова, което продаваме.

— Значи реализираш сериозна печалба?

Той кимна.

— Това е една от най-горещите точки в моя маршрут.

— И как успяваш да се оправиш, щом скитосваш по цял ден из горите?

Люк ме погледна от бойната линия, в която бе строил приборите и чиниите си. Усмихна се.

— Нали и аз трябва да си почивам от време на време — каза той. — От време на време ми писва от големите градове и офиси. Тогава ми се приисква да се махна, да побродя наоколо, да се разходя с кану или нещо такова, иначе ще ми изгърмят бушоните. В интерес на истината, това беше една от причините, поради които насочих бизнеса към този град — многото удобни за тая цел местенца в непосредствена близост.

Люк отпи от кафето си.

— Знаеш ли — продължи той, — в прекрасна вечер като тази би трябвало да се поразходим с колата наоколо, за да разбереш какво имам предвид.

— Звучи ми добре — казах аз, докато се протягах и се оглеждах за келнера. — Но не е ли твърде тъмно, за да успеем да видим кой знае какво?

— Не. Луната ще изгрее, звездите ще се покажат, а тук въздухът е толкова чист. Ще видиш.

Взех сметката, платих и отново се озовахме навън. Луната определено бе изгряла.

— Колата ми е на хотелския паркинг — каза Люк и пресякохме улицата. — Насам.

Щом стигнахме до паркинга, той ми посочи една кола с размерите на железопътен вагон, отключи я и махна да вляза. Измъкнахме се на улицата, завихме в първата пряка и той подкара колата по „Аламеда“ до пресечката й с „Пасео“, там зави надясно и се заизкачва по някаква улица, наречена „Отеро“, за да излезе след това на „Хайд Парк Роуд“. Оттук нататък движението беше съвсем рехаво. Подминахме една табелка, която отбелязваше, че се насочваме към ски-пистата.

Докато си пробивахме път напред по многобройните завои, аз усетих как напрежението ме напуска. Скоро всички следи от човешка дейност останаха зад нас, а нощта и тишината се възцариха напълно. Никъде не се виждаха уличните светлини. През отворения прозорец долових аромата на борови дървета.

Обърнах се към Люк. Той беше вперил поглед право пред себе си, сбърчил чело. Въпреки това явно усети погледа ми, защото изведнъж се отпусна и ми се ухили.

— Кой ще започне първи? — попита той.

— Давай ти — отвърнах му аз.

— Добре. Оная сутрин, когато спомена, че напускаш „Гранд,“ ти каза още, че не се каниш да работиш на друго място, нито пък да преподаваш.

— Точно така.

— Каза, че смяташ просто да попътуваш насам-натам.

— Ъ-хъ.

— Малко по-късно в главата ми изникна друга възможност.

Погледна ме, но аз не казах нищо.

— Помислих си — каза той след известно време, — дали пък не си се захванал да проектираш нещо, за да подсигуриш създаването на своя собствена компания, или пък по нечия чужда поръчка. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Мислиш, че съм се добрал до нещо, нещо наистина непознато, и не искам то да стане притежание на „Гранд Дизайн?“

Люк плесна по седалката.

— Винаги съм си знаел, че не си глупак — каза той. — Значи сега се мотаеш, само за да изчакаш докато начинанието набере нужната скорост. Когато това стане, ти ще пипнеш купувача, който се окаже най-перспективен.

— Не звучи зле — казах аз, — само дето няма нищо подобно.

Люк се ухили.

— Хайде де — каза той. — Това, че работя за „Гранд“, не ме превръща автоматично в техен шпионин. Би трябвало да го знаеш.

— Знам го.

— Освен това не те питах от едното любопитство. Всъщност имам съвсем други планове. Бих искал да успееш и то не как да е.

— Благодаря ти.

— Бих могъл да ти бъда от полза, от значима полза, смея да отбележа.

— Започвам да схващам накъде биеш, Люк, но…

— Защо просто не ме изслушаш? Първо, обаче, ще ми отговориш на един въпрос. Не си подписвал никакъв договор с някой от местните, нали?

— Не съм.

— И аз така си мислех. Би било малко прибързано от твоя страна.

Дърветата край пътя бяха станали по-големи, а нощният ветрец малко по-студен. Луната също изглеждаше по-голяма и по-лъскава в сравнение с тази, която видяхме долу в града. Преминахме през няколко зигзагообразни участъка, които ни отведоха още по-високо. Погледът ми се спря на няколко резки пропадания отляво. Пътят не беше ограничен с мантинела.

— Виж — каза Люк, — не се опитвам да ти се набутам. Нито пък искам от теб почетна роля в името на доброто старо време. Нищо подобно. Говоря ти за истински бизнес, защото си мисля, че винаги е по-добре да работиш с някой, на когото можеш да се довериш. Нека ти припомня няколко факта. Ако разполагаш с някакъв страхотен дизайн, ти би могъл да го продадеш за куп пари на доста хора от бизнеса и то само ако действаш предпазливо, адски предпазливо. Но с това нещата ще приключат. Златната ти възможност ще е изтекла в канавката. Ако наистина искаш да направиш големия удар, по-добре започни с нещо свое. Виж „Епъл“. Ако идеята ти наистина си струва, ти винаги ще успееш да спечелиш от нея, при това доста повече, отколкото ако просто я продадеш на някого. Може и да си бог в дизайна, но не познаваш пазара така, както аз го познавам. Освен това познавам хора из цялата страна, хора, които биха ми се доверили дотолкова, че да инвестират суми, които да задвижат нещата. По дяволите, нямам намерение да остана в „Гранд“ до края на живота си. Позволи ми да се включа и аз ще осигуря парите. Ти ще движиш проектите, а аз — бизнеса. Това е единственият начин да постигнем нещо наистина сериозно.

— Мили боже — въздъхнах аз. — Наистина звучи страхотно, но през цялото време се движиш в грешна посока. Не разполагам с нищо подобно.

— Хайде де! — каза той. — Знаеш, че можеш да ми се довериш. Дори да ми откажеш категорично, пак не бих се раздрънкал. Никога не прецаквам приятелите си. Просто си мисля, че ще сгрешиш, ако не реализираш идеята самостоятелно.

— Люк, нямам какво да крия от теб.

Той замълча за известно време. После отново ме погледна. Когато и аз се обърнах към него, видях, че се усмихва.

— Кой ще е следващият ти въпрос? — попитах го аз.

— Какво представлява Дяволския чекрък?

— Какво?

— Свръхсекретният, шушу-мушу проект на Мърл Кори. Дяволския чекрък — отвърна ми той. — Компютърно дизайнерска дяволия, невиждана до ден-днешен. Течни полупроводници, криогенни резервоари, плазма…

— Господи! — казах аз. — Та това е само на майтап. Просто едно налудничаво хоби. Дизайнерска игричка, машина, която дори не би могла да бъде създадена на Земята. Е, в по-голямата си част може би. Но не би функционирала. Точно като рисунките на Ешер — изглеждат страхотно на хартия, но не могат да бъдат реално възпроизведени. — После, след кратък размисъл, попитах: — И откъде въобще си успял да научиш за това? Не съм го споменавал пред никого.

Люк се прокашля и отново зави с колата. Луната сега беше нащърбена от върховете на дърветата. Няколко водни капчици се появиха по предното стъкло.

— Е, ти не беше чак толкова потаен — отговори той. — Всеки път, когато идвах в твоя апартамент, на бюрото ти или на чертожната ти дъска редовно заварвах по някоя скица, дизайн или пък бележки. Просто нямаше как да не ги забележа. Повечето от тях бяха кръстени „Дяволски чекрък“. И след като нищо подобно така и не се появи в „Гранд“, аз реших, че сигурно имаш някакво по-специално отношение към този проект и че вероятно искаш да си подсигуриш бъдещето с него. Никога не съм те смятал за вятърничав мечтател. Сигурен ли си, че не ме баламосваш с обясненията си?

— Ако се захванем и създадем оная част от проекта, която би могла да бъде реализирана тук, то резултатът ще е просто едно странно изглеждащо, абсолютно безполезно нещо — отговорих му искрено аз.

Люк поклати глава.

— Звучи ми изчанчено — каза той. — Не е в твоя стил, Мърл. Защо, по дяволите, би си губил времето с машина, която няма да работи?

— Заради упражнението по теоретичната част на дизайна… — започнах аз.

— Извини ме, но това са пълни глупости — каза той. — Да не искаш да кажеш, че няма дори едно кътче в тази вселена, където проклетата ти машинария би проработила?

— Не съм казвал нещо подобно. Опитвах се да ти обясня, че съм я създал така, че да работи при определени необичайни и хипотетични условия.

— О-о. С други думи, ако аз успея да открия подходящото място в някой друг свят, то тогава бихме могли да запретнем ръкави заедно?

— Ами, да.

— Голям си откачалник, Мърл, тъй да знаеш.

— Ъ-хъ.

— Поредната въздушна кула, която ще се озове на бунището. Ъ-ъ, ами… А няма ли все пак нещо, макар и необичайно, което да успее да я подкара тук и сега?

— Не. Тя не би могла да функционира тук.

— Добре де, какво им е толкова специалното на тези функции?

— Ще са необходими един куп теоретични дрънканици, касаещи времето и пространството, както и някои от мислите на някои си Еверет и Уийлър, за да ти ги обясня. Те могат да бъдат дефинирани само по математически път.

— Наистина ли?

— Освен това, каква ще е ползата от подобни обяснения? Не разполагаме с продукта, което значи, че не можем да развъртим бизнес с него. Съжалявам. Кажи на Мартинес и на другите заинтересовани, че си се заблудил.

— А? Кой е Мартинес?

— Един от твоите потенциални инвеститори в „Кори и Рейнард Инкорпорейтид“, — казах аз. — Дан Мартинес — сравнително нисък, около четирийсетгодишен, изтупан от главата до петите, с отчупен преден зъб…

Той сбърчи чело.

— Мърл, не знам за какво, по дяволите, говориш.

— Той дойде при мен, докато те чаках в бара. Знаеше адски много за теб. Започна да ми задава въпроси за нещо, което схванах чак сега, след твоите разяснения. Държеше се така, сякаш ти си му предложил да инвестира пари в проекта.

— А-ха — каза Люк. — Не го познавам. И защо ми казваш за това чак сега?

— Той духна, а ти предложи да не говорим по делови въпроси, преди да сме хапнали. Освен това, не ми изглеждаше чак толкова важно. Той дори почти ме помоли да ти кажа, че е разпитвал за теб.

— Какво по-точно искаше да научи?

— Дали си в състояние да осигуриш някакви си компютри без да се налага след това инвеститорите ти да пръскат пари за адвокати. Само това успях да схвана.

Люк плесна с ръце по волана.

— Но това не се връзва — каза той. — Абсолютно безсмислено е.

— Мисля, че не е изключено той да е бил нает от потенциалните ти инвеститори, за да понаучи едно друго за теб, или просто за да ти разклати клона, като по тоя начин те принуди да играеш коректно.

— Мърл, мислиш ли, че съм чак толкова тъп, че да се заема с изравянето на инвеститори, преди още да разполагам с нещо, в което те да вложат парите си? Не съм говорил за това с никого, освен с теб, а сега вече не бих го и направил. Как мислиш, кой ли е този Мартинес? И какво иска?

Поклатих глава, но си припомних думите, казани на Тари.

А защо не?

— Той ме попита още дали съм те чувал някога да споменаваш за някакво място, наречено Амбър.

Докато му казвах това, Люк се беше загледал в огледалото за обратно виждане, след което кривна рязко, за да вземе един неочакван завой.

— Амбър? Майтапиш се, нали?

— Не.

— Странно. Сигурно е съвпадение…

— Кое?

— Миналата седмица чух да се споменава за някакъв своеобразен свят на мечтите, наречен Амбър. Не бях казвал на никого за това. Това си бяха пиянски раздувки.

— Кой? Кой ти спомена това име?

— Един художник, който познавам. Пълна откачалка, но иначе много талантлив. Казва се Мелман. Страшно си падам по картините му и съм купил някои от тях. Наминах през ателието му, когато бях за последен път в града, за да видя дали не е нарисувал нещо ново. Не беше, но аз поостанах в апартамента му доста до късно. Поприказвахме, пийнахме, пушихме някаква трева от неговите запаси. Здравата се беше омотал и по едно време взе да приказва за магии. Не за фокуси, а за ония, ритуалните истории, нали се сещаш?

— Сещам се.

— Ами, малко след това, той дори подхвана една от тях. Ако не бях толкова мотан тогава, бих се заклел, че му се отдаваше. Той левитираше, сътвори огнени кълба, призова някакви чудовища и после ги накара да изчезнат. Кой знае какво ми е дал да пуша. Дявол да ме вземе, обаче всичко изглеждаше толкова истинско.

— А-ха.

— Както и да е — продължи Люк, — той спомена за някакъв град — първообраз на всичко останало. При всичките прилагателни, дето му лепна, така и не успях да разбера дали става въпрос за нещо като Содом и Гомор, или пък по-скоро за друг Камелот. Той нарече това място Амбър и каза, че то било управлявано от някакво полуоткачено семейство, а самият град бил населен с техните собствени копелета и със същества, чиито прародители били домъкнати от други светове. Намеци за това семейство и за града се срещали във всички по-известни легенди. Така и не успях да преценя дали говореше с метафори, както често правеше преди, и какво искаше всъщност да каже.

— Интересно — казах аз. — Мелман е мъртъв. Сградата, в която е живял, е изгоряла до основи преди няколко дни.

— Не знаех за това. — Люк погледна отново в огледалото. — Ти познаваше ли го?

— Срещнах се с него след като се видяхме с теб последния път. Кински ми каза, че Джулия се е срещала с него, и аз го потърсих, за да науча нещо повече по въпроса. Виж… Джулия е мъртва.

— Как така? Че аз я видях миналата седмица.

— Тя загина при доста странни обстоятелства. Някакво странно животно я разкъса.

— Господи!

Той натисна рязко спирачките и спря вляво, на една широка отбивка. Точно до нея следваше стръмен, покрит с дървета ров. Измежду техните клони забелязах светлинките на града, далече, далече под нас.

Люк изключи двигателя и загаси светлините. Извади от джоба си пакет „Дърам“ и започна да си свива цигара. Забелязах, че от време на време хвърля по един поглед напред и нагоре.

— Голямо гледане му хвърли на това огледало.

— Да — отвърна той. — Бях почти сигурен, че някаква кола ни следва през цялото време още от паркинга пред „Хилтън“. Почти непрекъснато се движеше на няколко завоя зад нас. Сега като че ли изчезна.

Той запали цигарата си и отвори вратата.

— Дай да подишаме малко чист въздух.

Последвах го. После двамата поспряхме за известно време, загледани в безкрайната шир наоколо. Луната беше толкова ярка, че успях да различа сенките на някои от дърветата. Люк хвърли цигарата си и я смачка.

— Мамка му! — каза той. — Играта взе съвсем да загрубява! Знаех, че Джулия се среща с Мелман, признавам. Дори й занесох едно малко пакетче, което той ме помоли да й предам.

— Картите — казах аз.

Люк кимна.

Измъкнах ги от джоба си и му ги показах. Той почти не ги погледна, макар светлината, да беше слаба, но кимна отново.

— Същите карти бяха — каза той. — Ти все още я харесваше, нали?

— Да, като че ли все още я харесвах.

— О, по дяволите — въздъхна Люк. — Добре. Явно ще се наложи да ти кажа някои неща, стари ми друже. Част от тях не са особено приятни. Дай ми само минутка да си подредя мислите. Ти току-що ми подсигури един сериозен проблем, или по-скоро аз сам си го подсигурих, тъй като реших нещо.

Люк срита чакълената настилка и камъчетата затрополяха надолу по склона.

— Добре — каза той. — Първо ми дай тия карти.

— Защо?

— За да ги направя на конфети.

— Адски съм сигурен, че ще го сториш. Но защо?

— Те са опасни.

— Знам това и смятам да ги задържа.

— Ти не разбираш.

— Обясни ми тогава.

— Не е чак толкова просто. Трябва първо да реша какво да ти кажа и какво не.

— Защо просто не ми кажеш всичко?

— Не мога. Повярвай ми…

Озовах се на земята още щом чух как първият куршум рикошира в близкия камък. Но Люк не постъпи така. Той се затича на зигзаг към групичката от дървета вляво, откъдето някой успя да натисне спусъка още два пъти. В ръката си вече държеше нещо, което след това насочи.

Люк стреля три пъти. Нашият нападател също се включи още веднъж. Чух как някой изпъшка след втория изстрел. Скочих на краката си и хукнах към Люк, стиснал в ръката си камък. След третия изстрел нападателят се строполи.

Озовах се до Люк, точно когато той обръщаше тялото, тъкмо навреме, за да видя как покрай отчупения преден зъб в устата на мъжа се проточи нещо, подобно на синьо или сиво облаче мъгла.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита Люк, след като мъглата изчезна.

— И ти ли го забеляза? Нямам представа.

Люк погледна към безформеното, тъмно петно, което продължаваше да се разраства отпред на ризата му. В дясната си ръка все още стискаше пистолет 38-ми калибър.

— Не знаех, че носиш пистолет.

— Човек неминуемо стига до него, когато пътува като мен почти непрекъснато — отвърна ми той. — Купувам си по един още щом се появя в някой нов град и после го продавам на тръгване. Заради проверките по летищата. Е, този май няма да го продам. Никога преди не съм виждал този тип, Мърл. А ти?

Кимнах.

— Това е Дан Мартинес, мъжът, за който ти говорих.

— Леле-мале — каза Люк. — Още едно усложнение, мътните го взели. Май ще трябва да се оттегля в някой манастир, за да си набия там в главата, че това са дреболии. Аз…

Той докосна ненадейно челото си с върховете на пръстите си. След това изохка и добави:

— Мърл, ключовете са на таблото. Качи се на колата и се върни веднага обратно в хотела. Остави ме тук. Побързай!

Той вдигна късото дуло на автоматичния си пистолет и го насочи към мен.

— Веднага! Млъкни и се махай!

— Но…

Люк насочи дулото на пистолета надолу и изстреля един куршум в почвата между двата ми крака. След това вдигна оръжието право към гърдите ми.

— Мерлин, сине на Коруин — каза той, стиснал зъби, — ако не хукнеш веднага, пиши се мъртвец!

Вслушах се в съвета му. Изпод гумите на колата изхвърчаха фонтанчета от чакъл, а по асфалта останаха тъмни ивици, докато правех обратния завой с онова чудовище на колела. Префучах надолу по пътя и се занесох на първия десен завой. Набих спирачките на последвалия ляв и чак след това намалих.

Отбих вляво, в основата на стръмен скат, близо до някакъв храсталак. Изгасих двигателя и светлините и дръпнах ръчната спирачка. Отворих тихо вратата и само я побутнах леко след като излязох. На такива места всяко изтракване се чува надалече.

Тръгнах обратно нагоре, като се придържах към по-тъмната, дясна половина на пътя. Беше адски тихо. Стигнах до първия завой и се отправих към втория. Нещо прелетя от едно дърво на друго. Бухал, помислих си аз. Когато наближих втория завой, продължих по-бавно, отколкото ми се щеше, но се налагаше да се движа възможно най-безшумно.

Последните няколко метра изминах на четири крака, възползвайки се от прикритието, което ми осигуряваха по-големите камъни и растителността. Накрая спрях и огледах мястото, където бяхме стояли преди малко. Не видях нищо необичайно. Продължих бавно напред, нащрек, готов във всеки миг да замръзна на мястото си, да се просна на земята, да се наведа рязко, да подскоча или да хукна в зависимост от изискванията на ситуацията.

Нищо не помръдна, ако не се брояха клоните, полюшвани от вятъра. Наоколо нямаше никой.

Понадигнах се и продължих приведен, все така бавно, без да напускам прикритието си.

Никой. Люк беше отпрашил нанякъде. Приближих се още, спрях и се заслушах за повече от минута. Дори тихичко прошумоляване не издаде нечие евентуално присъствие.

Отидох до мястото, където беше паднало тялото на Мартинес. Трупът беше изчезнал. Закрачих насам-натам с надеждата да открия нещо, което би ми дало дори бегла представа за хода на събитията след моето оттегляне. Реших, че е безсмислено да опитам с викане и затова не го и направих.

Върнах се до колата без излишни премеждия, качих се в нея и се насочих към градчето. Не можех дори да гадая какво точно се бе случило.

Оставих чудото на автомобилостроенето на хотелския паркинг, близо до старото му място. После влязох в хотела и отидох до стаята на Люк. Почуках. Не че очаквах някой да ми отвори, но ми се стори, че това е подходяща прелюдия към разбиването на вратата и вмъкването в стаята.

Постарах се да строша само бравата и да оставя вратата и касата в добро състояние, тъй като мистър Бразда ми се бе сторил приятен човек. Отне ми малко повече време, но наоколо не си виждаше никой. Пресегнах се вътре и включих осветлението, после се огледах набързо и накрая се шмугнах в стаята. Изчаках няколко минути, напрегнал слух, но раздвижване в коридора не последва.

Безукорен ред. Празна пътна чанта, поставена на багажната полица. Дрехи, на закачалки в гардероба. В джобовете нищо, с изключение на два кибрита, писалка и молив. Още малко други дрехи и бельо в чекмеджетата. Тоалетен несесер, поставен на нощното шкафче. Нищо необичайно между принадлежностите. До несесера книга — „Стратегия“ от Б. Х. Лайдел Харт, с отметка между страниците, на около една четвърт от края.

Работните му дрехи бяха хвърлени на стола, а на пода до тях стояха прашните ботуши и чорапите му. В ботушите нямаше нищо. Проверих джобовете на ризата. Отначало ми се стори, че са празни, но след това върховете на пръстите ми напипаха малка пачка от тънки, бели листчета. Озадачен, отделих няколко от тях. Необичайни тайни бележки? Не… Наистина нямаше смисъл да се вманиачавам дотолкова. Скоро няколко кафяви стръкчета ми подсказаха верния отговор. Тютюн. Това беше просто хартия за цигари. Очевидно си беше свивал от тях, докато бе скитосвал из шубраците. Припомних си няколко съвместни излета. Преди не беше чак такъв чистник.

Претърсих панталоните. В единия от задните джобове имаше влажна носна кърпа, а в другия — гребен. Предният десен джоб беше празен, а в левия открих един-единствен патрон, който прибрах импулсивно. След това се заех да огледам под леглото и зад чекмеджетата. Проверих дори казанчето в тоалетната. Нищо. Нищо, което да ми обясни странното му поведение.

Оставих ключовете от колата на нощното шкафче, излязох и се върнах в стаята си. Не ми пукаше, че ще разбере, че съм разбил бравата му. Всъщност тази възможност по-скоро ми допадаше. Мисълта, че си е врял носа из проектите на Дяволския чекрък, ме дразнеше. Освен това, той ми дължеше солидно обяснение за случилото се в планината.

Съблякох се, взех душ, легнах си и изгасих лампата. Бих му оставил бележка, но никак не ми се искаше да сея доказателства за присъствието си, пък и нещо ми нашепваше доста недвусмислено, че той няма да се върне тук.

Глава 6

Той беше нисък, широкоплещест мъж с червендалесто лице и тъмна, прошарена коса, започнала сякаш да оредява тук-там. Бях се разположил в кабинета в къщата му в околностите на Ню Йорк, пийвах си бира и му разправях неволите си. Нощта беше прохладна, небето — отрупано със звезди, а моят домакин бе както обикновено безупречен слушател.

— Значи казваш, че Люк не се е появил и на следващия ден — отбеляза той. — А изпрати ли ти някакво съобщение?

— Не.

— Какво точно прави онзи ден?

— На сутринта отново минах през стаята му. Нищо не се беше променило от предишната вечер. После проверих на рецепцията. И там нищо, както вече ти казах. Закусих и пак проверих. Все същата история. Излязох от хотела и обиколих градчето надлъж и нашир. Върнах се малко след дванайсет и обядвах, след което отскочих отново до стаята. Взех ключовете за колата и отидох с нея до мястото, където бяхме спрели предишната вечер. Дори на дневна светлина не успях да забележа там нищо необичайно. Слязох надолу по склона и огледах наоколо. Нито труп, нито каквото и да било друго. Върнах се в хотела, оставих ключовете на мястото, помотах се, докато стана време за вечеря, хапнах и след това ти се обадих. Ти ми каза да дойда тук, аз си резервирах билет и си легнах рано. Хванах сутрешния извънреден полет от Албукерк и се озовах при теб.

— И тази сутрин провери отново, нали?

— Да, нищо ново.

Мъжът поклати глава и отново запали лулата си.

Името му беше Бил Рот — приятел и адвокат на баща ми от времето, когато той бе живял по тия места. Бил май беше единственият човек от тази Сянка, на който татко се бе доверявал, и затова аз също му имах доверие. През осемте години, прекарани на Земята, му бях гостувал няколко пъти. За съжаление, посещенията ми зачестиха едва след погребението на жена му Алис. Бях разказал на Бил историята на баща си, така, както самият той ми я бе разказал пред прага на Царството на Хаоса. Бях останал с впечатлението, че татко иска той да е наясно със събитията — един вид признателност за помощта, която му бе оказал. Тогава Бил бе схванал чудесно за какво става дума и не се бе усъмнил в нито една моя дума. Та нали все пак познаваше баща ми доста по-добре от мен.

— Още щом те видях за пръв път, забелязах колко си приличате.

Аз кимнах.

— Става въпрос за нещо повече от физическа прилика — продължи той. — Той например също имаше навика да изниква в тила на врага като пилот-изтребител. Няма да забравя как се появи една вечер, яхнал кон, с меч в ръката, и ме помоли да му открия някаква изчезнала купчина тор. — Той се засмя. — Сега пък идваш ти с история, която ме кара да си мисля, че кутията на Пандора се е отворила отново. Как ми се иска просто да беше решил да се разведеш, като всеки разумен млад мъж. Проблеми с някое завещание или документ за попечителство също щяха да са добре дошли. Каквото и да е от този сорт. Но не, твоят проблем е по-скоро от тия, дето ги имаше и Карл. Дори другата работа, която вършех за Амбър, беше далеч по-прозаична от твоя случай.

— Другата работа? Договора ли имаш предвид? Работния вариант на Споразумението със Суейвил, Владетел на Хаоса? Рандъм е изпратил при теб Файона с копие от договора, за да може тя да го преведе, а ти да отстраниш слабостите, нали?

— Да, така беше — каза Бил. — Тогава ми се наложи да науча първо езика ви. После Флора пожела да възстановя библиотеката й. Хич не ми беше лесно. Да не говорим за издирването на една нейна стара изгора. Така и не разбрах дали искаше да му отмъсти за нещо или просто се беше затъжила за него. Но и двата пъти си плати със злато. С него си купих едно местенце в Палм Бийч. А после… Дявол да го вземе, по едно време направо се чудех дали да не добавя „Съветник на двора на Амбър“ към визитната си картичка. И все пак това бяха задачи, с които в една или друга степен се бях занимавал и преди. Но ето, че се появяваш ти и на дневен ред отново излизат черните магии и загадъчните убийства — все неща, от които баща ти често си патеше. Признавам, че ме изплаши до смърт. Дори не знам какво да те посъветвам.

— Е, черната магия и загадъчните убийства не са непозната материя за мен — отбелязах аз. — Те май дори са започнали да изкривяват съзнанието ми в нежелана посока. За сметка на това, ти си специалист в съвсем друга област. Не за пръв път ти се налага да възстановяваш липсващите звена в някоя логическа верига. Искам да знам какво ми убягва.

Бил отпи от бирата си и запали отново лулата.

— Добре — каза той. — Откъде е твоят приятел?

— Беше някакво място в Средния Запад — Небраска, Айова, Охайо, нещо такова ми се върти из главата.

— А-ха. С какво се е занимавал баща му?

— Никога не е говорил за това.

— А има ли братя или сестри?

— Не знам. И това не ми е казвал.

— Не ти ли се струва малко необичайно? През всичките осем години, през които сте били заедно, той нито веднъж не е споменал нещо конкретно за родното си място или за семейството си.

— Не. Нали и аз самият никога не съм му говорил за подобни неща.

— Но това е естествено, Мърл. Ти си израснал на странно място, за което не би могъл да говориш. Имал си сериозно основание да отбягваш тази тема. Очевидно, той също. Освен това, когато си дошъл тук, ти не си бил съвсем сигурен как обикновено се държат местните хора. И все пак поведението на Люк ти се е сторило напълно обичайно, нали?

— Разбира се. Той посрещаше моите странности с разбиране. Дължах му същото. Би могло да се каже, че по този въпрос между нас имаше негласно споразумение.

— Как се запозна с него?

— Влязохме по едно и също време в колежа, дори бяхме в една група.

— И двамата идвахте от други места, нямахте други приятели. Нямаше начин да не се сприятелите от самото начало…

— Не. Почти не говорехме един с друг. Струваше ми се, че той е от ония арогантни копелета, дето си мислят, че са десет пъти по-добри от всеки друг. Аз не го харесвах, той мен също.

— И защо?

— По същата причина.

— Но крачка по крачка осъзнахте, че и двамата сте грешили?

— Напротив. И двамата бяхме прави. Опознахме се, докато се опитвахме да се засенчим взаимно. Веднага щом постигнех нещо необичайно, той се опитваше да ме надмине. На свой ред аз правех същото. Захванахме се с един и същ спорт, опитвахме се да сваляме едни и същи момичета, да се справяме най-добре от всички на изпитите.

— И…?

— Някъде по средата на тази надпревара започнахме взаимно да се уважаваме. Когато и двамата се озовахме на Олимпийските финали, стената се пропука. Започнахме да се потупваме един друг по рамото, да разменяме усмивки, и накрая вечеряхме заедно. Разговорът, който подхванахме в ресторанта, продължи цяла вечер. Люк каза, че и пет пари не дава за Олимпийските игри, а аз признах, че и на мен ми е все тая. Той добави, че просто е искал да ми покаже, че е по-добър от мен, нищо повече. После каза, че и двамата сме достатъчно добри, и предложи да оставим резултата равен. Аз чувствах нещата по същия начин и затова веднага се съгласих. Именно тогава станахме приятели.

— Разбирам — каза Бил. — Сприятелили сте се по онзи специфичен начин — избирателно, само за някои определени неща.

Засмях се и отпих от бирата си.

— Нима при всички не е така?

— Отначало да. При някои завинаги. Не че е неестествено. Само дето вашето приятелство е надхвърляло средностатистическите забежки в тази посока.

Кимнах колебливо.

— Може би.

— И все пак нещата продължават да не се връзват. Двама младежи, при това в приятелски отношения — и двамата с минало, за което не желаят да говорят.

— Май че си прав. Какво би могло да означава това?

— Ти не си обикновено човешко същество.

— Не, не съм.

— Убеден съм, че Люк също не е.

— Какво е тогава?

— Е, това е вече по твоята част.

Кимнах.

— Има обаче още нещо, което ме безпокои — продължи Бил.

— Какво?

— Онзи Мартинес. Той ви е проследил, настигнал ви е и после ви е нападнал. В кого ли се е целил? В двама ви? Само в Люк? Или пък само в теб?

— Не знам. Не съм съвсем сигурен към кого беше насочен първият изстрел. След това Мартинес определено се целеше в Люк, но вероятно защото му се наложи да се защитава.

— Точно така. Ако Мартинес е бил „З“, или пък негов агент, защо въобще е бил необходим този разговор в бара?

— Като помисля, май всичките му увъртания бяха, само за да може накрая да ме попита дали Люк знае нещо за Амбър.

— Мартинес е взел предвид реакцията ти, а не твоя отговор, и се е убедил, че Люк знае за Амбър.

— Е, това и без друго се изясни от начина, по който се обърна към мен накрая. Мислиш ли, че просто е искал да премахне някой амбърит?

— Не е изключено. Но Люк не е амбърит, нали?

— За времето, което прекарах в Амбър след войната, не съм чувал нищо за човек, който да отговаря на неговото описание. А тогава изслушах доста лекции за родословното си дърво. Но за разлика от благородниците от Царството на Хаоса, моите роднини в Амбър са адски разпилени, щом нещата опрат до родословие. Те дори не могат да преценят кой е най-възрастен от тях, защото някои са родени в различни времеви потоци. И все пак бяха постигнали солидна яснота по въпроса.

— Хаосът! Точно така! От тази страна също не ти липсват роднини! Дали пък…

Аз поклатих глава.

— Изключено. Познавам местната генеалогия дори по-добре от тази на Амбър. Мисля, че познавам почти без изключение всички, които биха могли да управляват Сенките и да ги променят. Люк не е между тях и…

— Я чакай малко! Значи и в Царството на Хаоса има хора, които могат да пътуват през Сенките, така ли?

— Да. Освен това могат да извличат от Сенките различни неща, без дори да си мръднат пръста. Става въпрос за нещо като обратен…

— За да добиеш власт над Сенките, не е ли необходимо да преминеш през Лабиринта?

— Те имат нещо като негов еквивалент, наречен Логрус. Един вид хаотичен лабиринт. Непрекъснато се променя и е адски опасен. Освен това разрушава духовното ти равновесие за известно време. Преминаването през него определено не е забавно.

— Значи си минавал през него?

— Да.

— През Лабиринта също?

При спомена за това облизах устни.

— Да. Размина ми се като по чудо. Сухай беше убеден, че това ще ми коства живота, но Файона реши, че бих могъл да се справя, ако тя ми помогне. Бях…

— Кой е Сухай?

— Господарят на Логрус. Освен това е и мой чичо. Той чувстваше, че Лабиринта и Логрус са несъвместими и аз не бих могъл да нося в себе си и двата образа. Рандъм, Файона и Жерар ме заведоха да видя Лабиринта. Тогава се свързах със Сухай, който също го огледа. Каза, че двата образа му изглеждат напълно противоположни. Каза също, че или Лабиринта ще ме убие, или неговият образ ще успее да измести този на Логрус. Според него първото било далеч по-вероятно. Но Файона твърдеше, че Лабиринта би трябвало да е в състояние да обхване всичко, дори Логрус, а доколкото познавала Логрус, той можел да заобиколи всичко, включително Лабиринта. И тъй, те оставиха на мен да реша, а аз разбирах, че трябва да премина. Така и направих. Успях и сега нося в себе си едновременно Лабиринта и Логрус. Сухай призна, че Фай е била права, и предположи, че това сигурно се дължи на родителите ми. Но въпреки това не се съгласи…

Бил вдигна ръка.

— Чакай малко. Така и не разбрах как си успял да пренесеш чичо си Сухай долу в подземието.

— Разполагам не само с Картите на Амбър, но и с тези на Хаоса, за да мога да се свързвам с тамошните си роднини.

Той поклати глава.

— Всичко това е много интригуващо, но взехме да се отплесваме. Има ли още някой, който би могъл да прекоси Сенките? Или има други начини това да бъде постигнато?

— Да, има и други начини. Има магически същества, като Еднорога например, които биха могли да отидат, където си пожелаят. Освен това, всеки би могъл да последва Пътуващия или Магическото същество по техния път през Сенките, стига да не изгуби следите им. Почти като в балада на Томас Раймер. А дори само един от Пътуващите би могъл да преведе цяла армия. Да не забравяме и за обитателите на съседните до Царството на Хаоса и Амбър светове. Там се раждат могъщи магьосници — просто заради близостта до двата центъра на Силата. Някои от тях дори успяват да се доберат до тези центрове, но техните образи на Лабиринта и Логрус са несъвършени, затова те не могат да станат съвсем като нас. Но и на двете места такива хора не чакат нечие разрешение, за да си опитат късмета. Границите с тези Сенки са почти недоловими. Всъщност ние дори търгуваме с тези светове. Така установените от векове маршрути стават все по-лесни за следване. Дори пътят от центъра към тях е по-труден. Затова и поддържаме патрули. Като този на Джулиан в Ардън, на Жерар в морето и тъй нататък.

— Това ли са всички начини?

— Може би трябва да добавя и Бурите на Сенките.

— Това пък какво е?

— Естествен, но не особено добре изучен феномен. Най-удачното сравнение, за което се сещам, е с тропическия ураган. Едно от възможните обяснения е свързано с ритъма на вълните, които се разпръсват от Амбър и Царството на Хаоса към Сенките, причинявайки изкривявания в тяхната същност. Както и да е, когато възникне такава Буря, тя би могла да премине през доста сенки преди да утихне. Бурите понякога причиняват сериозни промени, друг път съвсем незабележими. Но често пренасят различни неща по пътя си.

— Включително хора?

— И това се е случвало.

Той допи бирата си. Аз последвах примера му.

— Ами Картите? — попита Бил. — Би ли могъл някой да се научи да ги използва?

— Да.

— И колко колоди се мотаят насам-натам?

— Не знам.

— Кой ги прави?

— В Царството на Хаоса имаше няколко посветени в това изкуство. Аз съм учил при тях. В Амбър това са Файона и Блийс, които, както разбрах, са започнали да обучават Рандъм.

— Магьосниците, за които ми спомена, тези от съседните кралства… Би ли могъл някой от тях създаде комплект от Карти?

— Да, но те биха се получили доста несъвършени. Според мен трябва да си истински адепт на Лабиринта или Логрус, за да се справиш достатъчно добре с подобна задача. Някои от тези магьосници все пак успяват да създадат нещо като дефектни Карти, чието използване крие рискове — като например да се озовеш на нужното място мъртъв или пък да попаднеш в някой кошмарен свят. Но понякога се случва и да стигнеш с тях до целта.

— А тези, които си открил в апартамента на Джулия?

— От истинските са.

— Според теб как са били създадени те?

— Някой, който знае как се правят Картите, е научил на това друг, за когото аз не съм и чувал. Не се сещам за друг вариант.

— Разбирам.

— Май не ти помогнах много, а?

— Трябва първо да помисля — отвърна Бил. — Как иначе бих могъл да подредя тази плетеница? Готов ли си за още една бира?

— Чакай малко.

Затворих очи и извиках в съзнанието си един от образите на непрестанно променящия се Логрус. Придадох конкретна форма на желанието си и две от призрачните му, разводнени линии станаха по-ярки и по-стабилни отпреди. Започнах бавно да движа ръцете си, имитирайки вълнообразните им движения и трептения. Накрая, когато те сякаш се сляха в едно, разтворих длани и насочих линиите навън, през Сенките.

Бил се прокашля.

— Ъ-ъ… Какво правиш, Мърл?

— Търся нещо — отговорих му аз. — Почакай малко.

Линиите щяха да продължат да се проточват към безкрая на Сенките, докато достигнеха до обекта на моето желание, или пък докато аз загубех търпението или концентрацията си. Най-после. Усетих как линиите трепнаха като кордата на въдица, на която се е хванала риба.

— Готово — казах и бързо ги изтеглих.

Във всяка от ръцете ми се появи по една запотена бутилка бира. Сграбчих ги и подадох едната на Бил.

— Ето това имах предвид, когато ти говорех за извличане на предмети от Сенките — казах аз и вдишах дълбоко. — Достигнах до определена Сянка и взех бирите оттам. Така ти спестих ходенето до кухнята.

Бил разгледа оранжевия етикет на бутилката и странния зелен надпис върху него.

— Марката нещо не ми е позната — каза той, — да не говорим за езика. Сигурен ли си, че е безвредна?

— Да, търсих истинска бира.

— Не си се сетил да прибереш и една отварачка, нали?

— Ох — казах аз. — Извинявай. Ей сега ще…

— Няма нужда.

Бил стана, отиде до кухнята и след малко се върна оттам с отварачка. После отвори първата бутилка и съдържанието й се поразпени, затова му се наложи да я подържи над кошчето за боклук. Същото се повтори и с втората бутилка.

— Е, нещата се поразклащат, когато човек ги изтегли отнякъде с такава скорост — обясних аз. — Обикновено не си доставям бирата по този начин и затова забравих да се съобразя с…

— Няма нищо — каза Бил, докато изтриваше ръцете си с носната кърпичка.

После надигна бутилката си.

— Поне бирата си я бива — отбеляза той. — Чудя се дали… Не.

— Какво?

— Дали не би могъл да примъкнеш и по една пица?

— Твоята с какво да бъде? — попитах го.

На следващата сутрин си направихме дълга разходка покрай криволичещото поточе, което открихме в имота на един съсед и клиент на Бил. Крачехме бавно, а той, с пръчка в ръка и лула в устата, продължаваше да ме разпитва.

— Не обърнах достатъчно внимание на едно от нещата, за които ти спомена — отбеляза той, — тъй като за момента бях погълнат от някои други страни на ситуацията. Значи, когато двамата с Люк сте се озовали на Олимпийските финали, стената между вас рухнала?

— Да.

— А в каква дисциплина се състезавахте?

— В няколко различни — лекоатлетически. И двамата бяхме бегачи и…

— И неговото време се оказа близко до твоето?

— Адски близко. В някои дисциплини на свой ред бях в ролята на догонващ.

— Странно.

— Кое по-точно?

Брегът стана по-стръмен и преминахме по няколкото удобни за стъпване камъка от другата страна на потока, където пътят беше с метър-два по-широк и доста по-утъпкан.

— Според мен — каза Бил, — фактът, че Люк е бил приблизително толкова добър в тези дисциплини, колкото си и ти, е нещо повече от чиста случайност. Доколкото знам, вие амбъритите, сте няколко пъти по-силни от кое да е човешко същество и притежавате невероятен метаболизъм, който ви дарява с необичайна издръжливост и способност за възстановяване. Как тогава е бил в състояние да се мери с твоите върхови постижения?

— Люк е роден атлет и освен това винаги поддържа добра форма — отговорих аз. — На Земята има и други хора като него — много силни и бързи.

Бил поклати глава.

— Не споря, че е така — каза той. — Просто ми се струва, че съвпаденията взеха да стават твърде много. Този тип крие също като теб миналото си, а накрая дори се оказва, че знае кой всъщност си ти. Кажи ми, той падаше ли си изкуствоман?

— Моля?

— Искам да кажа, той също ли проявяваше особен интерес към предметите на изкуството? Беше ли колекционер?

— О, да. Двамата почти не пропускахме откриването на някоя нова галерия или музейна експозиция.

Бил изсумтя и метна някакво камъче, което цопна в потока.

— Така-а — започна той, — това отслабва една от опорните ми точки, но далеч не отхвърля цялата теория.

— Нещо не можах да схвана…

— Изглежда ми странно, че Люк също е познавал онзи откачен художник-окултист. Вярно, това, което ми каза за интересите му към изкуството, го обяснява в известна степен, още повече щом като Мелман е бил чак толкова добър.

— Можеше спокойно да не ми каже, че го е познавал.

— Така е. Но тези негови физически способности… Не се опитвам, разбира се, да създам някаква нагласена хипотеза, но все пак чувствам, че този тип е бил доста необикновен.

Кимнах.

— От снощи насам прехвърлих всичко на няколко пъти през главата си — казах аз. — Ако наистина не е оттук, нямам дори представа откъде би могъл да бъде.

— В такъв случай вероятно сме изчерпали тази линия на нашето разследване — каза Бил.

Двамата поехме по един нов завой и той спря за известно време, за да погледа полета на няколко птици, които току-що се бяха отделили от блатистата почва край водата. После погледна назад към мястото, откъдето бяхме дошли и продължи:

— Кажи ми, просто ей така, какъв е твоят… ъ-ъ… ранг?

— Какво имаш предвид?

— Ами ти си син на Принц на Амбър. Какъв те прави това?

— Имаш предвид титлата ли? Аз съм Херцог на Западните Покрайнини и Граф на Колвир.

— Което значи?

— Което значи, че не съм Принц на Амбър и че няма защо да се притесняват за мен като за евентуален престолонаследник или подбудител на заговор срещу краля…

— Хм.

— Какво искаш да кажеш с това „хм?“

Той сви рамене.

— Доста исторически изследвания съм изчел. Никой приближен на краля не е в безопасност.

На свой ред вдигнах рамене.

— Когато се свързах с тях за последен път, на семейните барикади беше спокойно.

— Е, това също би могло да мине за добра новина.

Още няколко завоя и се озовахме на едно по-широко място, покрито с камъчета и пясък, където теренът се издигаше плавно на около десетина метра, след което завършваше рязко със стръмен крайбрежен склон, висок около два метра и половина. Оттук виждах добре повърхността на водата и няколкото оголени корена на дърветата, израсли на върха на склона. Бил седна на един голям, кръгъл камък в сянката на дърветата и запали отново лулата си. Водата се плискаше в удобния пристан, набраздена от вълнички. Постояхме за известно време на това място, загледани в искрящата водна повърхност.

— Хубаво е тук — казах аз малко по-късно. — Красиво местенце.

— Ъ-хм.

Обърнах се към Бил. Той гледаше в посоката, от която бяхме дошли. Понижих глас.

— Има ли нещо там?

— Преди няколко минути — прошепна той, — успях да мярна фигурата на човек, който се разхождаше по същия маршрут. После обаче го загубих.

— Дали да не се поразходя назад?

— Сигурно няма смисъл. Денят е прекрасен. Доста хора обичат да скитат насам. Просто си помислих, че ако изчакаме за няколко минути, той ще се покаже. Обратното би означавало, че е тръгнал в друга посока.

— Можеш ли да ми го опишеш?

— Не. Зърнах го едва-едва. Мисля, че няма защо да драматизираме чак толкова. Вероятно размислите около твоята история са ме направили малко по-предпазлив или пък ме гони страхова невроза. Не съм съвсем сигурен кое от двете.

Изрових лулата си, напълних я, запалих, и двамата зачакахме. И така около петнайсетина минути. Никой не се появи.

Накрая Бил стана и се протегна.

— Фалшива тревога — каза той.

— Вероятно.

Той закрачи напред и аз го последвах.

— Освен това ме притеснява госпожица Джасра — каза той. — Значи казваш, че вероятно е пристигнала с помощта на Картите, след което те е нокаутирала с ужилването си?

— Точно така.

— Да си я срещал преди?

— Не.

— Предположения за самоличността й?

Поклатих глава.

— И защо точно преди Валпургиевата нощ? Разбирам, че една определена дата би могла да е от значение за някой откачен, освен това съм чувал, че някои примитивни народи отдавали огромно значение на смяната на сезоните. Но „З“ действа прекалено последователно за психо-диспансеризиран. Що се отнася до онзи другия…

— Идеята беше на Мелман.

— Да, но той също е бил част от плана. Бас държа, че най-вероятно нещо го е навело на подобна мисъл. Признал е, че неговият Учител не е споменавал за нещо подобно. Просто така си мислел. Добре, ти си по-наясно от мен с тази материя, кажи ми, би ли могло убийството на човек от твоя род да отключи вратите към някаква реална сила, ако бъде направено в определен ден от годината?

— Не помня да съм чувал за нещо подобно. Естествено аз също не съм наясно с доста неща. Доста по-млад съм от повечето адепти. Накъде биеш все пак? Твърдиш, че той едва ли е луд, но едновременно с това не искаш да приемеш теорията за Валпургиевата нощ.

— Не знам. Просто мисля на глас. И двете възможности ми се струват вятър и мъгла. Във френския чуждестранен легион например, не само че позволяват на всеки войник да се натряска на 30-ти април, ами после му дават и няколко дни за изтрезняване. На този ден се е състояла битката за Камерун, увенчана с една от най-славните победи на Легиона. Но това едва ли обяснява нашия случай.

— Ами сфинксът? — продължи неочаквано Бил. — Защо една от Картите те изпраща на място, на което ти се налага да се потиш над тъпи гатанки, за да не се простиш с главата си?

— Вероятно за да се простя с главата си.

— И на мен така ми се струва. И все пак е доста странно. Знаеш ли, обзалагам се, че навсякъде по пътя ти са заложени подобни капани.

— Не е изключено.

Пъхнах ръка в джоба си, за да ги извадя.

— Остави ги — каза Бил. — Не си търси белята. Май ще е по-добре да ги зарежеш, поне за известно време. Бих могъл да ги заключа в сейфа в моя офис.

— И сейфовете не са чак толкова сигурно място. Не, благодаря. Искам да са у мен. Може и да се намери начин да ги проверя, без да рискувам.

— Ти си експертът в тая област. Но я ми кажи, не може ли някой да се промъкне при теб с тяхната помощ…

— Не. Принципът им е по-различен. Необходимо е твоето внимание, за да заработят, и то — концентрираното ти внимание.

— Е, това ме успокоява донякъде. Аз…

Бил отново погледна назад. Някой се задаваше по пътечката. Раздвижих пръстите си, без да го съзнавам.

После чух как Бил въздъхна с облекчение.

— Всичко е наред — каза той. — Познавам го. Това е Джордж Хансен. Той е син на собственика на съседната ферма. Здрасти, Джордж!

Приближаващият се мъж ни махна. Беше среден на ръст, със солидно телосложение и пясъчно руса коса. Носеше дънки „Ливай’с“ и фланелка на „Грейтфул Дед“ със затъкната кутия цигари в навития й ляв ръкав. Изглеждаше ми току-що прехвърлил двайсетте.

— Здрасти — отвърна той, докато се приближаваше. — Жесток ден, а?

— Определено — съгласи се Бил. — Затова и сме тръгнали на разходка, вместо да си стоим у дома.

Джордж премести погледа си върху мен.

— Аз също — каза той, прокарвайки зъби по долната си устна. — Денят наистина си го бива.

— Това е Мърл Кори. Той е мой гостенин.

— Мърл Кори — повтори Джордж и протегна ръка. — Здрасти, Мърл.

Здрависах се с него. Дланта му беше леко влажна.

— Сети ли се?

— Ами… Мърл Кори — повтори той отново.

— Познаваш баща му.

— Така ли? А-а, да.

— Сам Кори — продължи Бил и ми хвърли един поглед през рамото му.

— Сам Кори — повтори Джордж. — Вярно бе! Радвам се, че се запознахме. Ще поостанеш ли?

— За няколко дни, предполагам — отвърнах му аз. — Нямах представа, че познаваш баща ми.

— Готин човек — каза той. — Иначе откъде си?

— От Калифорния, но реших да сменя обстановката.

— Накъде си тръгнал.

— Всъщност зад граница.

— Европа?

— Още по-далеч.

— Звучи ми страхотно. И на мен се ще да попътувам някой ден.

— Може и да стане.

— Може. Ами, аз ще вървя. Приятна разходка, момчета. Радвам се, че се запознахме, Мърл.

— Аз също.

Той отстъпи, махна с ръка, обърна се и се отдалечи.

Погледнах Бил и забелязах, че трепери.

— Какво има? — прошепнах аз.

— Познавам това момче още откакто се роди — каза Бил. — Изглеждаше ли ти дрогиран?

— Поне не със спринцовка — по ръцете му нямаше белези. Пък и не изглеждаше чак толкова отнесен.

— Да, но ти не го познаваш така, както аз го познавам. Изглеждаше ужасно… различен. Промених името на баща ти на „Сам“ съвсем импулсивно, просто защото почувствах, че нещо не е наред. Начина му на говорене, стойката, походката… всичко беше променено. До неузнаваемост. Очаквах да ме поправи и тогава щях да замажа всичко с някоя шега за старческата си изкуфялост. Но той не го направи. Вместо това се върза. Мърл, това си е страшничко! Той познаваше баща ти твърде добре, при това като Карл Кори. Карл обичаше да поддържа къщата си чиста, но не си падаше особено по плевенето на градината или по събирането на падналите листа. Джордж се грижеше за неговата градина години наред, докато беше ученик. Отлично знаеше, че баща ти не се казва Сам.

— Не разбирам.

— Нито пък аз — каза Бил. — Освен това ситуацията хич не ми харесва.

— Значи той се държа необичайно. Мислиш ли, че ни е следил?

— Сега вече да. Странните събития свързани с теб взеха да стават твърде много.

Обърнах се.

— Тръгвам след него — казах аз. — Ще разбера какво става.

— Не, недей.

— Няма да го нараня. Има си и други начини.

— Може би ще е по-добре да го оставим да си мисли, че е успял да ни заблуди. По-късно може да опитам да го предизвикам да каже или направи нещо, което би ни помогнало. От друга страна това, което ще направиш с него, дори да става дума за някакъв магически способ, би могло да го предупреди, него или някой друг, че сме наясно с положението. Остави нещата така, бъди доволен за предупреждението и имай едно наум.

— Прав си — казах аз. — Така да бъде.

— Хайде да се прибираме и после да прескочим до градчето, за да хапнем. Искам да мина през офиса си, за да взема някои документи и да завъртя няколко телефона. После имам среща с един мой клиент. Докато се занимавам с него, ти би могъл да вземеш колата и да се разходиш наоколо.

— Чудесно.

Докато вървяхме към къщата, аз размишлявах върху нещата, за които не бях споменал пред Бил. Например, не бях му казвал, че около лявата ми китка се е увила невидима метална корда за душене, която притежаваше няколко доста необичайни и полезни качества. Като например способността й да ме предупреждава за всякакъв сорт гадни намерения по мой адрес, което не бе спирала да прави в присъствието на Люк през първите две години, преди да успеем да се сприятелим. Каквато и да беше причината за странното поведение на Джордж Хансен, Фракир не ме предупреди, че той би могъл да ми мисли злото.

Странно все пак… Имаше нещо необичайно в начина му на говорене, в начина, по който артикулираше думите си…

След обяда Бил се зае със своя клиент, а аз поех на разходка с колата. Насочих се към мястото, където бе живял баща ми. Бях идвал до къщата и преди на няколко пъти, но така и не влязох вътре. Може би защото не можах да измисля някаква сериозна причина, за да го сторя. Паркирах колата встрани до банкета, при едно възвишение, и се загледах натам. Бил ми бе споменал, че сега в къщата живее младо семейство с деца, както сам се уверих от разпръснатите в далечния край на градината играчки. Замислих се какво ли е човек да отрасне на подобно място. Аз не бих се отказал. Къщата изглеждаше добре поддържана и дори някак одухотворена. Предположих, че обитателите й са щастливи хора.

Къде ли се намираше сега баща ми — ако, разбира се, беше все още между живите. Никой не бе успял да установи връзка чрез неговата Карта, макар това да не доказваше нищо. Има доста начини някоя от Картите да бъде блокирана, а между тях и един по-особен, който според слуховете касаеше именно баща ми. Не исках да мисля за това.

Говореше се, че татко е бил доведен до лудост в Царството на Хаоса от проклятието на собствената ми майка. Говореше се също, че сега той скита безцелно из Сенките. Майка ми отказа дори да коментира тези слухове. Имаше и други версии. Като например, че баща ми се бил уединил във вселената на своето собствено творение и не желаел да се завърне. Това поне обясняваше донякъде, защо никой не може да се свърже с него. Или пък, че след като напуснал Царството на Хаоса, той просто намерил смъртта си. Много от моите роднини там ме бяха уверили, че той наистина си е тръгнал, което значеше, че ако слуховете за смъртта му са верни, то това не бе станало в Царството на Хаоса. Други пък твърдяха, че са го виждали на най-различни места, а той се държал доста странно. Бяха ми казали дори, че са го срещали в компанията на някаква няма танцьорка — дребничко, красиво момиче, с което пътували заедно и общували с езика на знаците. Той самият едва проронвал но някоя дума. Други твърдяха, че го видели да се развихря в някаква долнопробна кръчма, от която бил изгонил всички други посетители, за да може да се наслаждава необезпокояван на свирнята на музикантите. Не можех да се доверя безрезервно на която и да е от тези истории, макар че здравата се бях потрудил, за да се добера до тях. Дори призоваващата сила на Логрус не бе успяла да открие баща ми, въпреки многобройните ми опити. Разбира се, причината за това можеше да се дължи и на факта, че способността ми да се концентрирам също има своите граници.

С други думи, аз нямах ни най-малката представа къде, по дяволите, би могъл да бъде моят баща — Коруин Амбърски, а както изглеждаше, всички останали също. Ужасно съжалявах за това, защото досега го бях срещал само веднъж — в деня на Битката за Лабиринта, когато той ми бе разказал надълго и широко за своя живот. Тази среща бе променила живота ми. Тогава аз реших да напусна Царството на Хаоса с твърдото решение да събера житейски опит и знания на Сянката, която той бе обитавал толкова дълго. Бях почувствал, че трябва да опозная Земята, ако искам да опозная самия него. Сега бях убеден, че съм постигнал по-голямата част от целта си, но той вече не беше до мен, за да си поговорим.

Тъкмо бях решил, че съм готов да се опитам да го открия по коренно нов начин, тъй като Дяволският чекрък беше почти завършен, когато мръсният канал на събитията се задръсти за пореден път. Вече бях начертал плана на своето пътешествие из страната с крайна точка — къщата на Бил. Оттам щях да се отправя към своята лична ненормална комбинация от време и пространство и да се захвана за работа.

А сега… се оказах затрупан под планина от нови проблеми. Налагаше се да ги разчистя от пътя си, преди да подновя своето търсене.

Подкарах колата бавно край двора на къщата. От прозорците се разнасяше звукът на стереоуредба. Може би беше по-добре да не знам какво има вътре. Понякога умерената тайнственост е за предпочитане.

Същата вечер двамата с Бил седнахме на неговата веранда и аз напрегнах мозъка си за нови детайли, върху които той да размишлява. И когато продължих да трупам ненужни подробности, той настоя да се върнем на някои предишни точки от нашия разговор.

— Още нещо — започна Бил.

— Да?

— Дан Мартинес е подхванал разговора си с теб под предлог, че става въпрос за опитите на Люк да открие инвеститори за някаква компютърна компания. След известно време обаче ти е минала идеята, че всичко това може би е било пълен блъф, който да те накара да свалиш гарда си, за да може въпросът му за Амбър и Владенията на Хаоса да те свари неподготвен.

— Точно така.

— Но след това Люк все пак е повдигнал въпроса за подобно начинание и въпреки това настоял, че все още не е разговарял с потенциалните инвеститори и че никога не е чувал за Дан Мартинес. Когато по-късно сте огледали трупа на Мартинес, Люк продължил да твърди, че не го познава.

Кимнах.

— В такъв случай или Люк те е излъгал, или Мартинес е успял да научи по някакъв начин за неговите планове.

— Не мисля, че Люк ме лъжеше — казах аз. — Всъщност аз също поразмислих над това. Доколкото познавам Люк, той наистина не би тръгнал да търси инвеститори, преди да разполага с продукт, в който да вложи парите им. Мисля, че и в този случай той говореше истината. По-скоро съм склонен да повярвам, че това е единственото истинско съвпадение в цялата история. Имам чувството, че Мартинес наистина е знаел доста за Люк и просто е искал да се докопа до последния детайл — неговите евентуални познания за Амбър и Царството на Хаоса. Той остави у мен впечатлението за доста проницателен човек и мисля, че не му е било особено трудно да скалъпи някакъв убедителен претекст, след като е знаел, че двамата с Люк сме работили за една и съща компания.

— И това не изключено — каза Бил. — Но все пак ми се струва, че…

— Аз също започвам да се съмнявам — прекъснах го аз, — че историята на Люк е въздух под налягане.

— Май пропуснах нещо.

— Мисля, че я е скалъпил точно както и Мартинес, за да измъкне нужната му информация.

— Съвсем му изтървах края. Каква е тази информация?

— За моя Дяволски чекрък. Искал е да разбере какво точно представлява той.

— И е бил доста разочарован, когато е разбрал, че става въпрос просто за екзотична дизайнерска фантасмагория, напълно непродаваема на Земята?

Бил улови усмивката ми и аз кимнах.

— Но това не е всичко, нали? — каза той. — Чакай, не ми казвай. Ти също си го излъгал, проектът е бил истински, нали?

— Да.

— Май ще е по-добре да не те разпитвам повече за него, освен ако ти смяташ, че ще е от значение за нашето разследване. Предполагам, че става въпрос за нещо голямо и важно за теб, а от мен хич не е трудно да се измъкне нещо. Въобще не издържам на болка. Добре си помисли.

Така и направих. Замълчах за известно време, докато размисля.

— Не е изключено и да се окаже важно — казах аз накрая. — Но по-скоро по някакъв заобиколен начин, на който съм сигурен, че не разчиташ в момента. Не разбирам само как този проект би могъл да се окаже значим, както ти каза, за Люк или за когото и да е, тъй като аз единствен знам за какво служи. Не, не мога дори да го впиша в едно уравнение с необичайния интерес на Люк. Затова ще постъпим така, както ти предложи, и просто ще забравим за него.

— Съгласен. Сега ми се ще да помислим над изчезването на Люк, което…

Някъде в къщата иззвъня телефон.

— Извини ме за минутка — каза Бил.

Стана и се запъти към кухнята.

След няколко мига го чух да ме вика:

— Мърл, за теб е.

Отидох при него. С влизането си в стаята го погледнах въпросително, но той просто сви рамене и поклати глава. Прехвърлих набързо спомените си за къщата и се сетих, че вътре има още два телефона. Посочих към Бил, после посочих към неговия кабинет и изимитирах вдигането на телефонна слушалка. Той се усмихна и кимна.

Аз поех слушалката и изчаках, докато чуя пропукването, което означаваше, че Бил е вдигнал слушалката на другия телефон. Едва тогава се обадих, като се надявах, че човекът, който ме търси, ще си помисли, че именно аз съм вдигнал от друг апарат.

— Ало — казах аз.

— Мърл Кори?

— Да, аз съм.

— Нуждая се от малко информация, с която мисля, че разполагате.

Гласът беше мъжки и ми се струваше познат, макар и не съвсем.

— С кого говоря? — попитах аз.

— Съжалявам, но не бих могъл да ви кажа.

— В такъв случай моят отговор вероятно ще ви прозвучи по същия начин.

— Ще ми позволите ли поне да задам въпроса си?

— Слушам ви — казах аз.

— Добре. Вие двамата с Люк Рейнард сте приятели.

Той замълча.

— Би могло да се каже — казах аз, за да запълня паузата.

— Той е споменавал пред вас за места, наречени Амбър и Царството на Хаоса.

Отново по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

— Може би — казах аз.

— Вие самият знаете ли нещо за тези места?

Най-накрая въпрос.

— Може би — повторих аз.

— Моля ви, много е важно, необходимо ми е нещо повече от „може би“.

— Съжалявам. Но можете да разчитате единствено на това „може би“, освен ако не решите да ми кажете кой сте и защо се интересувате.

— Бих могъл да ви бъда от голяма полза, ако ми отговорите искрено.

Замълчах тъкмо навреме и усетих как пулсът ми се ускорява. Последното твърдение беше изречено на Тари. Не отговорих нищо.

После:

— Е, явно и това не помогна и аз не знам какво да мисля по въпроса.

— Моля? По кой въпрос не знаете какво да мислите? — попитах аз.

— Кой от двама ви е от някое от тия две места?

— Може и да ви прозвучи тъпо, но вас това какво ви засяга?

— Над някой от двама ви тегне огромна опасност.

— Над онзи, който е от някое от онези две места, или над другия, който не е?

— Не мога да ви кажа това. Не бих могъл да си позволя още една грешка.

— Какво имате предвид? Коя беше последната ви грешка?

— Значи няма да ми кажете, нито заради собствената си безопасност, нито за да предпазите приятеля си?

— Бих могъл — казах аз, — ако бях убеден, че случаят е точно такъв. Но на фона на това, което знам, реалната заплаха би могла да идва именно от вас.

— Уверявам ви, че просто се опитвам да помогна на подходящия човек.

— Думи, думи, думи — казах аз. — Ами ако и двамата сме от някое от тия две места?

— О, не! — каза той. — Това не е възможно.

— И защо не?

— Няма значение. Какво бих могъл да направя, за да ми се доверите?

— М-м, почакайте за минутка. Нека си помисля — отговорих аз. — Добре. Какво ще кажете за това? Нека се срещнем някъде. Вие ще определите мястото. Ще ви огледам добре и тогава ще поговорим, стъпка по стъпка, докато всички карти се озоват на масата.

Последва пауза.

— Това ли е единственият начин да получа отговор на въпроса си?

— Да.

— Нека и аз помисля върху предложението ви. Ще ви се обадя скоро.

— Още нещо…

— Да?

— Ако аз съм вашият човек, застрашава ли ме нещо точно в момента?

— Така мисля. Най-вероятно, да. Дочуване.

И той затвори.

Докато поставях слушалката на мястото й, успях едновременно да въздъхна и да избълвам едно проклятие. Хората, които знаеха за нас, явно минаваха в настъпление.

Бил се появи в кухнята с много озадачено изражение.

— Откъде, мътните го взели, знаеше тоя, че ти въобще си тук? — бяха първите му думи.

— Този въпрос щях да го задам аз — казах аз. — Измисли си някой друг.

— Веднага. Смяташ ли да отидеш? Ами ако той ти скрои нещо?

— Ще отида и още как. Нали затова му го предложих. Искам да се срещна с него.

— Както сам отбеляза, опасността може да идва от самия него.

— Това не ме притеснява. И на него хич няма да му е леко.

— Ситуацията не ми харесва.

— И аз не съм във възторг, но засега това е най-сериозният ми шанс.

— Добре, ти решаваш. Жалко, че няма някакъв начин да се доберем до него преди това.

— И на мен ми мина подобна мисъл.

— Виж, защо не го притиснем малко?

— Как?

— Той ми звучеше доста нервно, освен това не мисля, че хареса предложението ти повече от мен. Дай да се поразходим през времето, в което той би се обадил отново. Нека не си мисли, че ти седиш до телефона в очакване на неговото обаждане. Нека да почака малко. Иди да се преоблечеш и после ще прескочим до кънтри-клуба за няколко часа. Това здравата ще му разклати нервите.

— Добра идея — казах аз. — Нали първо бях решил да пътувам за удоволствие. Моментът е удобен да се приближа до първоначалния замисъл. Мисълта ми допада.

Разтършувах се из Сенките, за да освежа гардероба си, подстригах си брадата, взех душ и се преоблякох. После отидохме с колата до клуба и там хапнахме лениво на верандата. Вечерта беше много подходяща за целта — уханна, обсипана със звезди и окъпана в млечнобялата лунна светлина. По негласна уговорка прекратихме обсъждането на проблемите ми. Бил явно познаваше почти всички наоколо, затова и мястото ми се стори изпълнено с доброжелателство. Това беше най-спокойната вечер, която прекарвах от доста време насам. След вечерята се отбихме в клубния бар, който, както разбрах, бил любимото алкохолно убежище на баща ми. От съседния салон до нас долитаха звуците на танцова музика.

— Да-а, идеята си я биваше — казах аз. — Благодаря ти.

— Де нада — каза Бил. — Добре сме си прекарвали тук с твоя старец. Дали не си… нещичко поне?

— Не, никакви вести от него.

— Жалко.

— Веднага щом науча нещо за него, ще ти се обадя.

— Да, да. Жалко все пак.

Прибрахме се без излишни емоции. Никой не ни следеше. Влязохме в къщата някъде около полунощ, пожелахме си лека нощ и аз се отправих направо към стаята си. Измъкнах се от новото си яке и го закачих в гардероба. После изритах новите си обувки в ъгъла. Насочих се към леглото си и чак тогава забелязах парчето хартия на възглавницата.

Сграбчих го веднага и се зачетох. На него с главни букви бе изписано:

„СЪЖАЛЯВАМ, ЧЕ ОТСЪСТВАХТЕ, КОГАТО ВИ ПОЗВЪНИХ ОТНОВО. ВИДЯХ ВИ В КЛУБА И СЕ ДОСЕТИХ, ЧЕ СТЕ ИСКАЛ ДА СИ ПОЧИНЕТЕ ТАЗИ ВЕЧЕР. ТОВА МЕ НАВЕДЕ НА ЕДНА ИДЕЯ. НЕКА СЕ СРЕЩНЕМ ИМЕННО ТАМ, УТРЕ ВЕЧЕРТА, В ДЕСЕТ. БИХ СЕ ЧУВСТВАЛ ПО-СПОКОЕН В КОМПАНИЯТА НА ТОЛКОВА МНОГО ХОРА, КОИТО НЕ СЕ ИНТЕРЕСУВАТ ОТ ЧУЖДИТЕ РАЗГОВОРИ.“

По дяволите. Първият ми импулс беше да отида при Бил и да му кажа. Но с това нямаше да постигна нищо, освен евентуално да открадна малко от съня му — нещо, от което той се нуждаеше доста повече от мен. Затова само сгънах бележката и я сложих в джоба на ризата си, след което закачих и нея в гардероба.

Никакви кошмари не навестиха съня ми. Спах дълбоко и спокойно, тъй като знаех, че Фракир би ме събудила в случай на опасност. Всъщност дори се успах и това ми дойде доста добре. Утринта беше слънчева, а птиците пееха.

Наплисках се с вода, сресах косата си и отново измъкнах от Сенките чисти панталони и риза. После слязох по стълбите на първия етаж и се запътих към кухнята. На кухненската маса открих бележка. Вече почваше да ми писва да намирам бележки, но тази поне беше от Бил, който ме уведомяваше, че му се е наложило спешно да отиде до офиса. Съветваше да не се стеснявам при подбора на закуската си. Той щял да се върне малко по-късно.

Надзърнах в хладилника и се подсигурих с английски кифлички, парче пъпеш и чаша портокалов сок. Заредих кафеварката преди да започна със закуската и малко след като привърших, кафето беше вече готово. Налях си една чаша и отидох на верандата.

Седнах там и се опитах да реша дали да не оставя и аз бележка и да се захвана за работа. Моят мистериозен доброжелател, който можеше да се окаже и самият „З“, се бе обадил веднъж дотук, а после бе дошъл и лично до къщата. Как точно бе научил, че съм тук, не беше от особено значение. Но това беше къщата на мой приятел и макар да бях дошъл, за да се посъветвам с Бил относно своите проблеми, мисълта, че бих могъл да го изложа на опасност, никак не ми харесваше. Освен това, макар че денят едва започваше, а срещата беше насрочена чак за вечерта, не ми оставаше кой знае колко време, за да измисля нещо. Щеше да бъде глупаво от моя страна да изчезна точно сега. Далеч по-добре щеше да е да изчакам до часа на срещата. Така щях да мога да държа нещата тук под око и да защитя Бил, ако нещо се случеше…

Изведнъж ме завладя едно видение — Бил пише бележката под дулото на пистолета и после бива отведен като заложник, за да могат след това да ме притиснат да отговоря на някои въпроси.

Хукнах към кухнята и се обадих в офиса му. Неговият секретар, Харас Крейпър, вдигна на второто иззвъняване.

— Здравейте, обажда се Мърл Кори — казах аз. — Мистър Рот там ли е?

— Да — отвърна секретарят, — но точно в момента разговаря с клиент. Дали няма да е възможно той да ви се обади след това?

— Не, няма нужда — казах аз, — и без друго ще се видим по-късно. Не го притеснявайте. Благодаря ви.

Налях си още една чаша кафе и се върнах на верандата. Подобни ситуации много ме изнервят. Реших, че ако довечера всичко не тръгне с краката нагоре, веднага след това ще си тръгна.

Една фигура се появи иззад ъгъла на къщата.

— Здрасти, Мърл.

Беше Джордж Хансен. Фракир трепна едва доловимо, като че ли първо се канеше да ме предупреди, но след това прецени, че не си струва. Странно. И необичайно.

— Здрасти, Джордж. Как си днес?

— Не мога да се оплача. Мистър Рот вътре ли е?

— Боя се, че не. Наложи му се да отиде до градчето за известно време. Предполагам, че ще се върне за обяд или малко по-късно.

— О. Преди няколко дни ме помоли да намина, когато съм свободен. Трябвало да се свърши някаква работа.

Той се приближи и опря крака си на първото стъпало.

Аз поклатих глава.

— Не мога да ти помогна. Нищо подобно не ми е споменавал. Май ще трябва да минеш по-късно.

Той кимна, измъкна цигарите си, изтегли една и я запали. После отново затъкна кутията в навития ръкав. Този път фланелката беше на „Пинк Флойд“.

— Как се чувстваш тук? — попита той.

— Чудесно. Ще пийнеш ли чаша кафе?

— Стига да няма проблем.

Станах и тръгнах към кухнята.

— С малко сметана и захар — извика той след мен.

Когато се върнах с неговото кафе, той вече се беше настанил на един от другите столове на верандата.

— Благодаря.

Джордж отпи от чашата си и каза:

— Знам, че баща ти се казваше Карл, а не Сам, въпреки че на мистър Рот май му изневери паметта.

— Или езикът.

Той се засмя.

Имаше нещо особено в начина, по който говореше. Почти можех да се закълна, че именно той ми се бе обадил вчера вечерта, и все пак гласът на Джордж беше някак по-овладян и говореше по-бавно, сякаш за да не ми даде възможността да се уверя напълно. Но не приликата между двата гласа ме притесняваше.

— Баща ти беше пенсиониран офицер от армията, нали така? И нещо като правителствен съветник?

— Да.

— А къде е сега?

— Пътува доста. Зад граница.

— Дали ще го срещнеш, докато трае твоето пътуване?

— Надявам се.

— Би било хубаво — каза той, смукна от цигарата си и отпи глътка кафе. — Ах, мястото си го бива.

След това изведнъж подхвърли:

— Не си спомням да съм те виждал тук. Май не си живял с баща си, а?

— Не. Израснах при майка си и при някои мои роднини.

— Сигурно доста далеч оттук, а?

Кимнах.

— Зад граница.

— Как се казваше тя?

Замалко да му кажа истината. И аз не знам защо. Все пак успях да кажа „Дороти“ в последния момент.

Погледнах го точно в мига, в който той сви устни. Беше следил за реакцията ми.

— Защо питаш? — казах аз.

— Без особена причина. Сигурно любопитството е в кръвта ми. Майка ми беше местната клюкарка.

Засмя се и глътна от кафето.

— Ще останеш ли за по-дълго? — попита след това.

— Още не знам със сигурност, но вероятно няма да е за много дълго.

— Е, дано си изкараш приятно тук. — Той допи кафето си, остави празната чаша на перилата, стана и се протегна. — Беше ми приятно да си поприказваме.

По средата на стълбището спря и се обърна.

— Имам чувството, че ще стигнеш далеч — каза Джордж. — Желая ти късмет.

— Може би ти също — казах аз. — Добре се оправяш с приказките.

— Благодаря ти за кафето. Пак ще се видим.

— Да.

Той зави зад ъгъла и се изгуби от погледа ми. Просто не знаех какво да си мисля за него и след поредния опит да стигна до заключение се отказах. Когато липсват емоциите, здравият разум лесно подгъва крак.

Тъкмо си бях приготвил сандвич, когато Бил се прибра, и аз подхванах още един. Докато се занимавах с него, той отиде да се преоблече.

— Уж трябваше да го давам по-ваканционно тоя месец — каза Бил, докато хапваше, — но нали ми е стар клиент, пък и проблемът му не търпеше отлагане. Наложи се да прескоча до офиса. Какво ще кажеш, ако тази сутрин пак се поразходим край потока, но този път в другата посока?

— Дадено.

Докато се разхождахме из полето, аз му разказах за посещението на Джордж.

— Ами — каза той, — за никаква работа не съм му споменавал.

— С други думи…

— Явно е искал да се срещне с теб. Едва ли му е било трудно да забележи от тяхната къща как излизам.

— Де да знаех какво точно иска.

— Ако е толкова важно, той сам ще ти каже рано или късно.

— Да, но времето тече — казах аз. — Реших да си тръгна утре сутринта, а не е изключено да го сторя още тази вечер.

— Защо?

Продължихме да вървим надолу край потока, а аз му разказах за снощната бележка и за срещата. Обясних му също какво мисля за възможността да го изложа на нечий пряк или неволен прицел.

— Може и да не е чак толкова сериозно — започна той.

— Вече съм решил, Бил. Мразя да претупвам нещата, а и не бяхме се виждали от толкова време. Но как бих могъл да предположа, че събитията ще се развият така? Предполагам, разбираш, че с мен ще си тръгнат и неприятностите.

— Сигурно е така, но…

Продължихме още известно време в същия дух, без да спираме да вървим. След това изведнъж зарязахме темата и се върнахме на безплодните опити да открием ключ към моите загадки. Аз поглеждах от време на време назад, но така и не видях никого. На няколко пъти нещо прошумоляваше в храстите на отсрещния бряг, но това можеше съвсем спокойно да е някое животно, подплашено от гласовете ни.

Бяхме се разхождали малко повече от час, когато ми се стори, че някой е взел в ръка моята Карта. Замръзнах.

Бил спря и се обърна към мен.

— Какво…

Вдигнах ръка.

— Задгранично обаждане.

Миг по-късно усетих първите признаци на контакта. Освен това чух още веднъж шумоленето в храстите на отсрещния бряг.

— Мерлин.

Гласът на Рандъм ме викаше. Няколко секунди по-късно го видях, седнал зад бюрото си в библиотеката на Амбър.

— Да? — отвърнах му аз.

Образът му придоби плътност, стана напълно реален, сякаш го виждах през отворената врата на съседна стая. Все още възприемах част от заобикалящата ме реалност, макар тя да бе започнала да става някак далечна. Успях да видя как Джордж Хансен се измъква от храстите и тръгва към нас през потока, вперил поглед в мен.

— Искам те в Амбър и то веднага — заяви Рандъм.

Джордж вече бе нагазил във водата.

Рандъм вдигна ръката си и я протегна към мен.

— Идвай — каза той.

По това време светът вече се бе размазал около мен и аз само чух Джордж да вика: — „Спри! Чакай! Трябва да дойда с…“

Пресегнах се и хванах рамото на Бил.

— Не мога да те оставя тук с този откачалник — казах аз. — Хайде!

С другата си ръка стиснах тази на Рандъм.

— Готов съм — казах аз и пристъпих напред.

— Спрете! — изкрещя Джордж.

— Върви по дяволите — отвърнах му аз и го оставих да сграбчи дъгата, последвала нашето изчезване.

Глава 7

Когато се озовахме в библиотеката, Рандъм ни изгледа озадачено. Изправи се и въпреки това си остана по-нисък и от двама ни. Веднага след това прехвърли вниманието изцяло върху Бил.

— Мерлин, кой е този човек? — попита той.

— Адвокатът на семейството Бил Рот — казах аз. — Преди винаги сте ползвали неговите услуги чрез посредници. Мислех, че може би ще искаш да…

Бил тъкмо се канеше да падне на коляно и вече бе промълвил „Ваше Величество“, но Рандъм го хвана за раменете.

— Я зарежи тия глупости — каза той. — Не сме на прием. — После стисна ръката му и добави: — Наричай ме Рандъм. Винаги съм искал да ти благодаря лично за работата, която свърши по оня договор. Но така и не успях да намеря време за това. Радвам се да те видя тук.

Никога досега не бях виждал Бил онемял, но сега той просто оглеждаше втрещено ту Рандъм, ту стаята, ту далечната кула, която се виждаше през прозореца.

Няколко секунди по-късно го чух да промълвява едва-едва: — „За мен е истинска…“

— Дали не ми се е сторило, че някой се хвърли към вас? — ме попита Рандъм, прокарвайки ръка през непокорната си кестенява коса. — Освен това съм сигурен, че последните ти думи не бяха отправени към мен.

— Имаме си малък проблем — отговорих му аз. — Това е истинската причина да доведа Бил тук. Накратко, някой се опитва да ме убие и…

Рандъм вдигна ръка.

— Спести ми подробностите. Искам да чуя абсолютно всичко, но… нека това да стане по-късно. И без друго в момента са ми се струпали малко повече гадости от обикновено, а не е изключено и твоите проблеми да са свързани с тях. Остави ме да поема глътка въздух.

Едва сега забелязах, че някои от бръчките по иначе забележително младоликото му лице са се задълбочили. Бързо се досетих, че вероятно е сериозно притиснат.

— За какво става въпрос? — попитах аз.

— Кейн е мъртъв. Бил е убит — отвърна ми той. — Тази сутрин.

— Как е станало?

— Той беше на сянката Дейга — далечно пристанище, с което поддържаме търговски връзки. Беше отишъл там с Жерар за подновяването на един стар търговски договор. Простреляли са го в сърцето. Умрял е веднага.

— Стрела значи?

— Стрела ли?! Нищо подобно! Снайперист, на един от близките покриви. Успял е да се измъкне.

— Мислех, че тук барутът е неизползваем.

Рандъм обърна нагоре длани в красноречив жест.

— Дейга може би е достатъчно навътре в Сенките, за да прави изключение. Никой не си спомня да е правил подобни опити там. Освен това не забравяй, че баща ти успя да открие съставка, която да замести барута дори в Амбър.

— Вярно. Почти бях забравил за това.

— Както и да е. Погребението е утре и…

— Бил! Мерлин!

Моята леля Флора, която навремето бе отхвърлила многобройните предложения на Росети, едно от които — да му позира, влезе в стаята. Висока, стройна и бляскава, тя се втурна към нас и целуна Бил по бузата. Не го бях виждал да се изчервява. Аз също отнесох една целувка, която не успя да ме разчувства чак толкова, тъй като не бях забравил, че някога леля Флора бе изпълнявала ролята на тъмничар на баща ми.

— Кога пристигнахте? — Гласът й също си го биваше.

— Току-що — отговорих й аз.

Флора протегна ръце към нас с намерението да ни отведе.

— Флора! — Това беше Рандъм.

— Да, братко?

— Можеш да покажеш на мистър Рот всички забележителности наоколо, но държа Мерлин да остане с мен за известно време.

Тя леко се нацупи за секунда и после пусна ръката ми.

— Е, сега вече си наясно какво значи монархически деспотизъм — обясни тя на Бил. — Властта опорочава хората.

— Аз си бях опорочен още преди да имам каквато и да е власт — каза Рандъм. — Освен това, винаги е по-добре да си богат и здрав… Имаш позволението ми да напуснеш, сестро.

Флора промърмори едно „хм“ и отведе Бил.

— Тук винаги е по-спокойно, когато тя си намери нов любовник някъде из Сенките — отбеляза Рандъм. — За съжаление, тази година Флора ще прекара тук по-хубавата част от годината.

Кимнах с разбиране.

Рандъм ми посочи едно кресло. Аз седнах, а той отиде до другия край на кабинета си.

— Вино?

— Не бих отказал — отвърнах му аз.

Той напълни две чаши, подаде ми едната и седна на едно кресло вляво от мен.

— Някой е стрелял и по Блийс — каза Рандъм. — Днес следобед, на друга Сянка. Улучил го е, но раната не е сериозна. И този стрелец се е измъкнал. Блийс беше на визита в приятелски настроено кралство.

— Предполагаш, че стрелецът е един и същ?

— Убеден съм. Наоколо никога не са се размотавали пушки, а сега изведнъж се появяват две. Трябва да е бил пак той. Или поне е принадлежал към същия заговор.

— Някакви догадки?

Рандъм поклати глава и опита виното.

— Исках да поговорим насаме — каза той, — и то преди някой от другите да се е добрал до теб. Има две неща, с които искам да си запознат.

Отпих от виното си и зачаках.

— Първото от тях е, че ситуацията наистина ме плаши. Опитът за покушение срещу Блийс говори, че едва ли става въпрос за разчистване на сметки с Кейн. Явно някой ни има зъб, ако не на всички, то поне на някои от нас. А сега разбирам, че са се опитали да убият и теб.

— Не съм съвсем сигурен, че има връзка между…

— Аз също. Но едно от възможните обяснения никак не ми харесва. Ужасно се боя, че един или няколко от нас могат да стоят зад това.

— Но защо?

Рандъм се загледа смръщено в бокала си.

— Векове наред в това семейство отмъщението е било начин да се разрешат личните конфликти. То не винаги е включвало убийство, макар това да е била една от основните алтернативи, но интригите винаги са били неизменна част от него. Мнозина не са се колебали да потъпчат достойнството на противника си, да го поставят в неизгодна позиция, да го прогонят в изгнание и дори да го осакатят, ако в замяна на това са можели да получат и най-незначително преимущество. А в споровете за трона всички скрупули са отивали по дяволите. Когато поех тази корона, за която никога не съм се натискал, аз си мислех, че нещата до голяма степен са се уталожили. Нямах сериозни причини да си отмъщавам на когото и да било и затова опитах да бъда справедлив към всички. Добре знам колко са докачливи братята и сестрите ми. И все пак мисля, че причината за това, което става сега не съм аз или пък тронът. Никой от другите напоследък не ме е гледал с лошо око. Бях останал с впечатлението, че всички са решили, че ще изберат по-малкото зло, ако се съгласят да се поддържаме взаимно. Не, не вярвам, че някой от тях се е разпалил дотам, че да пожелае короната. След коронясването ми бях свидетел по-скоро на разбиране и добра воля от тяхна страна. И все пак се чудя дали добре познатата семейна черта не е взела отново връх и някой от семейството не се е заел да урежда старите си сметки. Никак не ми се ще отново да заживеем сред подозрение, прекомерна предпазливост, измами, недоверие и двуличие. Това ни прави слаби, а винаги съществува възможността за заплаха отвън, срещу която трябва да сме единни. Естествено, говорих с всеки един от тях и всички те се заклеха, че не знаят нищо за някакви нови сплетни, интриги или отмъщения. И все пак усещам, че това ги направи подозрителни един към друг. Подозрението е станало неделима част от всички нас. Не ми е чак толкова трудно да си представя как някой от другите си припомня за старата си вражда с Кейн, независимо от факта, че той спаси задниците на всички ни, като навремето извади Бранд от играта. Същото важи и за Блийс. С две думи — всеки от нас би могъл да таи по нещо срещу кой да е от останалите.

— Затова ти искаш да откриеш убиеца бързо, преди да е навредил още повече на отношенията в семейството?

— Точно така. Нямам нужда от всички тези заяждания и от това недоверие. Омразата от миналото е толкова близко до повърхността, че дори най-дребното неразбирателство би я накарало да се покаже отново на бял свят. Тогава насилието ще се окаже неизбежно.

— Мислиш ли, че наистина би могъл да бъде някой от семейството?

— По дяволите, та нали и аз съм точно като тях. Недоверието се е превърнало в мой безусловен рефлекс. Не е изключено да е някой от тях, но засега не разполагам и с най-малкото доказателство за нещо подобно.

— Кой друг би могъл да бъде?

Рандъм прехвърли десния си крак върху левия и после пак стъпи с него на пода. След това отпи от виното си.

— Мътните да го вземат! Враговете ни са безбройни, но повечето от тях не могат да съберат нужния кураж. Знаят добре каква награда ги очаква, щом ги открием.

Скръсти ръце зад тила си и се загледа в лавиците с книги.

— Не знам дори как да ти го кажа — каза той след известно време, — но трябва да го направя.

Аз зачаках отново. Малко след това той каза бързо:

— Говори се, че зад всичко стои Коруин, но аз не вярвам в това.

— Не може да бъде — промълвих аз.

— Казах ти, че не го вярвам. Твоят баща значи много за мен.

— А какво би могло да накара някой от другите да повярва в нещо подобно?

— Носеха се слухове, че Коруин е полудял. Чувал си за тях. Ами ако той се е върнал към някое състояние на съзнанието си отпреди време? Някога Коруин не изпитваше кой знае колко светли чувства към Кейн, Блийс, или към когото и да е от нас. Ето за това именно се говори.

— Не мога да го повярвам.

— Просто исках да знаеш, че подобни съмнения също се мотаят наоколо.

— Нека само да опитат да ги размотаят и около мен.

Рандъм въздъхна.

— Само не започвай и ти. Моля те. Всички са изнервени. Не им драскай кибрита.

Пийнах от виното си.

— Да, прав си — казах след това.

— Сега съм готов да чуя и твоята история. Давай, усложни живота ми още малко.

Разказах всичко още веднъж. Отне ми доста време и когато привърших, навън вече се смрачаваше. Рандъм ме прекъсваше само за някои доуточнения и не ме спираше като Бил на всеки по-интересен детайл.

След като приключих, той стана и запали няколко светилника. Почти можех да чуя как мислите се гонят из главата му.

Накрая Рандъм каза:

— Е, успя да ме изненадаш с тоя Люк. Нямам и най-малката представа кой би могъл да бъде той. Дамата с вледеняващата целувка също ме притеснява малко. Май че съм чувал нещо за подобни същества, но така и не можах да си спомня при какви обстоятелства. Но ще се сетя. Искам да науча нещо повече и за този твой „дяволски чекрък“. Нещо в него ме тревожи.

— Дадено — казах аз, — но преди това се сещам за още нещо, което трябва да ти кажа.

— Слушам те.

— Разказах ти за всичко почти по начина, по който го представих и на Бил. Но има и още нещо, за което не му споменах, тъй като тогава ми се стори маловажно. Всъщност за малко въобще да забравя за него в светлината на останалите събития. Добре, че тия истории със снайперистите ме подсетиха за заместителя на барута, който Коруин е открил навремето.

— Повярвай ми, всички си спомнят за него.

— Бях забравил за двата патрона, които нося в джоба си. Открих ги в развалините на къщата, където беше ателието на Мелман.

— И?

— В тях няма барут. Пълни са с някакъв розов прах, който дори не гори на сянката Земя…

Изрових единия от патроните.

— Прилича ми на 30-ти калибър — каза Рандъм.

— И аз така предполагам.

Той стана, отиде до стената и дръпна някакъв плетен шнур, който висеше до една от отрупаните с книги стени.

Когато понечи да седне отново в креслото си, на вратата се почука и той извика:

— Влез.

В стаята влезе млад, русокос слуга, облечен с ливрея.

— Добър рефлекс — каза Рандъм.

Мъжът погледна учудено.

— Ваше величество, не разбирам…

— Какво толкова има за разбиране? Аз позвъних и ти влезе.

— Сир, аз не съм на служба във Вашите покои. Изпратен съм да Ви съобщя, че вечерята е готова и всички очакват Вашето благоволение.

— А-а. Кажи им, че ще дойда след малко. Веднага щом поговоря със слугата, когото извиках.

— Много добре, сир.

Мъжът се поклони бързо и се измъкна с гръб към вратата.

— Тъкмо си бях помислил, че е твърде хубаво, за да е истина — промърмори Рандъм.

Малко след това се появи друг слуга — по-възрастен и не чак толкова натруфен.

— Ролф, я изтичай до оръжейната — каза Рандъм. — Кажи на офицера, който е на служба в момента, да се разрови из колекцията от пушки, с които Коруин се появи при Колвир в деня, когато умря Ерик. Да види дали няма да може да ми открие някоя по-запазена карабина 30-ти калибър. Нека да я почисти и да ти я даде.

— 30-ти калибър, нали така, сир?

— Точно така.

Ралф излезе. Рандъм стана и се протегна. После прибра в джоба си патрона, който му бях дал, и посочи към вратата.

— Да вървим да хапнем.

— Добра идея.

На масата бяхме общо осем — Рандъм, Жерар, Бил, Мартин — когото бяха извикали малко преди това, Джулиан — пристигнал току-що от Ардън, Файона — която също се бе появила преди броени минути от някакво далечно място, и аз. Бенедикт трябваше да пристигне на следващата сутрин, а Луела — по-късно тази вечер.

Седях от лявата страна на Рандъм, а Мартин от дясната. Не бях виждал Мартин от доста време и бях любопитен какво е правил напоследък. Но атмосферата не предразполагаше към разговори. Щом някой заговореше, всички останали тутакси се заслушваха в думите му с необичайно внимание, далеч надхвърлящо изискванията на обикновената учтивост. Това адски ме изнервяше. Явно Рандъм се чувстваше по същия начин, защото по едно време изпрати да повикат Дропа МаПанц, придворния шут, за да запълва тягостните, мълчаливи паузи.

Дропа доста се поизпоти в началото. Първият му номер беше жонглиране с парченца от нашата вечеря, които той успя да излапа без да спре да ги подхвърля дори за миг, след което избърса устата си с нечия салфетка и обиди всички ни, един по един. Щом видя, че не постига нужния ефект, Дропа мигновено премина на старата, но изпитана програма, която ми се стори доста смешна.

Бил, който седеше до мен, изкоментира тихичко:

— Знам достатъчно Тари, за да схвана повечето от шегите, но те страшно ми напомнят за Джордж Карлин! Как…

— О, винаги щом майтапите на Дропа започнат да губят от свежестта си, Рандъм веднага го изпраща из разни клубове в Сенките — обясних аз, — за да събере нов материал. Разбрах, че честичко пътувал до Вегас. Дори понякога Рандъм го придружавал, за да поиграе на карти.

След известно време Дропа успя да разсмее всички и това разведри леко атмосферата. Веднага щом той се изниза, за да си пийне, стана възможно да поговориш с някой от останалите, без това да те превърне в център на общото внимание и постепенно всеки се заприказва с някого. Няколко минути по-късно една масивна ръка премина зад гърба на Бил и легна на рамото ми. Жерар се бе облегнал на стола и се беше обърнал към мен.

— Мерлин — каза той, — радвам се да те видя отново. Виж, бих искал да разменя няколко думи с теб насаме, веднага щом намериш малко време за това.

— Разбира се — казах аз, — но аз и Рандъм трябва първо да проверим нещо.

— Щом намериш време — повтори Жерар.

Не бяха минали и десетина секунди, когато се почувствах така, сякаш някой се опитваше да се свърже с мен чрез моята карта.

„Мерлин!“

Беше Файона. Но тя седеше в другия край на масата…

И въпреки това образът се изясни и аз и отговорих — „Да?“, след което погледнах към нейното място. Тя беше свела поглед към кърпичката си, но после погледна към мен, усмихна се и ми кимна.

Едновременно с това, в съзнанието ми все така присъстваше мисловният й образ, който ми заговори. „Не обичам да повишавам глас по ред причини. Сигурна съм, че след вечеря ще бъдеш доста зает, и затова исках просто да ти кажа, че трябва да се поразходим заедно, или да прескочим до някое от езерата, или да се прехвърлим с Картите до Кабра, или да разгледаме Лабиринта възможно най-скоро. Надявам се, че ме разбра?“

— Разбрах те — казах аз.

„Чудесно.“

Контактът прекъсна и когато погледнах към Файона, тя вече беше прибрала кърпичката и изучаваше чинията си.

Рандъм не се помая и за миг след като довърши десерта си. Стана, пожела лека нощ на всички и махна на мен и Мартин да го последваме.

На излизане Джулиан ме докосна, като се опита да си придаде почти открито зловещ вид и почти успя да го постигне.

— Трябва да пояздим заедно из Ардън — каза той, — и то скоро.

— Чудесна идея — казах му аз. — Ще ти се обадя.

Напуснахме трапезарията. Флора ме спипа в коридора. Пак бе помъкнала Бил на буксир.

— Мини през моята стая да пийнем по нещо за приспиване, преди да си легнеш — каза тя. — Или пък ела утре сутрин за чая.

— Благодаря ти за поканата — отговорих й аз. — Непременно ще се видим. Кога точно, зависи само от това, как ще се подредят нещата.

Тя кимна и ме нокаутира с една от своите усмивки, които бяха предизвикали безброй дуели и няколко Балкански кризи в миналото. След това всеки пое в своята посока.

Докато се изкачвахме по стълбището към библиотеката, Рандъм попита:

— Всички ли се разписаха?

— В какъв смисъл? — попитах аз.

— Успя ли всеки един от тях да си уреди среща с теб?

— Ами, по-скоро направихме няколко уговорки. Всъщност да.

Рандъм се засмя.

— Не си губят времето, а? Така ще успееш да събереш пълна колекция от роднински сръдни и подозрения. Някои от тях впоследствие биха могли да ти свършат добра работа. Явно всички са се разтичали да си търсят съюзници и са преценили, че ти си доста удачен вариант.

— Аз и без друго исках да посетя всеки един от тях. Жалко само, че ще трябва да стане по този начин.

След като изкачихме стълбите, Рандъм ни махна с ръка. Завихме по коридора и се запътихме към библиотеката.

— Къде отиваме? — попита Мартин.

Той приличаше доста на Рандъм, но видът му не беше чак толкова лукав и освен това беше малко по-висок от баща си.

— Да вземем една карабина — каза Рандъм.

— А? Защо?

— Искам да изпробвам патроните, които Мерлин ми донесе. Ако успеем да ги изстреляме, това ще значи, че животът ни току-що се е усложнил допълнително.

Влязохме в библиотеката. Светилниците все още горяха.

Карабината беше подпряна в ъгъла. Рандъм отиде до нея, изрови патрона от джоба си и го зареди.

— Е, върху какво да я изпробваме?

После отстъпи назад и се огледа из стаята.

— А-ха, точно каквото ми трябваше!

Намести приклада до рамото си, прицели се в една броня в другия край на библиотеката и натисна спусъка. Последва трясък и звън на метал. Бронята се разклати.

— Мътните го взели! — каза Рандъм. — Гръмна! В името на Еднорога, защо точно аз? Нали се опитвам да управлявам в мир?!

— Може ли да опитам и аз, татко? — попита Мартин. — Винаги ми се е искало да го направя.

— Защо не? — каза Рандъм. — Мерлин, нали у теб има още няколко патрона?

— Да — казах аз, потърсих ги из джобовете си, измъкнах останалите два и ги подадох на Рандъм. — Единият от тях може и да не гръмне. Забравих кой точно беше.

— Добре.

Рандъм взе и двата и зареди единия от тях. После подаде оръжието на Мартин и започна да му обяснява как се борави с него. От коридора долетяха първите признаци за вдигнатата тревога.

— На път сме да вдигнем цялата охрана на двореца на крак — отбелязах аз.

— Чудесно — каза Рандъм, докато Мартин вдигаше пушката, за да се прицели. — Малко неподправена тръпка от време на време хич няма да им навреди.

Карабината изръмжа, а бронята звънна за втори път. Изуменият Мартин бързо върна оръжието на баща си. Рандъм погледна последния патрон и каза:

— Какво пък толкова! — След това зареди и него в магазина и натисна спусъка без да се колебае.

Последва поредното иззвъняване на бронята, плюс звука от рикошета.

— Май съм си объркал призванието — отбеляза Рандъм.

След като Рандъм благодари на стражите за тяхната бдителност и добрата реакция на тренировъчната тревога, а аз дочух някой да мърмори, че кралят май си е сръбнал повечко, тримата се върнахме в библиотеката.

— Намерих третия патрон в джоба на Люк — отвърнах аз на въпроса, който ми зададе Рандъм, и се впуснах да обяснявам подробностите.

— Не мога да си позволя да остана повече в неведение относно Люк Рейнард — каза той накрая. — Как си обясняваш факта, че успях да изстрелям и третия патрон?

— На горните два етажа в сградата, която изгоря — започнах аз, — живееше Мелман, който се опита да ме принесе в жертва. Първите два етажа бяха заети от „Брутус Сторидж Къмпани“. Тази фирма очевидно е складирала патрони от тоя тип. Люк призна, че се е познавал с Мелман. Не съм и предполагал, че може да има каквото и да е връзка между „Брутус“ и патроните. Дори фактът, че са били на склад в същата сграда, ми дойде в повече.

— Ако някой се е захванал да произвежда тези патрони в такива количества, че да му е необходим склад за тях, значи здравата сме загазили — каза Рандъм. — Искам да знам кой е собственикът на къщата и кой я е наел.

— Едва ли ще е толкова трудно да се провери.

— Кого да пратя там с тази задача? — замисли се той. След това щракна с пръсти и се усмихна. — Да позволим на Флора да направи една огромна услуга на короната.

— Вдъхновяваща идея — казах аз.

Мартин се усмихна на забележката ми и поклати глава.

— Боя се, че не разбирам какво всъщност става — ни каза той, — а не бих искал да е така.

— Ето какво ще направим — каза Рандъм. — Аз ще отида да възложа на Флора новата й мисия, а в това време ти го въведи в играта. Флора може да тръгне веднага след погребението.

— Добре — казах аз, докато Рандъм излизаше от стаята, и се захванах за пореден път да си кажа рецитацията, като внесох някои нови редакции, за да я направя възможно най-кратка.

Мартин не беше осенен от някакви нови проникновения, нито пък разполагаше с кой знае каква информация, точно както бях предполагал. Беше прекарал последните няколко години в по-пасторална атмосфера, както научих от самия него. От разказа му останах с впечатлението, че си пада повече по провинцията, отколкото по големите градове.

— Мерлин — каза той, — трябваше по-рано да разкажеш в Амбър за цялата каша. Това засяга всички ни.

А Царството на Хаоса? — зачудих се аз. Дали тези патрони биха свършили работа и там? Но нали засега мишените бяха само Кейн и Блийс? Никой не ме бе извикал във Владенията, за да ми разкаже за някакви скорошни инциденти. И все пак… може би щеше да се наложи в един определен момент да запозная и другите си роднини със ситуацията.

— Само преди няколко дни всичко беше далеч по-просто — отговорих аз, — а след това събитията се развиха прекалено бързо и аз бях твърде зает с тях, за да го направя.

— Но през всичките тези години… нали и преди са се опитвали да те убият…

— Не мога да се обаждам в къщи всеки път, когато някой ме настъпи на улицата. Никой от нас не го прави. Пък и през цялото време не виждах никаква връзка между отделните опити.

Въпреки това, разбирах, че Мартин е абсолютно прав. За мой късмет в този момент се върна Рандъм.

— Не успях да я убедя, че тази мисия ще е чест за нея — каза той, — но се съгласи да замине.

Известно време си говорихме на по-общи теми, като например с какво сме се занимавали през последните няколко години. Спомних си, че Рандъм бе проявил интерес към Дяволския чекрък и затова му споменах за него, но той тутакси смени темата и аз реших, че предпочита да поговорим за проекта на четири очи. Малко след това Мартин започна да се прозява и примерът му се оказа доста заразителен. Рандъм реши, че е време да ни пожелае лека нощ и извика прислужника, за да ме заведе до стаята ми.

Помолих слугата, който се казваше Дик, да ми намери нещо за рисуване. Бяха му необходими около десет минути, за да ме снабди с всичко необходимо.

Обратният път до Земята беше дълъг и труден, а аз се чувствах изморен. Затова седнах зад една маса и се заех със зографисването на Карта на бара в кънтри-клуба, където Бил ме беше завел предишната вечер. Работих около двайсетина минути, преди да постигна нещо задоволително добро.

Сега трябваше да отчета и времевата разлика. Съотношението 2,5 към 1 между Амбър и Сянката, която бях обитавал доскоро, беше резултат от доста груби изчисления, затова не беше изключено вече да съм пропуснал срещата си с безименния телефонен терорист.

Разчистих масата и оставих на нея само Картата. Изправих се.

На вратата ми се почука. Мисълта да не отговарям доста ме изкуши, но любопитството ми надделя. Прекосих стаята, махнах резето и отворих вратата.

Там стоеше Файона с коса, разпусната за разнообразие. Беше облякла ефектна вечерна рокля в зелено, на която бе забола малка игла със скъпоценен камък, пасващ безупречно на косата й.

— Почувствах, че използваш някои определени сили — обясни тя, — а не ми се искаше да ти се случи нещо преди да сме си поговорили. Мога ли да вляза?

— Разбира се — казах аз и отстъпих встрани. — Но разполагам с малко време.

— Знам и може би ще ти бъда от полза.

— Как? — попитах аз, докато затварях вратата.

Файона огледа стаята, погледът й се спря на Картата, която току-що бях завършил, после дръпна резето и отиде до масата.

— Доста добре си се справил — отбеляза тя, изучавайки моето произведение. — Значи натам си се запътил? Къде е това място?

— Това е барът на кънтри-клуба в градчето, откъдето пристигнах — отвърнах й аз. — Трябва да се срещна там с някакъв непознат в десет часа местно време. Надявам се да науча от него кой се опитва да ме убие и защо, както и да получа известна информация за някои други мои проблеми.

— Върви — каза тя, — но остави Картата тук. Така ще мога да ви наблюдавам и да ти помогна, ако се наложи.

Протегнах се и стиснах ръката й. После застанах до масата и фокусирах вниманието си.

След няколко мига сцената стана цветна и доби дълбочина. Аз се потопих в появилите се детайли и цялата картина се приближи към мен, разрасна се и започна да измества обстановката, която ме бе обкръжавала допреди малко. Погледът ми се плъзна по стената вдясно от бара, където бях запомнил, че се намира часовникът…

9:48. Не бих могъл и да си мечтая за по-добро попадение.

Вече различавах посетителите, чувах гласовете им.

Заоглеждах се за най-подходящото място за моето пристигане. Всъщност в десния край на бара, близо до онзи часовник, нямаше никой. Добре…

Вече бях там. Опитвах се да изглеждам така, сякаш през цялото време съм си бил там. Трима от посетителите се загледаха в мен. Усмихнах се и им кимнах. Бил ме бе запознал с единия от мъжете предишната вечер. Другия също ми бе познат по физиономия, но с него не бяхме разговаряли. И двамата отвърнаха на кимването ми, което успя да убеди третия мъж, че всичко е наред и той тутакси се обърна към жената, до която беше седнал.

Не след дълго се появи и барманът. Той явно също ме позна, защото ме попита дали и Бил е с мен.

Получих от него поисканата бира, оттеглих се с нея на най-затънтената маса и гушнах халбата, опрял гръб на стената. От време на време хвърлях по един поглед на часовника и оглеждах двата входа на помещението. Ако се напрегнех, сигурно щях да усетя присъствието на Файона.

Десетият час на вечерта дойде и отплува. Същото сториха и някои от членовете на клуба. Никой от тях не прояви особен интерес към мен, докато моето внимание бе привлечено от една млада дама със светла коса и профил, изящен като орнамент на елински капител. Дотук със сравненията, защото едва ли някой е виждал капител да се усмихва, а дамата ми се усмихна още на втория път, когато очите ни се срещнаха, и веднага след това отмести погледа си в друга посока. Проклятие, помислих си аз, защо трябваше точно сега да съм затънал до гуша в проблемите си? При други обстоятелства щях да допия бирата си, да отида до бара за втора, там щяхме да си разменим няколко стандартни реплики, след което щях да я попитам дали не би искала да седне при мен. Всъщност…

Погледнах към часовника.

10:20.

Колко време още трябваше да отпусна на загадъчния непознат? Дали не трябваше просто да реша, че това е бил Джордж Хансен, който вероятно нямаше да дойде, тъй като вече ме бе видял да изчезвам. Освен това търпението на дамата сигурно в даден момент щеше да се изчерпи.

Изръмжах тихичко. Тук си по работа, казах си. Погледът се плъзна по тънката й талия, по заоблените й бедра, изправените й рамене…

10:25.

Забелязах, че халбата ми е празна. Отправих се към бара, за да презаредя. Там, изпълнен с чувство за дълг, се загледах в покачващото се ниво на тъмната течност.

— Видях ви да седите там. Очаквате ли някого? — чух да ми казва тя.

Долових силното ухание на непознат парфюм.

— Да — казах аз. — Но вече почвам да си мисля, че съм дошъл напразно.

— И аз имам подобен проблем — каза тя и аз се обърнах към нея. Отново ми се усмихваше. — Можем да почакаме заедно.

— Да седнем тогава на моята маса — казах аз. — С вас времето ще мине далеч по-леко.

Тя взе питието си от бара и ме последва.

— Казвам се Мърл Кори — й казах аз, веднага щом седнахме.

— Аз съм Мег Девлин. Не съм ви виждала преди тук.

— Гостувам на един приятел. Но не и вие, предполагам?

Тя поклати леко глава.

— Боя се, че сте прав. Живея в новия комплекс на няколко мили оттук нагоре по пътя.

Кимнах така, сякаш се сещах къде се намира мястото.

— А вие откъде сте? — пожела да узнае тя.

— От центъра на вселената — казах аз и сприхаво добавих: — Сан Франциско.

— О, пътувам дотам доста често. С какво се занимавате?

Удържах стоически на внезапния импулс да заявя, че съм велик магьосник и описах последната си длъжност в „Гранд Дизайн“. На свой ред научих, че тя е била първо модел, после собственичка на голям магазин и накрая управителка на бутик.

Мернах за миг часовника. Беше 10:45. Тя улови погледа ми.

— Май и на двама ни са вързали тенекия — каза тя.

— Вероятно — съгласих се. — Предполагам, че трябва да им дадем последна отсрочка до единайсет, просто заради принципа.

— Сигурно сте прав.

— Вечеряхте ли?

— По-скоро закусих.

— Гладна ли сте.

— Мъничко. Да. А вие?

— А-ха. Забелязах, че някои хора се хранеха и тук. Ще проверя.

Разбрах, че можем да си поръчаме сандвичи, което и направихме, като прибавихме към тях по една салата.

— Надявам се, че предишната ви уговорка не включваше и късна вечеря — казах аз изведнъж.

— Аз поне не знам за нещо подобно, пък и вече не ме интересува — отвърна тя и опита сандвича си.

Отмина и единайсет часа. Приключих с бирата и сандвича си и вече не бях в настроение за нова халба.

— Е, поне не си пропиляхме напълно вечерта — каза тя, смачка салфетката си и я постави встрани.

Загледах се в ресниците й, защото заниманието определено си струваше. Гримът й беше или много светъл, или съвсем лек. Всъщност това беше без значение. Вече се канех да се протегна и да хвана ръката й, но тя ме изпревари.

— Какво смяташ да правиш тази вечер? — попитах аз.

— Ами, ще потанцувам, ще пийна нещо, може би ще си поприказвам с някого на лунна светлина — все наивни неща от този сорт.

— Чувам, че в съседната зала свирят нещо. Бихме могли да се разходим дотам.

— Да, бихме могли — каза тя. — И защо не?

Докато излизахме от бара, чух тихия шепот на Файона: „Мерлин! Ако напуснеш сцената, нарисувана на Картата, ще загубя връзка с теб.“

— Минутка само — отвърнах й аз.

— Моля? — обърна се към мен Мег.

— А-а… искам преди това да отида до тоалетната — казах аз.

— Добра идея. И аз ще направя същото. Ще се срещнем във фоайето след няколко минути.

В тоалетната нямаше никой, но все пак влязох в една от кабинките. Намерих Картата на Файона в един от джобовете си и след няколко секунди влязох във връзка с нея.

— Виж, Фай — казах аз. — Очевидно никой няма да дойде. Но остатъкът от вечерта започва да добива приятни очертания и не е изключено да успея да съчетая полезното с приятното. Благодаря ти все пак за помощта. Ще се прибера по-късно.

— Не знам — каза Файона. — Идеята да се усамотиш с някаква непозната не ми харесва. Не е изключено опасността за теб да не е преминала.

— Няма страшно — отвърнах й аз. — Имам си начин да разбера подобно нещо, но при нея всичко беше наред. Освен това съм сигурен, че човекът, с когото трябваше да се срещна тук, е мъж. След като ме видя да изчезвам с помощта на Картите, той се е отказал.

— И все пак това не ми харесва — каза тя.

— Вече съм голямо момче. Мога да се грижа за себе си.

— Дано да е така. Обади ми се веднага, щом се появят някакви проблеми.

— Добре, ще го направя. Лека нощ.

— Внимавай.

— Винаги внимавам.

— Лека нощ тогава.

И тя прекъсна връзката.

Няколко минути по-късно вече бяхме на дансинга. Наслаждавахме се на музиката, въртяхме се, докосвахме се. Мег си умираше да води. Какво пък, по дяволите, можех да си позволя веднъж и аз да бъда воден. До един момент дори се опитвах да бъда нащрек, но единствените опасни неща наблизо бяха оглушителната музика и неочакваните прихвания на дамите.

В единайсет и трийсет отново проверихме в бара. Там се бяха настанили няколко двойки, но от нейния обожател нямаше и помен. На мен пък никой не ми кимна. Върнахме се при музиката.

Малко след полунощ последва нова проверка със същия резултат. Седнахме на бара и аз поръчах по едно питие за последно.

— Беше чудесно — каза тя и сложи ръката си на бар-плота така, че да мога да я достигна, което и направих.

— Да — отвърнах й аз. — Иска ми се да можех да го правя по-често, но утре трябва да си тръгвам.

— Къде отиваш?

— Връщам се в центъра на вселената.

— Жалко — каза тя. — Да те закарам ли донякъде?

Кимнах.

— Дотам, където отиваш и ти.

Мег се усмихна и стисна ръката ми.

— Добре — съгласи се тя. — Да прескочим до нас, ще ти направя кафе.

Привършихме с питиетата, излязохме навън и след няколко паузи, посветени на всеотдайни прегръдки, се озовахме на паркинга. Отново се опитах да бъда внимателен, но там явно нямаше никой освен нас двамата. Колата й се оказа едно сладко малко червено порше-кабрио със спуснат гюрук.

— Пристигнахме. Искаш ли ти да караш? — попита тя.

— Не, ти карай. Аз ще се оглеждам за Конника без глава.

— Моля?

— Нощта е прекрасна, а винаги съм си мечтал да имам шофьор като теб.

Качихме се на поршето и тя го подкара. Разбира се, с доста висока скорост. Това някак се подразбираше. Пътищата бяха пусти и аз усетих как ме обзема чувство на веселие. Протегнах ръката си и изрових от сенките запалена цигара. Дръпнах си няколко пъти от нея и я захвърлих, докато профучавахме край някакъв мост. Съзерцавах съзвездията, които ми бяха станали някак близки през изминалите осем години. Поех дълбоко въздух и след това го издишах бавно. Опитах се да си дам сметка за чувствата си и осъзнах, че съм щастлив. Не се бях чувствал така от доста време.

Пред нас, между клоните на дървета, се появиха безразборно отрупани светлини. Минута по-късно завихме и аз видях вдясно от нас малък блок. Мег намали и сви в тази посока.

Паркира колата на номерираното и място, след което двамата се добрахме до входа по очертаната от добре поддържани храсти пътека. Мег отвори вратата и прекосихме фоайето, за да стигнем до асансьорите. Изкачването беше твърде кратко, а когато се озовахме в нейния апартамент, тя наистина ми приготви кафе.

Това добре, защото кафето си го биваше. Седнахме един до друг и дълго отпивахме от него. Доста дълго…

Най-накрая събитията последваха естествения си ход и малко по-късно се озовахме в спалнята, а дрехите ни се намериха на един стол до леглото. Вече се благославях, че се върнах за срещата, която всъщност не се състоя. Плътта й беше гладка, топла и разпределена по най-удачния начин на съответните места. Почувствах се притиснат в менгеме от кадифе. И това ухание на мед… Ето какъв бил парфюмът й…

Доста по-късно двамата лежахме заедно, унесени от онова упойващо състояние на отмала, за което не смятам да си хабя метафорите. Тъкмо галех косата й, когато тя се протегна, обърна леко главата си и ме погледна през притворените си очи.

— Искам да те попитам нещо — каза тя.

— Слушам те.

— Как се казваше майка ти?

Сякаш нещо бодливо се търкулна по гърба ми. И все пак исках да разбера накъде бие.

— Дара — отговорих аз.

— А баща ти?

— Коруин.

Тя се усмихна.

— Така си и знаех. Но трябваше да се убедя.

— Сега ще получа ли и аз правото на няколко въпроса? Или правилата са други?

— Ще ти спестя това усилие. Искаш да знаеш защо те попитах за имената на родителите ти.

— Удар под пояса значи?

— Извинявай — каза Мег и отмести крака си.

— Да приема ли, че техните имена означават нещо за теб?

— Ти си Мерлин — заяви тя, — Херцог на Колвир и Принц на Хаоса.

— Дявол да го вземе! — отбелязах аз. — Има ли поне един човек на тази Сянка, който да не знае името ми?! Да не са ме включили в някоя зала на славата или нещо подобно?

— Кой друг знае името ти? — попита тя бързо с широко отворени очи.

— Един мой приятел — Люк Рейнард, един мъртвец, който се казваше Дан Мартинес, вероятно един от местните жители на име Джордж Хансен и накрая още един покойник — Виктор Мелман… Защо? Тези имена говорят ли ти нещо?

— Да, най-опасен от тях е Люк Рейнард. Доведох те тук, за да те предупредя за него — в случай, че се окажеш този, за когото те мислех.

— Какво искаш да кажеш с това „в случай, че се окажеш?“

— Исках да съм сигурна, че именно ти си синът на Дара.

— Слушам предупреждението ти.

— Аз вече те предупредих. Не се доверявай на Люк Рейнард.

Седнах в леглото и подложих една възглавница зад гърба си.

— И какво иска той от мен? Колекцията ми от марки? Кредитната ми карта? Няма ли да ми сведеш малко подробности?

— Той се опита да те убие вече няколко пъти…

— Какво? И как?

— Първия път с камион, който за малко не те прегази. През следващата година…

— О, богове! Ти наистина знаеш! Кажи ми датите, датите на покушенията?

— 30-ти април, винаги на 30-ти април.

— Защо? Знаеш ли защо?

— Не.

— Мамка му. И откъде си научила за всичко това?

— Бях наоколо, отварях си очите.

— Защо не направи нещо по въпроса?

— Не можех. Не знаех кой от двама ви кой е.

— Е, този завой наистина го пропуснах, скъпа. Коя, по дяволите, си ти и каква е ролята ти в цялата история?

— Външността лъже — както при Люк, така и при мен.

От другия край на апартамента се дочу пронизително жужене.

— Господи! — каза Мег и скочи от леглото.

Последвах я. Тя отиде до вестибюла, натисна някакъв бутон, разположен до една малка решетка и каза:

— Ало?

— Скъпа, аз съм — долетя отговорът. — Прибрах се един ден по-рано. Моля те, отключи вратата отгоре. Ръцете ми са заети с цял куп пакети.

Опа-а.

Мег пусна бутона на домофона, натисна някакъв друг бутон и се обърна към мен.

— Мъжът ми. — Беше необичайно развълнувана. — Трябва да си тръгнеш веднага. Моля те! Слез по стълбището!

— Но още нищо не си ми казала!

— Казах ти достатъчно. Моля те, не ми създавай неприятности!

— Добре — казах аз и хукнах обратно към спалнята. Скочих набързо в панталона си, а маратонките обух на бос крак. Чорапите и бельото си натъпках в джобовете на панталона. Пътьом грабнах ризата си от стола.

— Хич не съм доволен — казах аз. — Ти знаеш още нещо и аз искам да разбера какво е то.

— Това ли е всичко, което искаш?

Целунах я бързо по бузата.

— Не съвсем. Ще се върна — казах аз.

— Недей — ми отвърна тя. — Няма да е същото. Ще се срещнем отново, когато му дойде времето.

Тръгнах към вратата.

— Това не ме устройва — казах аз и я отворих.

— Така трябва да стане.

— Ще видим.

Излетях в коридора, добрах се до вратата с надпис „Изход“ и я отворих. Докато слизах по стълбите надолу, успях да облека ризата си, да я закопчея и да я напъхам в панталоните си. Най-долу спрях, за да си обуя чорапите. Попригладих косата си и отворих вратата, водеща към фоайето.

Там нямаше никой. Чудесно.

Тъкмо бях излязъл от сградата и се канех да отпраша по пътеката, когато една черна лимузина спря до мен и аз чух приглушеното жужене от спускането на едно от автоматичните й стъкла. След това нещо проблесна в червено.

— Влизай, Мерлин — ми каза един познат глас.

— Файона!

Отворих вратата и се плъзнах вътре. Тръгнахме на мига.

— Е, как мина? — попита ме тя.

— В какъв смисъл?

— Тя ли се оказа човека, с който трябваше да се срещнеш в бара?

Не бях си и помислял за това, докато Фай не ме попита.

— Ами — казах аз малко по-късно, — не е изключено да е била и тя.

Тя излезе на пътя и подкара колата в посоката, от която бяхме дошли преди това.

— Какви игрички се опитваше да ти играе? — попита Файона.

— Какво ли не бих дал, за да разбера — отговорих аз.

— Разкажи ми какво стана — каза тя, — и не се стеснявай да ми спестиш някои от детайлите.

— Ами, добре — отговорих аз и разказах на Файона какво се бе случило.

Стигнахме до паркинга на кънтри-клуба, преди да бях приключил с разказа си.

— Защо се върнахме тук? — попитах аз.

— Защото оттук взех колата. Не е изключено да е на някой от приятелите на Бил. Помислих си, че ще е хубаво да я върнем.

— Значи си използвала Картата, която нарисувах?

— Да, веднага щом вие отидохте да танцувате. Наблюдавах ви за около час, предимно от верандата. Май че ти бях казала да бъдеш нащрек.

— Съжалявам, бях доста отнесен.

— Бях забравила, че по тия места не сервират абсент. Наложи се да погълна някаква маргерита.

— Съжалявам и за това. После си запалила колата по изпитания метод с жичките и си ни последвала?

— Да. Изчаках на паркинга пред сградата и запазих възможно най-периферна връзка с теб чрез твоята Карта. При най-малката опасност щях да дойда, за да ти помогна.

— Благодаря ти. Доколко периферна беше връзката?

— Не си падам по воайорството, ако за това намекваш. Но можеш да смяташ, че съм в течение на събитията.

— Има още доста подробности, за които не знаеш.

— Спести ми ги — каза тя, — засега. Има само едно нещо, което ме интересува. Дали случайно не ти се намира снимка на този Люк Рейнард?

— Мисля, че да — казах аз и се пресегнах за портфейла си. — Почти съм сигурен.

Измъкнах слиповете си от единия джоб и продължих нататък.

— Добре поне, че не носиш от ония с имитацията на леопардова кожа — отбеляза тя.

Измъкнах портфейла си и го разтворих. Файона опря ръка на рамото ми и също се надвеси над него. След известно ровичкане успях да открия една ясна, цветна снимка, на която бяхме аз и Люк на някакъв плаж, заедно с Джулия и едно момиче на име Гейл — приятелка на Люк по онова време.

Усетих как пръстите й се впиха в рамото ми и я чух да поема рязко въздух.

— Какво има? — попитах аз. — Познаваш ли го?

Файона поклати глава твърде бързо.

— Не, не — каза тя. — Никога преди не съм го виждала.

— Не те бива по лъжите, лелче. Кой е той?

— Не знам — каза тя.

— Хайде де! За малко да ми строшиш рамото, когато го видя.

— Не настоявай — каза Файона.

— Става въпрос за живота ми.

— Мисля, че става въпрос за нещо повече от твоя живот.

— Е и?

— Забрави за това, поне засега.

— Боя се, че не мога да го направя. Настоявам.

Файона се обърна още малко и двамата се озовахме лице в лице. Тя вдигна ръце и от върховете на пръстите й, увенчани с безупречен маникюр, се заиздигаха струйки дим. Фракир трепна на китката ми, което означаваше, че леля ми е сериозно раздразнена.

Предложих отстъпчиво:

— Добре де, да приключим за днес и да се прибираме.

Файона сгъна пръстите си и димът се разнесе. Фракир се успокои. Тя извади една колода Карти от чантичката си и измъкна от него Картата на Амбър.

— Но рано или късно ще трябва да ми кажеш — добавих аз.

— По-скоро късно — каза Файона, докато образът на Амбър се разрастваше пред нас.

Едно нещо винаги съм харесвал у нея — тя не обичаше да крие истинските си чувства.

Пресегнах се и изгасих светлините в купето, миг преди Амбър да ни погълне.

Глава 8

Смятам, че в мислите, които ми минават, докато присъствам на някое погребение, няма нищо необичайно. И аз като Блуум от „Одисей“ си мисля за най-стандартните неща, отнасящи се до покойника и всекидневието. През останалото време съзнанието ми блуждае насам-натам.

На просторния плаж при южното подножие на Колвир има малък параклис, посветен на Еднорога, един от няколкото подобни из цялото кралство, построени по местата, където Тя е била забелязвана. Мястото изглеждаше най-подходящо за погребалната служба на Кейн, защото той, също като Жерар, бе пожелал да бъде погребан в някоя от пещерите по бреговата линия в полите на планината, с изглед към морските води, които бе кръстосвал толкова дълго и толкова често. Една от тези пещери вече беше приготвена за него и процесия щеше да съпроводи тялото му дотам след края на службата. Беше ветровита, мъглива и студена морска утрин. В морето се виждаха само няколко платна, които се отдалечаваха или приближаваха към пристанището на около половин левга западно от нас.

На практика коронованият крал на Амбър е и негов първосвещеник, но въпреки това Рандъм прочете само първия и последния абзац от главата, посветена на Покойните Принцове в Книгата на Еднорога, като остави Жерар да ръководи останалата част от службата, защото именно той бе познавал Кейн най-добре от всички ни. И тъй, боботещият глас на Жерар изпълваше малката каменна постройка, редейки изречение след изречение от дългите пасажи, в които се говореше за морето и преходността на нещата. Казват, че мислите в Книгата били изписани лично от ръката на Дуоркин в дните, когато той все още е бил на себе си, и принадлежали на самия Еднорог. Може и така да е. Това е станало преди да се родя. Казват също така, че всички ние сме потомци на Дуоркин и Еднорога, което извиква в съзнанието ми разни необичайни видения. Но нима произходът на всяко нещо не се изгубва рано или късно в мъглата на миналото, за да се превърне в мит? Кой знае. Както вече казах, по онова време не съм бил роден.

— … И всички неща се завръщат при морето — тъкмо произнасяше Жерар. Огледах се наоколо. Освен членовете на семейството, на службата присъстваха още около четирийсет-петдесет души — предимно благородници от Амбър, както и няколко търговци, които бяха поддържали дружески отношения с Кейн. Имаше и представители на кралства от близките Сенки, където Кейн бе прекарал известно време по официални или лични дела, и естествено Винта Бейл. Бил също бе проявил желание да присъства и сега стоеше от лявата ми страна. От дясната ми страна беше застанал Мартин. Файона и Блийс не бяха в параклиса. Блийс се бе извинил, че няма да дойде, като бе посочил за причина скорошното си раняване. Файона просто бе изчезнала. Рандъм така и не бе успял да я открие на сутринта. Джулиан бе напуснал службата някъде по средата, за да провери постовете наоколо, тъй като някой бе отбелязал, че случаят е идеален за покушение над цялото семейство. На стратегически точки по брега бяха разположени патрули от хората на Джулиан, въоръжени с по един къс меч, кинжал и голям лък. От време на време до нас долиташе откъслечният лай на неговите ураганни хрътки, който в съчетание с шума на вълните, вятъра и усещането за преходност, присъщо на всяко погребение, създаваше тягостна и изнервяща атмосфера. Чудех се къде ли е отишла Файона. Страхът от евентуален капан ли я бе прогонил? Или може би нещо свързано с предишната вечер? А Бенедикт… той просто бе предал на Рандъм, че ужасно съжалява, но няма да успее да пристигне навреме, заради неочаквано изникнал проблем. Луела така и не се бе появила и никой не бе успял да се свърже с нея чрез Картата й. Флора бе застанала малко по-напред и вляво от мен. Тя изглеждаше чудесно и в черно, което сама разбираше много добре. Не знам, може и да ми се струваше, но като че ли беше по-неспокойна и замислена от обикновено.

След като службата приключи, ние излязохме един по един. Четирима моряци изнесоха ковчега на Кейн и поеха към пещерата, където бе поставен неговият саркофаг, а зад тях тръгна процесията. Част от охраната на Джулиан ни придружи като въоръжен ескорт.

Докато вървяхме. Бил ме побутна с лакет и ми посочи с глава нагоре към Колвир. Погледнах натам и забелязах една фигура, облечена в черно наметало с качулка, която бе застанала на самия ръб, в сянката на една скала. Бил наведе глава към мен, за да мога да го чуя въпреки музиката.

— И онзи човек там ли участва в церемонията? — попита той.

— Не, доколкото знам — отвърнах му аз.

Напуснах мястото си в колоната и избързах напред. След няколко минути процесията щеше да се озове точно под фигурата.

Настигнах Рандъм и сложих ръка на рамото му. Той се обърна, а аз му посочих нагоре. Рандъм спря и се загледа натам, присвил очи.

Вдигна ръка към гърдите си, където висеше Рубинът на Справедливостта, както изискваше дворцовият етикет при подобни събития. Миг по-късно над нас се изви вятър.

— Спрете! — извика Рандъм. — Спрете процесията! Всички да останат по местата си!

Тогава фигурата помръдна леко. Тя сведе глава и впери поглед в Рандъм, както ми се стори. В небето над Колвир се появи сякаш сътворен чрез фотографски трик облак, който започна да се разраства. Под дланта на Рандъм се появи червено, пулсиращо сияние.

Фигурата погледна мигновено нагоре, ръката й се стрелна под наметалото и се появи миг по-късно, за да запрати нещо. Във въздуха се появи някакъв малък, черен предмет, който се понесе надолу.

— Всички да залегнат! — извика Жерар.

Всички се проснахме на земята, само Рандъм остана прав. Той не отвърна погледа си дори в мига, когато от облака се появи мълния, която освети скалния масив. Гърмът, който последва, разтърси въздуха почти едновременно с експлозията, която избухна високо над главите ни. За щастие разстоянието беше твърде голямо. Бомбата бе експлодирала далеч преди да ни достигне, което съвсем не означаваше, че ако бяхме продължили още малко и човекът на скалата бе успял да я хвърли право надолу, пак щяхме да се измъкнем по живо — по здраво. Веднага щом пред очите ми престанаха да танцуват размазани петна, аз отново погледнах нагоре. Тъмната фигура бе изчезнала.

— Успя ли да го улучиш? — попитах Рандъм.

Той сви рамене и свали ръката си. Рубинът бе престанал да пулсира.

— Всички да станат! — извика Рандъм. — Продължаваме с погребението!

Така и направихме. Не последваха нови инциденти и оттук-нататък всичко протече по предварителния план.

Докато полагаха тялото в саркофага, моите мисли, а вероятно и тези на всички останали, вече се въртяха около предположенията за настоящата семейна игричка. Дали човекът с бомбата беше някой от отсъстващите ми роднини? Ако беше така, то защо? Какви можеха да бъдат евентуалните мотиви на всеки един от тях? Дали ставаше въпрос за заговор? Или пък някаква външна сила носеше отговорността за случилото се? В такъв случай как бяха успели да се доберат до складираното тук взривно вещество? А може би го бяха открили на друго място? Ами ако някой от местните бе изнамерил подходящата формула? Ако пък ставаше въпрос за външна сила, от какъв мотив беше движена тя и откъде идваше? Дали някой от нас би могъл да привлече за това някой чужденец? А защо?

Докато минавахме край Кейн, за да се сбогуваме, съзнанието ми се насочи към неговата личност, но по-скоро защото той можеше да се окаже частица от пъзела, а не от прилив на роднинска привързаност. Не бях го познавал достатъчно добре, за да може смъртта му да ме разчувства дотолкова. Повечето от останалите ми роднини смятаха Кейн за доста труден за общуване човек. Той беше смел и циничен, а в известна степен и жесток. Беше успял да си създаде доста врагове през годините и дори се гордееше с това. Винаги се бе държал коректно с мен, но в края на краищата нашите интереси никога не се бяха пресичали. Затова аз изпитвах особено дълбоки чувства към него, за разлика от повечето членове на семейството. Едно от изключенията беше Джулиан, но при него това личеше далеч по-малко, отколкото при мен. Всъщност никой не беше съвсем наясно какво точно изпитва Джулиан към когото и да е. Кейн… щеше ми се да те бях опознал по-добре. Това, че ти си кръстосвал по пътища, за които аз не знам нищо, ме отдалечава твърде много от теб.

Когато след това се отправихме към двореца, за да хапнем и пийнем, аз за пореден път се зачудих каква би могла да бъде връзката между моите проблеми и тези на всички останали. Усещах, че те несъмнено са свързани. Колкото до малките връзки, те никога не са ме безпокоили, но големите връзки са нещо по-сериозно.

Ами Мег Девлин? Дали и тя не знаеше нещо по въпроса? Това съвсем не беше изключено. Много му здраве на съпруга, си помислих аз, скоро ще се срещнем пак. Много скоро.

По-късно, в голямата трапезария, сред шума на разговорите и потракването на приборите и чашите, ме осени една смътна догадка и аз реших да я разнищя без да губя нито секунда. След като се измъкнах с ловко извинение от студената, но съблазнителна компания на Винта Бейл, третата дъщеря на някакъв дребен местен благородник и очевидно последната любовница на Кейн, аз се отправих към малката групичка от хора, застанали плътно около Рандъм. Постоях наблизо няколко минути, чудейки се как да се добера до него, когато той ме забеляза, извини се тутакси, дойде до мен и ме хвана за ръката.

— Мерлин — каза Рандъм. — Сега не разполагам с време, но просто искам да знаеш, че не смятам нашия разговор за приключен. Искам да се видя с теб по-късно този следобед, или дори вечерта — с други думи веднага щом успея да се освободя. Тъй че недей да хукваш нанякъде преди да сме поприказвали.

Кимнах.

— Един бърз въпрос — казах аз, когато Рандъм вече беше понечил да се обърне.

— Давай — каза той.

— По времето, когато пристигнах от сянката Земя, там имаше ли други амбърити — някакви агенти или нещо подобно?

Рандъм поклати глава.

— Не съм изпращал никого, а не вярвам и някой от другите да го е сторил точно сега. Познавам доста хора там, при това на най-различни места, но всички те са местни, като Бил например.

Рандъм присви очи.

— Нещо ново ли ти е хрумнало? — попита той.

Кимнах.

— Сериозно ли е?

— Може би.

— Ще ми се да можех да го чуя веднага, но ще трябва да оставим разговора за по-късно.

— Разбирам.

— Ще изпратя да те повикат — каза Рандъм и се върна при хората, които го очакваха.

Неговият отговор зачеркна само едно от моите предположения относно Мег Девлин и ме накара да реша окончателно, че трябва да направя всичко възможно, за да се срещна отново с нея.

Утеших нервите си с поредното блюдо от масата. Малко след това в трапезарията влезе Флора, огледа оформилите се групички, заобиколи ги една по една и седна при мен на дивана до прозореца.

— Точно сега човек може да се вреди при Рандъм само с предварително уговорена аудиенция — каза тя.

— Права си — отвърнах аз. — Да ти донеса ли нещо за ядене или пиене?

— Не сега. Може би ти ще успееш да ми помогнеш. Нали си магьосник.

Уводът хич не ми хареса, но все пак попитах:

— Какъв е проблемът?

— Отидох до покоите на Блийс, за да проверя дали няма да иска да слезе долу, но го нямаше.

— Вратата му не беше ли заключена? Повечето членове на семейството не пропускат да го направят.

— Беше, при това отвътре. Това значи, че най-вероятно е използвал Картите. Когато не отговори на почукването ми, разбих вратата. Реших, че не е изключено да са се опитали отново да го убият.

— А защо ти е притрябвал точно магьосник?

— Можеш ли да го проследиш?

— Картите не оставят следи — казах аз. — Но дори това да се окаже по силите ми, не съм съвсем сигурен, че бих искал да го направя. Той знае какво прави и очевидно е пожелал да тръгне сам.

— Ами ако е замесен? Двамата с Кейн бяха един срещу друг последния път.

— Ако Кейн е замесен в нещо опасно, ние всички би трябвало да се радваме, че вече не е тук.

— Последно — не можеш да ми помогнеш или просто не искаш?

Кимнах.

— И двете едновременно, струва ми се. Освен това подобни решения би трябвало да взема Рандъм, не мислиш ли?

— Може би.

— Предлагам ти да поговориш първо с него. Няма смисъл да тревожим останалите без сериозно основание. Бих могъл да му го кажа и аз, ако така предпочиташ. При първа възможност ще разговарям с него.

— И за какво?

Ох.

— Не съм съвсем сигурен — казах аз. — Мисля, че Рандъм иска да ми каже нещо или пък смята да ми зададе някои въпроси.

Тя ме огледа изпитателно.

— Между другото, ние двамата още не сме си поговорили — каза тя след това.

— Смятай, че в момента го правим.

— Добре. Разкажи ми за проблемите, които си имал на една от моите любими сенки.

— Защо не — отвърнах и аз и се заех още веднъж да изложа проклетото нещо. Този път обаче имах чувството, че ще ми е за последно. Разбереше ли веднъж Флора, че информацията е поверителна, моят разказ щеше да престане да бъде тайна за един куп хора.

Оказа се, че Флора не разполага с полезна информация по моя случай, която да иска да сподели. След като привърших, двамата си побъбрихме още известно време, предимно за местните клюки, след което тя най-накрая реши да хапне нещо, отплува към масата и не се мярна повече.

Говорих и с някои от останалите — за Кейн, за баща ми. Не успях да чуя нищо ново. Запознах се с един куп хора, които не бях срещал до момента. Известно време се опитвах да запаметя лавината от нови имена и връзки, тъй като не се сещах за нищо по-интересно, с което да се захвана.

Когато хората започнаха да се разотиват, аз се опитах да се измъкна едновременно с Рандъм.

— По-късно — каза ми той, докато минаваше край мен заедно с малка група мъже, с които водеше разговор.

Отидох до покоите си и се опънах на леглото. Когато назрява сериозен проблем, най-добре е човек да не пропуска и най-малката възможност да подремне.

След известно време заспах и засънувах…

Разхождах се из фигурната градина зад двореца. С мен имаше още някой, но не знаех кой. Явно беше без значение. Изведнъж чух странен вой. От близките храсти се разнесе ръмжене. Огледах се и отначало не видях нищо. Но след това, най-ненадейно, те се озоваха там — три огромни, подобни на кучета твари, като тази, на която бях светил маслото в апартамента на Джулия. Изчадията бяха хукнали през градината право към мен. Воят продължаваше, но той явно не идваше от тях. Животинчетата засега само ръмжаха и се лигавеха. И тогава, също тъй ненадейно, аз осъзнах, че това е сън. Бях го сънувал вече няколко пъти, но винаги се бях събуждал преди да разбера какво става накрая. Въпреки това усещането за нещо ужасно продължи да си бъде все тъй реално. Зверовете все така се носеха към мен. Телата им излъчваха някакво бледо, разкривено сияние, през което не се виждаше градината, а по-скоро нещо като гора. Щом се приближиха достатъчно, те скочиха, за да ме атакуват, но сякаш срещнаха някаква невидима стена и паднаха на земята. Зверовете изръмжаха и се изправиха на краката си, след което отново се хвърлиха към мен и отново не успяха да ме достигнат. Сякаш бях застанал под стъклен похлупак или в центъра на магическа сфера. После воят се засили, приближи се и съществата загубиха интерес към мен.

— Иха-а! — каза Рандъм. — Трябва да ти взема някаква такса за събуждане от кошмар.

… Бях буден и лежах в леглото си. Прозорецът ми беше притъмнял. Осъзнах, че Рандъм се е опитал да се свърже с мен чрез Картите и след установяването на контакта е успял да се настрои на вълната на съня ми.

Прозинах се и му отправих мисления си отговор:

„Благодаря.“

— Разсъни се и ела да поговорим — каза той.

— Добре. Къде си сега?

— На долния етаж, в малката дневна, южно от официалната приемна. Пия кафе. Заслужил съм си го.

— След пет минути съм при теб.

— Чакам те.

Рандъм избледня. Седнах в леглото, после завъртях краката си към едната му страна и станах. Отидох до прозореца и го разтворих широко. Вдишах от освежителния въздух на есенната вечер. На сянката Земя беше пролет, а в Амбър — есен. Двата ми любими сезона. Логично беше да се чувствам изпълнен с енергия, окрилен. Вместо това, дали заради някакъв номер, който ми изигра нощта, или пък заради проточилия се в реалността край на моя сън, аз сякаш чух последната нотка на протяжния вой. Потръпнах и затворих прозореца. Прекалено силно сме обвързани със сънищата си.

Намерих въпросната стая на долния етаж и се разположих на едно от канапетата. Рандъм ме остави да изпия около чаша и половина от кафето, преди да каже:

— Разкажи ми за Дяволския чекрък.

— Той е нещо като… парафизично устройство за проследяване и едновременно с това библиотека.

Рандъм остави чашата си и главата му се килна на една страна.

— Ще ми го разясниш ли малко по-подробно? — каза той.

— Ами, работата ми в областта на компютрите ме наведе на мисълта, че принципите, по които те оперират с базите данни, биха могли да се използват по доста интересен начин на места, където компютърният хардуер не би могъл да работи — започнах аз. — С други думи, трябваше да намеря такава Сянка, където операциите, заложени в основата на един компютър, биха протичали по приблизително същия начин, но благодарение на физическа конструкция, периферни устройства и енергийни източници с коренно различен произход.

— Ох, Мерлин — каза Рандъм. — Пак му изтървах края.

— Успях да създам апарат, който да оперира с бази от данни, при това на Сянка, където традиционните компютри не биха функционирали — отговорих му аз. — Използвах за целта коренно различни материали, абсолютно нов дизайн и друг енергиен източник. Освен това избрах място, където действат по-други физически закони, за да мога да въведа леки вариации в принципа на действие. За целта написах програми, които не биха действали на сянката Земя, където бях живял. Мисля, че по този начин успях да създам едно уникално техническо творение. Нарекох го Дяволски чекрък заради специфичния му външен вид.

— И това чудо представлява устройство за проследяване, както и библиотека. Какво по-точно имаш предвид?

— То може да претърсва Сенките така, както се прелиства книга или както се разтваря колода от карти — казах аз. — Програмирай го да провери за каквото и да е и то ще държи определения обект под око вместо теб. Бях намислил да ви изненадам с него. Чрез него можем лесно да разберем дали нашите врагове подготвят нещо или пък да проследим протичането на някоя Буря на Сенките, или…

— Чакай малко — каза Рандъм, вдигайки ръка. — Как така това устройство успява да се рови из Сенките? Какво точно му позволява да го стори?

— Казано накратко — обясних аз, — то създава ефект, близък до тоя от задействането в един миг на множество Карти и така…

— Спри. Върни назад. Как си успял да напишеш програма, която да създава Карти? Мислех си, че те могат да бъдат сътворени само от същество, преминало през Лабиринта или през Логрус.

— Да, но в този случай — казах аз, — моето устройство представлява магически обект от ранга на меча на татко — Грейсуондир. Вплетох в неговия дизайн елементи от Лабиринта.

— И се канеше да ни изненадаш с това устройство?

— Да, веднага щом успеех да го завърша.

— А кога точно трябваше да стане това?

— Не съм съвсем сигурен. Трябваше да събера определено количество от данни, за да завърша окончателно програмите за него. Бях му поставил тази задача преди известно време, но така и не успях да проверя какъв е резултатът.

Рандъм си наля още кафе и отпи от него.

— Не мога да разбера как чрез това устройство ще могат да се спестят чак толкова усилия и време — каза той малко след това. — Да речем, че ме интересува нещо от някоя определена Сянка. Тогава аз бих отишъл лично дотам или пък бих изпратил някого. Ти твърдиш, че вместо това мога да използвам твоето изобретение. Но нали пак ще трябва да изгубя известно време, за да отида до мястото, където го държиш?

— Не — казах аз. — Би могъл да използваш за това дистанционен терминал.

— Дистанционен терминал ли?

— Точно така.

Измъкнах моите Карти на Амбър и извадих една от тях, на която бе нарисувано сребърно колело на тъмен фон.

— Как я използваш? — попита Рандъм.

— Както и всички останали Карти. Искаш ли да се свържем?

— Направи го ти — каза той. — Аз ще гледам.

— Добре — отвърнах му аз. — Но тъй като трябва да бъдат събрани още доста данни, едва ли ще успея да ти демонстрирам кой знае какво.

— Искам по-скоро да видя как действа, отколкото да получа някаква особено важна информация.

Аз вдигнах картата и се загледах в нея с окото на съзнанието си. Няколко мига по-късно контактът беше установен. Аз призовах своето творение.

Последва леко изпращяване и аз долових аромата на йонизиран въздух, а блещукащото колело с диаметър около три метра се материализира пред нас.

— Намаляване на размера на терминала — заповядах аз.

Размерите на колелото се намалиха около три пъти преди да спра процеса с новата си заповед. Сега то приличаше на бледа рамка на картина. В него проблясваха от време на време искри, а в пространството, оградено от неговата рамка, се виждаше леко накъдреният образ на другия край на стаята.

Рандъм понечи да протегне ръка към него.

— Недей — казах аз. — Можеш да получиш шок. Все още не съм разкарал всички бъгове.

— Значи може да предава енергия?

— Ами да. Дребна работа.

— И ако му заповядаш да излъчи енергия…

— О, разбира се. Би трябвало да е в състояние да захранва дистанционния терминал, както и скенерите, които претърсват Сенките.

— Значи искаш да кажеш, че би могло да достави енергиен заряд дотук?

— При съответната заповед, да.

— А в какви граници?

— В зависимост от ресурсите.

— И колко големи са неговите ресурси?

— Ами, теоретично, цялата планета е на негово разположение, но…

— Да речем, че му заповядаш да се материализира тук, зад гърба на някого, да създаде мощен заряд и да го изпразни в тялото на човека, това ще бъде равносилно на електроекзекуция, нали?

— Мисля, че да — казах аз. — Напълно е възможно, но неговото предназначение е съвсем друго…

— Мерлин, твоята изненада наистина успя да ме изненада. Само дето хич не съм сигурен какво да си мисля.

— Съоръжението е обезопасено — обясних аз. — Никой не знае къде се намира. Никой не ходи на това място. Единствено аз притежавам неговата Карта. Никой друг не може да се добере до него. Канех се да нарисувам само още една Карта — за теб, и да ти обясня как работи то, веднага щом успея да го завърша.

— Трябва да си помисля сериозно по въпроса…

— Чък, колко Бури на Сенките протичат в момента на разстояние пет хиляди воала

— Седемнайсет.

— Звучи ми като…

— Дадох му моя глас — обясних аз. — Чък, дай ни образ от най-големия от тях.

Пространството, оградено от колелото, се изпълни с хаотични вихри.

— Току-що ми хрумна още нещо — заяви Рандъм. — То може ли да пренесе някакъв предмет?

— Разбира се, точно както това може да се направи и чрез някоя от Картите.

— Отначало то беше по-голямо. Това ли бяха максималните му размери?

— Не, бихме могли да го уголемим доста повече, стига да поискаш. Или пък да го намалим.

— Не, не искам. Но да речем, че ти го уголемиш достатъчно, би ли могло то да пренесе някоя от Бурите или пък известна част от нея?

— Иха-а! Не знам. Бих могъл да опитам. Това ще е като да отворя гигантски прозорец към Бурята.

— Мерлин, изключи го веднага. Това чудо е опасно.

— Нали вече ти казах, че никой не знае къде се намира то. Има само още един начин да се стигне до него и той…

— Знам, знам. Кажи ми, би ли могъл някой друг да получи достъп до него чрез подходящата Карта или като го намери по случайност?

— Ами, да. Не съм се главоболил с измислянето на някакви защитни кодове.

— Това нещо би могло да се превърне в ужасно оръжие, хлапе. Изключи го. Веднага.

— Не мога.

— Какво искаш да кажеш?

— Чрез дистанционния терминал не може да бъде изтрита паметта му, нито пък да бъде изключен енергийният му източник. За да се направи това, трябва да се отиде дотам.

— В такъв случай ти предлагам да се запътиш веднага натам. Искам да го изключиш и да не го пускаш, докато в него бъдат вградени няколко степени на защита. Но дори тогава ще трябва първо да преценим. Не мога да се доверя на подобна сила. Не и когато не разполагам с никаква защита срещу нея. Така могат да ни спипат съвсем неподготвени. Къде е бил умът ти, когато си го създавал?

— Ровеше се из принципите на информатиката. Виж, ние сме единствените, които…

— Винаги ще съществува възможността някой да натрупа достатъчно знания, за да се добере до него. Знам, че си влюбен в творението си, уважавам и причината, която те е накарала да го създадеш, но то трябва да бъде изключено.

— Не съм направил нищо, с което да ви обидя. — Гласът беше моят, но идваше от колелото.

Рандъм се втренчи в него, после погледна към мен и отново към него.

— Ъ-ъ… не е там работата. — Думите му бяха отправени към него. — Притесняват ме потенциалните ти възможности… Мерлин, изключи терминала!

— Край на връзката — казах аз. — Изтегляне на терминала.

Колелото се заклати за миг и след това изчезна.

— Очакваше ли това чудо да се намеси с коментара си? — попита Рандъм.

— Не. Аз също бях изненадан.

— Започвам да намразвам изненадите. Може условията на онази Сянка да са започнали да влияят на съоръжението ти по някакъв особен начин. Наясно си с желанието ми. Дай му малко почивка.

Сведох глава.

— Както кажете, сир.

— Стига. Не се прави на палячо. Просто го направи.

— Все още си мисля, че можем да решим проблема като инсталираме няколко пароли. Няма смисъл да слагаме кръст на целия проект.

— Ако обстановката беше по-спокойна, вероятно щях да се съглася с теб. Но така сме затънали в помията с тия снайперисти и бомбени атентатори. Да не говорим за това, което научих от теб. Не ми трябва още една беля на главата.

Аз се изправих.

— Добре. Благодаря за кафето. Ще се свържа с теб веднага щом приключа.

Той кимна.

— Лека нощ, Мерлин.

— Лека нощ.

На излизане от официалната приемна видях Джулиан. Беше облечен в зелено и говореше с двама от своите воини. На пода пред тях лежеше едро, мъртво животно. Спрях и вперих поглед в него. Беше едно от ония проклети кучеподобни изчадия, които бях сънувал. Точно като това, което уби Джулия.

Приближих се.

— Здравей, Джулиан. Какво е това? — попитах аз, сочейки към животното.

Той поклати глава.

— Не знам. Но ураганните хрътки току-що убиха три като него в Ардън. Прехвърлих двама от войните си заедно с трупа, за да го покажа на Рандъм. Сигурно не знаеш къде е той?

Посочих с палец зад гърба си.

— В гостната е.

Джулиан тръгна натам. Подритнах животното с върха на ботуша си. Дали трябваше и аз да отида при Рандъм и да му кажа, че съм виждал такова чудовище и преди?

Няма смисъл, помислих си. Не виждах как тази информация би могла да се окаже от жизненоважно значение.

Върнах се в покоите си, измих се и се преоблякох. След това минах през кухнята и напълних раницата си с храна. Не виждах смисъл да се сбогувам с някого и затова слязох по задното стълбище право до вратата, която водеше към градината.

Вън беше мрачно, а небето бе отрупано със звезди. Докато приближавах мястото, което бях сънувал, по гърба ми пролази ледена тръпка.

Не последва вой или ръмжене. Нищо. Продължих напред и прекосих безупречно поддържания парк до точката, от която тръгваха няколко пътеки, водещи към други, по-неопитомени кътчета на Амбър. Поех по втората отляво. Този маршрут беше малко по-дълъг от другия, който бих избрал при по-нормални условия, и освен това се пресичаше с него, но за сметка на това беше по-лек, а тази вечер имах нужда от нещо подобно. Освен това другият път имаше няколко по-необичайни отсечки, които не познавах така добре.

Вървях по билото на Колвир почти час преди да успея да открия спускащата се надолу пътека, която бях търсил. Спрях, пийнах малко вода и си починах за няколко минути преди да започна слизането.

Много е трудно да проникнеш в Сенките още на Колвир. По принцип е необходимо първо да се отдалечиш достатъчно от Амбър. Затова на този етап можех само да се разхождам, което беше добре дошло, защото нощта беше чудесна.

Бях изминал солидна част от пътя си надолу, когато над главата ми се появи бледо сияние. Луната се настани на рамото на Колвир и освети оттам моята криволичеща пътечка. Ускорих малко крачката си. Исках до сутринта да съм успял да прекося планината.

Чувствах се ядосан на Рандъм за това, че не ми бе дал възможност да отстраня недостатъците на моето творение. Нашият разговор за Дяволския Чекрък ме бе сварил неподготвен. Ако не беше погребението на Кейн, аз нямаше да се върна в Амбър преди да съм отстранил всички недостатъци. Пък и нямах намерение на този етап да споменавам за чекръка. Но изведнъж се бе оказало, че той е замесен по някакъв незначителен начин в загадката, която ме бе погълнала изцяло, и Рандъм тутакси бе пожелал да научи за него, за да е наясно с подробностите. Добре де, това, което той бе видял, не му хареса, но и аз му го представих толкова аматьорски. Ако сега изключех устройството, както ми бе заповядано, щях да съсипя сериозен обем работа, която му бях поставил като задача преди известно време. Дяволския чекрък все още беше в процес на сканиране на Сенките. В момента той се самообразоваше. Аз и без друго щях да проверя как върви всичко, за да видя как се справя и да отстраня някои очевидни грешки, допуснати при програмирането.

Докато си мислех за тези неща, пътеката сви към западния склон на Колвир и стана по-стръмна. Всъщност Рандъм не ми бе казал да зарежа всичко, което Дяволския чекрък бе успял да събере до момента. Той поиска от мен просто да го изключа. Това ми даваше възможността да тълкувам думите му по най-изгодния за мен начин. Реших, че имам правото първо да проверя всичко, да видя как функционират системите и да коригирам програмите, докато се убедя, че съм отстранил и последния недостатък. Така щях да успея да приведа системата в по-устойчиво състояние преди да я изключа и нямаше да загубя нищо — паметта щеше да бъде непокътната, когато дойдеше време да възстановя отново функциите на чекръка.

Може би…

А дали нямаше да е още по-добре, ако след като всичко бъде тип-топ, включително няколкото нива на сигурност и паролите, да се свържа отново с Рандъм и да му демонстрирам всичко в нова светлина? Дали тогава Дяволския чекрък нямаше да му хареса? Ако ли пък не, нищо не ми пречеше веднага след това да го изключа. Но най-вероятно Рандъм щеше да промени мнението си. Струваше си да помисля върху това…

Проведох няколко тренировъчни разговора с Рандъм, докато луната се спусна от лявата ми страна. Почти бях преполовил склона на Колвир и слизането бе станало доста по-лесно. Струваше ми се, че вече почвам да усещам как силата на Лабиринта намалява.

Спрях още няколко пъти, за да пия вода и веднъж, за да изям един сандвич. Колкото повече се замислях, толкова повече се убеждавах, че Рандъм само ще се разгневи, ако направя това, което бях замислил. Той вероятно дори нямаше да ме изслуша докрай. От друга страна, аз също се бях поразгорещил.

Предстоеше ми обаче дълго пътуване, с няколко прехода през Сенките, и времето най-вероятно щеше да ми стигне, за да обмисля всичко още веднъж.

Небето вече бе започнало да избледнява, когато прекосих един скалист скат, за да се озова в началото на онази широка пътека в подножието на Колвир, която водеше на северозапад. Загледах се в една група от дървета от другата страна на пътя, между които имаше и едно по-голямо, служило ми често за ориентир в моите пътувания и…

Последва заслепяващ проблясък и гръм, сякаш причинен от избухването на бомба, след което дървото проскърца и се разцепи на две до корените си на по-малко от сто метра от мен. Прикрих очи, заслепен от мълнията. Минаха още няколко секунди преди ехото от гърма и скърцането на дървесината да заглъхне.

Тогава един глас изкрещя:

— Върни се!

Реших да приема вика като покана за разговор.

— А не можем ли първо да го обсъдим? — отвърнах аз.

Отговор не последва.

Проснах се върху лекия склон встрани от пътя и след това пропълзях до едно място на разстояние няколко мои ръста, което ми осигуряваше по-солидно прикритие. Останах там за известно време, като се ослушвах и оглеждах с надеждата, че който и да бе авторът на този ефектен трик, той рано или късно ще издаде с нещо местонахождението си.

Нищо не се случи и аз хвърлих един последен поглед на горичката и на онази част от склона, по която бях слязъл дотук. От този ъгъл едва ли щях да забележа нещо, макар разстоянието да не беше голямо.

Призовах образа на Логрус и две от неговите линии се превърнаха в мои ръце. Този път се протегнах не към Сенките, а към склона, където бях забелязал една солидна скала, кацнала върху куп други.

Захванах се за скалата и опитах да я бутна. Беше прекалено тежка, за да успея лесно да я катурна, затова започнах да я клатя. Отначало успявах само да я помръдна едва-едва, но постепенно успях да я доведа до равновесната й точка и тя се преобърна надолу по склона. Скалата се стовари върху останалите камънаци и предизвика малка каменна лавина. Докато ставаше това, аз се протегнах и смъкнах още няколко и те също се затъркаляха след нея. По този начин успях да подроня основата под цял каменен пласт, който потегли надолу с гръм и трясък.

Докато изтеглях линиите, усетих как земята потреперва. Не че имах намерение да дам чак такова представление. Скалите се плъзгаха, подскачаха и, прелитайки последните няколко метра, се сгромолясваха върху горичката. Виждах как дърветата се прегъват и как някои от тях се прекършват, чувах ги да пращят, да проскърцват и да пропукват.

След като всичко приключи, изчаках още около минута. Беше се вдигнал страхотен прахоляк, а половината от горичката беше изравнена със земята. Изправих се и закрачих натам. Фракир се бе освободила и се полюшваше от лявата ми ръка.

Претърсих мястото внимателно, но не открих никого. Качих се на дънера на едно повалено дърво и извиках:

— Повтарям, не можем ли първо да го обсъдим?

Никакъв отговор.

— Добре, щом така предпочиташ — казах аз и тръгнах на север към Ардън.

Докато крачех из древната гора, чувах от време на време цвиленето на коне. Ако някой ме преследваше, то той нямаше намерение да се приближава. Но най-вероятно пътят ми просто се пресичаше с маршрута на някой от патрулите на Джулиан.

Точно сега това нямаше особено значение. Скоро открих пътеката и започнах да правя леки промени, които ме отвеждаха далеч, далеч от тях.

Дърветата стават малко по-ниски, а дънерите им изсветляват — от кафяво към жълто… Няколко оголени нетна сред килима от листа… Необичайна птича песен, странна гъба…

Стъпка по стъпка гората променяше своя облик. Едновременно с това промените се получаваха все по-лесно, а аз се отдалечавах все повече от Амбър.

Пътят ми пресече няколко огрени от слънцето просеки. Небето стана по-бледо синьо… Дърветата, повечето от които млади фиданки, сега бяха изцяло в зелено…

Затичах се леко.

Ята от облаци се появиха над мен, а размекнатата почва ставаше все по-твърда и по-суха…

Затичах се по-бързо, докато се спусках по един хълм. Тревата стана по-гъста. Дърветата се събраха на малки групички — островчета в морето от бледи треви. Отдясно се появи плющяща перлена завеса — дъжд.

Гръм разтърси небето, но лъчите на слънцето продължиха все така да огряват пътя ми. Поех няколко дълбоки глътки от чистия, влажен въздух и продължих да бягам.

Тревите изчезнаха, почвата се напука, небето потъмня… Водни потоци хукнаха по ниските места около мен… Върху скалистия терен се изля порой…

Почнах да се подхлъзвам. Проклинах всеки път, когато се изправях от калта, за да продължа с промените.

Облаците се отдръпнаха като театрална завеса и над тях се появи лимонено слънце, което грееше топло от оранжево-розовото небе. Последният гръм замлъкна насред яростната си реплика. Появи се вятър…

Изкачих се на един хълм и оттам огледах руините на някакво отдавна изоставено и полуобрасло с бурени селище. По някои от разрушените му главни улици се забелязваха странни могили.

Прекосих селището под небе, подобно на каменна плоча. После минах по едно вледенено езерце, от чиито замръзнали води ме гледаха безжизнените погледи на удавените в него мъртъвци…

Небето беше вече като покрито със сажди. Снегът под краката ми стана твърд, дъхът ми излизаше на перести облачета. Навлязох в гора с дървета-скелети. По клоните им бяха накацали измръзнали птички — гравюра.

Подхлъзвам се надолу, претъркулвам се, падам върху размекната почва и… Пролет… Отново всичко около мен се движи… Кал и раззеленени петна… Чудновати коли по далечна магистрала…

Бунище, воня, изпарения, гниене, ръжда… Пробивам си път сред купища отпадъци… Наоколо шарят плъхове…

По-далеч оттук… Правя бързи промени, дишам учестено… Небе, притиснато от пелената на смога… Делта на река… Морски бряг… Златни пилони край пътя… Пейзаж с езера… Кафяви треви под зелено небе…

По-бавно… Сменят се тревиста равнина, река и езеро… По-бавно… Лек ветрец и треви, като че ли морето е близо… Избърсвам потни вежди с ръкава си… Вдишвам жадно… Вече вървя, а не бягам…

Тръгнах по полето в нормално темпо, тъй като предпочитах да си почина на подобно приветливо място, което да ми осигурява и добра видимост. Вятърът припяваше тихо, докато се провираше между тревите. Близкото езеро беше с цвят на наситен варов разтвор. Във въздуха се носеше сладостно ухание.

Стори ми се, че мярнах някакъв проблясък вдясно, но когато се обърнах натам, не видях нищо необичайно. Малко след това без съмнение дочух далечен тропот на копита. Отново нищо. Едно от неприятните неща, когато се движиш из Сенките е, че не можеш да разбереш дали нещо не си е на мястото. Просто не можеш да прецениш как би трябвало да изглежда всичко наоколо.

Изминаха няколко минути и аз долових нова миризма, преди да съм видял каквото и да е.

Дим.

Миг по-късно край пътя се стрелна огнена линия.

Отново чух гласа:

— Казах ти да се върнеш!

Зад огъня прииждаше вятър, който го тикаше напред. Опитах се да отстъпя встрани, но забелязах, че той вече ме заобикаля. За да настроя съзнанието си за нови промени ми беше нужно време, а аз вече бях изтървал подходящия момент. Едва ли щях да се справя толкова бързо, колкото ми се налагаше.

Затичах се.

Огнената линия ме заобиколи, опитвайки се като че ли да опише около мен голям кръг. Нямах време да се възхищавам на точността, с която го правеше, защото вече усещах топлината на огъня, а димът бе започнал да става все по-гъст.

Стори ми се, че отново чувам тропота на копита през пращенето на пламъците. Очите ми започнаха да се насълзяват, а димът намаляваше още повече видимостта. Отново не можех да видя кой ми устройва този капан.

Ето, без съмнение, земята се тресеше под забързания ритъм на копита. Пламъците станаха още по-високи, а кръгът започна да затяга примката си около мен.

Тъкмо се чудех каква ли нова заплаха ме грози, когато един ездач се стрелна през огнената стена. Той дръпна юздите на коня си, но дорестото животно, което явно никак не се радваше на пламъците, оголи зъби, изпръхтя и се опита на няколко пъти да отстъпи назад.

— Бързо! Скачай зад мен! — изкрещя конникът и аз се хвърлих на седлото.

Едва сега забелязах, че конят бе възседнат от тъмнокоса жена. Успях само да мерна чертите на лицето й. Тя обърна животното в посоката, от която бе дошла, и дръпна юздите. Дорестият жребец тръгна напред, но после се закова на мястото си и аз едва успях да се задържа на седлото.

Предните копита на коня се забиха в почвата и той се извъртя, като при това замалко не попадна в пламъците.

— По дяволите! — чух да казва ездачката, докато дърпаше юздите като обезумяла.

Жребецът се обърна отново и изцвили. От устата му потече кървава слюнка. И тогава кръгът се затвори, димът стана съвсем гъст, а пламъците се приближиха още повече. Единственото нещо, с което можех да помогна, бе да пришпоря животното колкото мога, когато то отново тръгна напред.

Конят се хвърли към пламъците и при срещата с тях от устата му се изтръгна нещо, което повече приличаше на писък. Нямах никаква представа колко точно е широк огънят на това място. Замириса ми на обгорена плът и опърлена коса.

Ездачката изкрещя отново, животното прелетя през огнената стена и тогава осъзнах, че не мога повече да се задържа на гърба му. Усетих как се плъзгам назад, точно когато копитата на коня докоснаха обгорената димяща земя извън кръга. Озовах се сред горещи буци пръст, а около мен се вдигна облак от прах. Претърколих се няколко пъти на лявата си страна, закашлях се и стиснах очи, за да ги защитя от пепелта, която се завихри около лицето ми.

Чух как жената извика и скочих на краката си. Разтърках очи, погледът ми се проясни и тогава видях дорестия жребец да се изправя от мястото, където явно бе паднал върху ездачката си, за да хукне миг след това и да се изгуби сред кълбата дим. Жената лежеше абсолютно неподвижна и аз се спуснах към нея. Коленичих, разкарах няколко разгарящи се искри от дрехите й и проверих пулса и дишането й. Докато правех това, очите й се отвориха.

— Май че… гръбнакът ми… е счупен — каза тя и се закашля. — Не се чувствам… много… Бягай… ако можеш… Остави ме. И без друго… ще умра.

— Няма да стане — казах аз. — Трябва да те преместя. Ако не се лъжа, наблизо би трябвало да има езеро.

Свалих наметалото си и го разпънах на земята до нея. Примъкнах тялото й възможно най-внимателно върху плата и я загърнах в него, за да я предпазя от пламъците. После задърпах наметалото в посока, за която се надявах да се окаже правилната.

Пробивахме си път през огън и дим. Гърлото ми дращеше, очите ми сълзяха непрекъснато, а панталоните ми горяха на няколко места, когато, след като направих една голяма крачка, усетих как токът на ботуша ми затъна в кал. Продължих напред.

Накрая се озовах до кръста във водата, като поддържах тялото й на повърхността. Наведох се към нея и отметнах края на наметалото от лицето й. Очите й бяха все така отворени, но замъглени и неподвижни. Преди да успея да напипам пулса й, тя изхриптя и произнесе името ми.

— Мерлин — каза тя дрезгаво. — Съжалявам…

— Ти ми помогна. Не можех да те оставя там — отвърнах й аз. — Аз съм този, който трябва да съжалява.

— Съжалявам… че не издържах… още малко — продължи тя. — Не ме бива… с конете. Преследват те.

— Кой? — попитах аз.

— Кучетата вече… са отзовани. Но огънят… е… от… някой… друг. Не знам… от кого.

— Не разбирам за какво говориш.

Плиснах малко вода по бузите й, за да я освежа. Трудно ми беше да различа добре чертите на опърленото й, покрито със сажди и разчорлени кичури лице.

— Има… някой зад… теб. — Гласът и ставаше все по-слаб. — Пред теб… също. За него… не… знаех. Съжалявам.

— Кой е той? — попитах аз отново. — И коя си ти? Откъде ме познаваш? Защо…

Тя се усмихна едва-едва.

— … да спя с теб. Сега няма да мога. Ще…

Очите й се затвориха.

— Не! — изкрещях аз.

Лицето й потръпна и тя пое последна глътка въздух, която й беше необходима колкото да промълви:

— Просто… ме остави… да потъна тук. Сбогом…

Над лицето й се появи облаче мъгла. Задържах дъха си, защото мъглата се разрасна и ни обгърна.

После мъглата се разнесе и аз се вгледах в лицето й. Тя бе престанала да диша, пулсът и ударите на сърцето й също не се усещаха. Всяка педя земя наоколо, която не беше достатъчно прогизнала, гореше. Беше изключено да направя каквото и да е за нея. Тя беше мъртва. Още преди това знаеше, че ще умре.

Внимателно я загърнах с наметалото. Накрая покрих и лицето й. Прихванах плата със закопчалката така, че да не се разтвори и я занесох на по-дълбоко място. „Просто ме остави да потъна.“ Понякога мъртвите потъват лесно, а друг път остават да плуват на повърхността…

— Сбогом — казах аз. — Щеше ми се да знаех името ти. Благодаря ти още веднъж.

Пуснах тялото й. Водата избълбука и тя се скри от погледа ми. След известно време се огледах и тръгнах към брега. Толкова много въпроси без отговор бяха обсебили съзнанието ми.

Някъде в далечината цвилеше побеснял кон…

Глава 9

Няколко часа по-късно, след като бях прекосил доста Сенки, аз спрях отново да си почина на едно място с ведро небе и достатъчно малко запалими неща. Изкъпах се в един плитък поток и се снабдих с чисти дрехи от Сенките. Вече чист и сух, седнах на брега и си приготвих нещо за хапване.

Май сега всеки ден бе станал 30-ти април, всички знаеха името ми и участваха в някаква засукана двойна игра. Хората около мен измираха един по един, а природните бедствия се превръщаха във всекидневие. Започвах да се чувствам като герой от компютърна игра. Каква ли щеше да е следващата атракция? Метеоритен дъжд?

Трябваше да има някакъв ключ към тази загадка. Тайнствената дама, която жертва живота си, за да ме измъкне, бе споменала, че някой е тръгнал след мен, а друг вече ме очаква. Какво ли означаваше това? Дали пък не трябваше просто да изчакам преследвача си и направо да го попитам какво, по дяволите, става? Или пък щеше да е по-добре да побързам за срещата с посрещачите си и да се осведомя от тях? Дали и в двата случая щях да получа един и същ отговор? Или пък отговорите щяха да бъдат различни? Щеше ли да се наложи да се дуелирам, за да бъде удовлетворена нечия чест? Нямах нищо против и да се дуелирам, ако това би решило проблема. Или пък да подкупя някого. Бях готов да платя. Всичко, от което се нуждаех, беше един отговор и малко спокойствие и тишина след това. Ухилих се. Последното ми прозвуча като дефиниция на смъртта. Не бях сигурен само дали човек получава някакъв отговор преди да умре.

— Мамка му! — отбелязах аз, без да имам нищо конкретно предвид, и хвърлих един камък в потока.

Изправих се и нагазих във водата. Върху пясъка на отсрещния бряг беше изписано „ВРЪЩАЙ СЕ ОБРАТНО.“ Заличих надписа и хукнах.

Още щом се докоснах до Сенките, същите думи отново се завъртяха около мен. Растителността изчезна. Скалите прераснаха в бляскави, искрящи морени…

Бягах през долина от призми, а над мен се бе надвесило страховито мораво небе… Вятър, който се провира край камъни с цветовете на дъгата и напява някаква еолийска мелодия…

Вятър развява яростно дрехите ми… Пурпурното небе става теменужено… Остри писъци се открояват измежду множеството звуци… Почвата се пропуква…

По-бързо.

Аз съм великан. Пейзажът е същия, но вече е безкрайно смален… Напредвам с гигантски крачки, а блещукащите камъни се стриват на прах под краката ми… По ботушите ми се е събрал прах от небесни дъги, раменете ми се движат сред пухкави облачета…

Атмосферата се сгъстява, сгъстява и става почти течна и зелена на цвят… Около мен вихри… Най-бързите ми движения са като на забавен кадър…

Започвам да плувам… Плъзвам се край замъчета, направени сякаш за някой аквариум… Атакуват ме с ярки ракети, които ми приличат на светулки… Не усещам нищо…

Зеленото става синьо… Изтънява, изтънява… Син дим и въздух като пушек от тамян… Отеква непрестанния звън на милиони невидими гонгове… Стискам зъби.

По-бързо.

Синьото става розово, изпъстрено с искри… Огнен порой… И още един… Изстинали пламъци танцуват като разлюлени от течението водорасли… По-високо, издигат се по-високо… Огнени стени се мятат насам-натам и пращят…

Шум от стъпки зад гърба ми.

Не се обръщай. Продължавай с промените.

Слънцето прекосява небето като комета и го разцепва по средата… После изчезва… Отново се появява. Пак изчезва. Няколко удара на сърцето ми отмерват цели три дни… Вдишвам от ароматния въздух… Огнена вихрушка се снижава към пурпурната земя… В небето се появява призма… Следвам течението на фосфоресцираща река, която пресича поле от плесен с цвят на кръв… Влажно… Спорите във въздуха се превръщат в скъпоценни камъни и се стоварват на земята като куршуми…

Нощ над равнина от месинг, нечии стъпки отекват към безкрая…

Потракват подобни на машини растения с обли дръжки, металните им цветове се свиват на топка, превръщат се в капсули… Трак, трак, поемам въздух… Дали са само ехо стъпките зад гърба ми?

Обръщам се назад.

Не се ли скри една тъмна фигура зад онова дърво-вятърна мелница? Или просто от промените ми се вие свят?

Напред. През стъкло и грапава като шкурка земя, оранжев лед, пейзаж от бледа плът…

Няма слънце, само бледа светлина… Няма и земя… Само острови и мостове във въздуха… Светът е кристална матрица…

Нагоре, надолу, около… През една дупка във въздуха и надолу по някакъв улей…

Пързалям се… Към кобалтово син плаж на брега на безбурно медно море… Здрач без звезди… Отвсякъде бледа светлина… Мъртво, мъртво е мястото… Сини скали… Разрушени статуи на нехуманоидни същества… Нищо не помръдва…

Стоп.

Начертах в пясъка около себе си магически кръг и започнах да изучавам мястото със силите на Хаоса. След това постлах новото си наметало в центъра на кръга, проснах се на него и заспах. Сънувах, как водите на морето се надигат, за да отмият част от кръга, и как едно зелено, краставо същество с пурпурна коса и остри зъби се приближава към мен, за да изпие кръвта ми.

Когато се събудих, видях, че част от кръга липсва и едно зелено, краставо същество с пурпурна коса и остри зъби лежи мъртво на плажа на около шест метра от мен, а около врата му безмилостно се е увила Фракир. Пясъкът наоколо беше разровен. Явно съм спал доста дълбоко.

Прибрах кордата си и прекосих още един мост над безкрая.

При следващия преход, още на първото място, където спрях, за да си почина, придошъл изневиделица прилив за малко не успя да ме спипа. Оттук нататък не си позволявах и миг отпускане, макар че все пак успях да се задържа на достатъчно голямо разстояние от водата, за да успея да подхвана нови промени. Получих поредното предупреждение, изписано с огнени букви по скалистия склон на една обсиданова планина. Отново искаха от мен да се върна, да се прибера на топло, да се пенсионирам. Поредната изкрещяна покана за разговор отново остана без отговор.

Продължих напред, докато отново почувствах нужда да поспя. Тогава спрях сред някакви опушени полета — мъртви, сиви, плесенясали и мъгливи. Добрах се до една лесна за отбраняване цепнатина, защитих я срещу чужди заклинания и заспах.

След известно време — не съм сигурен след колко точно — от безплодната просъница ме измъкна пулсиращата на китката ми Фракир.

Разбудих се на мига, учуден каква ли е причината. Не чувах нищо, а и нищо особено не се виждаше през процепа пред мен. Но Фракир, която също не е безпогрешна, никога не ме е предупреждавала без каквато и да е причина. Зачаках, като едновременно с това започнах да призовавам образа на Логрус. Щом той се появи пред мен, аз пъхнах в него ръката си като в ръкавица и се протегнах напред…

Много рядко нося хладно оръжие с острие по-дълго от това на средно голям кинжал. Адски неудобно се чувствам, когато трябва да ходя с окачено на кръста ми парче стомана, дълго метър и нещо, което непрекъснато ме удря по крака, закача се из храсталаците, да не говорим, че от време на време успява дори да ме препъне. Баща ми, като повечето благородници от Амбър и Хаос, никога не се разделя с този тежък и досаден инструмент, но аз сигурно съм направен от някаква по-калпава материя. Принципно нямам нищо против мечовете. Обичам да се фехтувам и съм набрал солиден опит в тази насока. Просто мисля, че е безсмислено човек да мъкне нещо подобно непрекъснато със себе си. Освен това, след известно време коланът, на който окачам меча си, започва безмилостно да се впива в кръста ми. Затова моите предпочитани оръжия са Фракир и импровизацията. И все пак…

Налагаше се да призная, че точно сега един от въпросните инструменти хич нямаше да ми е излишен. Някъде отвън, вляво от мен, лазеше твар, която съскаше като спукан мях.

Протегнах се през Сенките, за да открия някакъв меч. Протегнах се още. Продължих да се протягам.

Проклятие. Всички цивилизовани места, чиито обитатели бяха овладели металургията и притежаваха нужните анатомични особености и исторически опит, вероятно бяха извън обсега ми.

Продължих да търся и най-неочаквано капчица пот се стече по едната ми вежда. По-далече, още по-далече. А в това време загадъчното влечуго се приближаваше все по-бързо, ако се съдеше от звуците, които долитаха от тази посока.

Чудовището изтрополя съвсем наблизо, после изфуча. Рев разцепи въздуха.

Най-после!

Усетих дръжката на оръжието в ръката си, сграбчих го и го изтеглих при себе си. Мечът прелетя край мен, понесен от силата на желанието ми, удари се в стената и постоя известно време като окачен на нея, преди да успея да го измъкна от ножницата му. И точно в този миг отвън всичко утихна.

Изчаках десет секунди. Петнайсет. Половин минута…

Нищо.

Избърсах длани в панталоните си. Продължих да се ослушвам. Накрая се размърдах.

В непосредствена близост до цепнатината нямаше нищо. Само лека мъгла. Периферното ми зрение също не долавяше нищо особено.

Още една крачка…

Нищо.

Още една.

Вече се бях подал на ръба. Наведох се напред и се огледах.

Аха. Вляво от мен имаше нещо тъмно, ниско и неподвижно. Мъглата почти го скриваше от погледа ми. Дали пък не се беше присвило, готово да ме връхлети?

Каквото и да представляваше, нещото не издаде нито звук и не помръдна. Аз също. Малко след това забелязах зад него още един тъмен силует, който имаше почти същите очертания. Ако не се лъжех, още по-нататък имаше и трети. Нито един от силуетите не се раздвижи с намерение да подхване отново данданията от преди няколко минути.

Все пак останах нащрек.

Изминаха още няколко минути преди да се измъкна навън. Не последваха нови изненади. Направих още една крачка и зачаках. Пристъпих отново.

Накрая се приближих бавно до първия силует. Оказа се гнусно изчадие, покрито с люспи с цвят на съсирена кръв. Приличаше на тежка няколкостотин килограма змия с крака… И зъбите му си ги биваше, както установих, след като разтворих устата на чудовището с върха на меча си. Бях сигурен, че мога да си го позволя напълно безнаказано, защото главата на влечугото беше почти отделена от туловището му. Доста добър удар. От раната все още се стичаше оранжево-жълта течност.

От мястото, където бях застанал, успях да се убедя, че и другите два силуета принадлежат на подобни създания. Приликите не свършваха дотук, защото те бяха също толкова мъртви. Второто чудовище беше прободено на няколко пъти. Единият от краката му беше отсечен. Третото беше направо разфасовано. И трите трупа кървяха, а от тях се разнасяше слаба миризма на карамфил.

Разгледах добре утъпкания терен наоколо. По изтеклата странна на вид кръв личаха части от отпечатъци, оставени като че ли от ботуши с нормален човешки размер. Малко по-встрани успях да открия и цял отпечатък, обърнат в посоката, от която бях дошъл.

Моят преследвач? Или пък „З“? А може би този, който бе озаптил кучетата? Дали не бе дошъл дотук, за да ми помогне?

Поклатих глава. Бях се уморил да търся смисъла в очевидно безсмислени неща. Огледах мястото още веднъж, но не открих други изцяло запазени стъпки. Върнах се до пукнатината, взех ножницата на меча и я окачих на колана си. Не вървеше да оставям оръжието на кръста си, защото така бягането щеше да се превърне в истинско мъчение. Затова преметнах колана през едното си рамо така, че острието да прилепне към гърба ми и само дръжката му да се подава над нивото на раницата.

Изядох няколко къшея хляб и това, което беше останало от месото. После пийнах малко вода и две-три глътки вино и отново потеглих по пътя си.

Бягах през по-голямата част от следващия ден, макар че понятието „ден“ става доста относително, когато се движиш неизменно под небе, разчертано от пунктирани линии, нашарено с квадрати или пък сгряно от непрестанно въртящи се огнени колела и фонтани от светлина. Бягах докато се уморя, после спирах да почина, хапвах и продължавах да бягам. Разделях внимателно оставащата ми храна, защото вероятно щеше да ми се наложи да си набавя още от Сенките, а това усилие щеше да ми коства известна енергия. Избягвах преките маршрути, тъй като тези адски пързалки също си имат своята цена, а аз не исках да съм напълно изтощен, когато пристигна. Обикновено не се виждаше нищо подозрително. И все пак, понякога ми се струваше, че съм мярнал в далечината своя преследвач. Разбира се, можеха да се намерят и други причини за тези видения, като се има предвид на какви номера са способни Сенките.

Тичах, докато установих, че съм близо до мястото, за което се бях запътил. Сблъсках се с ново бедствие и пак ми бе заповядано да се върна. Мимоходом се зачудих дали да приема премеждието за добра поличба или най-лошото тепърва предстои. Така или иначе това вече нямаше особено значение, защото знаех, че след още едно кратко дремване ми предстои да измина последното, неголямо разстояние, което ме делеше от желаната цел. Този факт, съчетан със солидна доза предпазливост и благоразумие, можеше дори да се окаже повод за известен оптимизъм.

Тичах през някакво просторно, подобно на гора образувание от кристални форми, за които не бях съвсем сигурен дали са живи растения или по-скоро геоложки феномен. Те изкривяваха перспективата, а това доста затрудняваше промените. Така и не мернах нито едно живо създание из тази блестяща, изваяна сякаш от стъкло гора, и затова накрая реших да си почина именно тук.

Отчупих няколко кристални разклонения и ги забих в розовата почва, която приличаше на полуизсъхнал маджун. Така оформих нещо като ограда с формата на кръг и височина, достигаща до рамото ми. Освободих Фракир от китката си, закачих я върху грубата, прозрачна стена около мен и произнесох необходимите думи.

Фракир започна да се удължава, докато накрая стана тънка като копринена нишка и после се вплете между стъклените клони. Почувствах се в безопасност. Не вярвах, че нещо би могло да пресече тази преграда без Фракир да се увие около него в смъртоносна хватка.

Постлах наметалото си на земята, легнах и заспах. Не знам колко време съм спал така. Не си спомням да съм сънувал нещо, а и никой не реши да ме притеснява.

Когато се събудих, първо тръснах глава, за да се доразсъня, но гледката не се промени. Навсякъде около себе си виждах само оплетени един с друг кристални клони. Изправих се бавно, отидох до тях и ги побутнах. Солидна история. Намирах се в стъклена клетка.

Единственото нещо, което можех да направя, бе да отчупя някои от по-крехките и по-ниски клони. По-здравите от тях се извисяваха доста над главата ми. Онези, които бях засадил несъзнателно, сега бяха заякнали значително и бяха впили здраво корените си в почвата. Дори най-здравите ми ритници не бяха в състояние да ги помръднат.

Побеснях. Измъкнах меча си и наоколо се разхвърчаха парченца кристал. Увих лицето си с плаща и продължих да налагам стените на клетката. Тогава усетих, че дланта ми лепне. Погледнах я. Цялата бе омазана със собствената ми кръв. Някои от отломъците бяха доста остри. Прибрах меча и се захванах отново да ритам стената. Тя изпращя и звънна на няколко пъти, но въпреки това не поддаде. Никога не съм страдал от клаустрофобия, а нямаше и непосредствена опасност за живота ми, но нещо в този блестящ кафез ме караше да забравя за тези две подробности. Беснях още десетина минути, преди да успея да си наложа да поспра, за да се успокоя и да обмисля ситуацията.

Заоглеждах стъклената плетеница, докато успях да различа в еднородната й маса нишката на Фракир. Докоснах я с пръсти и й прошепнах своята заповед. Тя изсветля, после цветът й премина през целия спектър и накрая заблестя с червено сияние. Няколко секунди по-късно стената започна да се пропуква.

Отдръпнах се бързо в центъра и се завих изцяло с наметалото. Реших, че ако легна на земята и се свия на кълбо, някои от големите отчупили се парчета просто ще паднат върху мен от по-високо, следователно и с по-голяма сила. Затова останах прав и под наметалото прикрих главата и врата си с ръце.

Прашенето бе последвано от трясък. Нещо прободе рамото ми, но аз продължих да стоя изправен.

Ново пропукване, звън и върху мен заваляха парчета от кристалната клетка. Успях да се задържа на краката си, макар да усетих още няколко пробождания.

Когато всичко утихна, отворих очи и забелязах, че покривът на клетката липсва, а аз съм затрупан до коляно в отломки от твърд като корал материал. Някои от страничните стебла се бяха отчупили чак до земята, а други се бяха наклонили. Този път няколкото правилно насочени ритника постигнаха нужния ефект.

Наметалото ми беше скъсано на няколко места. Фракир, която се бе увила около левия ми глезен, плъзна нагоре към китката ми. На излизане натрошените остатъци от стъклената плетеница хрущяха под краката ми.

Изтърсих наметалото и почистих дрехите си. Тръгнах, оставяйки странното място зад гърба си, и тичах около час и половина, преди да спра в една топла, но неприветлива долина, за да закуся. Наоколо се носеше леката миризма на сяра.

След като привърших, наблизо изпращя нещо. Някакво мораво същество с рога и бивници префуча край мен и се отправи към близкия хребет, преследвано от друго четирикрако чудо с гладка, оранжева кожа, дълги нокти и раздвоена опашка. И двете нададоха вой, всяко в своята си тоналност.

Поклатих глава. Точно като при мен — проклетиите се гонеха една друга.

Продължих пътя си сред полета, покрити с лед и полета, опърлени от пламъци. Небето над мен беше ту неподвижно, ту побесняло. И най-накрая, няколко часа по-късно, пред мен се извисиха няколко мрачни хълма, иззад които се промъкваше зората. Трябваше само да стигна дотам и да премина между тях, за да се озова пред последната и най-трудна бариера, зад която се намираше целта на моето пътуване.

Продължих напред. Крайно време беше да приключа с тази задача и да се заема с по-важни неща. Веднага щом приключех, щях да се пренеса обратно в Амбър чрез Картите. Нямах никакво желание да измина същия маршрут още веднъж. За съжаление този номер важеше само за връщането, защото мястото, за което се бях запътил, не можеше да бъде изобразено на Карта.

Хукнах натам. Отначало помислих, че аз съм причината за вибрациите, които усетих веднага след това. Скоро обаче очите ми се отвориха за истината. Малките камъчета по пътеката пред мен започнаха да се търкалят насам-натам без видима причина.

И защо не?

Нали всичко останало вече ми се бе стоварило на главата. Сякаш някаква странна орисница се ровеше непрестанно из списъка на всички възможни гадости и пръстът й най-накрая се бе спрял на „Земетресение“. Ами добре. Поне наблизо не се виждаше нищо чак толкова високо, че да успее да ме затрупа.

— Приятно забавление, копеле мръсно! — извиках аз. — Не е далеч денят, когато няма да ти е чак толкова весело!

Сякаш в отговор на моята закана, трусовете се засилиха и аз трябваше да спра, за да не падна. Докато стоях неподвижно, земята започна да пропада на някои места. Огледах се бързо, за да реша дали да продължа напред, да се върна назад или да остана на мястото си. Почвата се разцепи и наоколо се разнесоха рев и бучене.

Земята под краката ми пропадна, може би с около десетина сантиметра, а най-близките пукнатини се разшириха. Обърнах се и хукнах с все сили в посоката, от която бях дошъл. Там все още изглеждаше по-спокойно.

Погрешен ход. Само секунди след това последва мощен трус, който тутакси ме повали. Още преди да успея да се изправя, на една ръка разстояние от мен се появи сериозна пукнатина. Докато я гледах, тя продължи да се разширява. Станах бързо, прескочих пукнатината, паднах отново и мигновено се изправих, за да забележа ново пропукване, което се разширяваше още по-бързо от първото.

Скочих още веднъж и се озовах върху солидно късче земя. Всичко около мен се разцепваше на ивици под акомпанимента на ужасяващо скрибуцане и рев. Големи части от почвата се сриваха непрекъснато в зейналите бездни. Моето малко островче беше също на път да ги последва.

Скочих отново, и още веднъж, опитвайки се да достигна до някоя по-безопасна точка.

Почти щях да успея да го сторя, когато земята под предния ми крак се разпадна и аз се свлякох надолу. Все пак успях да се вкопча в ръба. Люшнах се няколко пъти напред-назад и после започнах да се набирам нагоре. Ръбът започна да се рони. Впих нокти в пръстта и успях да докопам по-стабилно място. И отново се залюлях, кашляйки и проклинайки.

Затърсих място в глинестата стена пред мен, на което да мога да опра крака си. Открих го на височината на колената си, премигнах, за да махна пръстта от клепачите си и забих върха на ботушите си в него, след което се опитах да осигуря по-солиден захват на ръцете си. Усетих как Фракир се освободи и оформи малка примка, която се плъзна по стената, търсейки място, за което би могла да се закачи, за да успее да ме задържи над пропастта.

Уви, пръстите на лявата ми ръка отново се приплъзнаха и аз останах да вися само на дясната, като отчаяно се опитвах да се хвана отново. Не успях. Върху мен се посипа пръст, а хватът на дясната ми ръка вече застрашително отслабваше.

Над мен падна сянка и аз видях как нечии очи ме гледат от ръба през облаците от прах.

Дясната ми ръка също се изплъзна. Опитах се да потърся опора с краката си, за да опитам да се хвана отново.

Някой сграбчи дясната ми китка и аз отново се понесох нагоре. Една голяма и силна ръка ме държеше здраво. Миг по-късно към нея се присъедини още една и двете заедно ме изтеглиха бързо и ловко. Озовах се на ръба на бездната и потърсих сигурно място, на което да стъпя. Китката ми беше свободна. Избърсах очите си.

— Люк!

Той беше облечен в зелено и явно не споделяше мнението ми за мечовете, защото бе окачил един от тях, при това с внушителни размери, от дясната си страна. Явно използваше плаща си като раница, защото го бе навил на гърба си, а златната закопчалка, върху която изкусно беше гравирана някаква птица, стоеше като украшение отпред на гърдите му.

— Насам — каза той и се обърна. Аз го последвах.

Люк ме поведе назад, вляво от пътя, по който се бях озовал в долината. Почвата под краката ни ставаше все по-стабилна, ние ускорихме хода си и накрая успяхме да се доберем до върха на един нисък хълм, който изглежда беше изцяло извън обсега на земетресението. Там спряхме, за да се огледаме назад.

— Не се приближавайте отново! — прогърмя срещу нас един могъщ глас.

— Благодаря ти, Люк — изпъшках аз. — Не знам как си се озовал тук, но…

Той вдигна ръка.

— Точно сега ме интересува само едно-единствено нещо — каза Люк и потри с пръсти късата брада, която бе успял да си пусне за изумително кратко време. Успях да забележа, че пръстенът със синия камък е на ръката му.

— Слушам те — попитах аз.

— Как така това нещо — каквото и да е то — проговори с твоя глас?

— А-а, ето защо ми прозвуча познато.

— Хайде стига! — каза Люк. — Сигурно знаеш защо е така. Всеки път, когато то те предупреждаваше да се върнеш, малко преди нещо да ти се случи, думите бяха произнасяни с твоя глас.

— Между другото, ти от колко време ме следиш?

— От доста.

— А ония животинчета до скалната пукнатина, където се бях подслонил…

— Видях им сметката заради теб. Накъде си тръгнал и какво е това нещо?

— В момента разполагам единствено с доста пространни и мъгляви съмнения. Освен това отговорът на загадката би трябвало да лежи отвъд ей ония хълмове.

Кимнах в посоката на изгрева.

Люк се загледа натам и после каза:

— Да тръгваме тогава.

— Там в момента има земетресение — отбелязах аз.

— Тази долина май е затворена — заяви той. — Можем да я заобиколим и така да стигнем дотам.

— Като при това най-вероятно се сблъскаме с още едно земетресение.

Люк поклати глава.

— Според мен — каза той, — каквото и да представлява нещото, което се опитва да те спре, то се изтощава след всеки опит и затова му е необходимо доста време, за да се възстанови.

— Да, но времето между опитите взе да намалява и всеки следващ е по-зрелищен от предишния.

— Защото се приближаваме все повече до него, нали?

— Вероятно.

— Тогава да побързаме.

Спуснахме се по далечния склон на хълма, след което се изкачихме и слязохме по следващия. Междувременно трусовете отслабнаха и се разредиха. Не след дълго почвата под краката ни вече само потръпваше леко от време на време, докато накрая се укроти напълно.

Вървяхме през друга долина, която отначало ни водеше далече вдясно от целта ни, но след това направи удобен за нас завой и ние се насочихме право към оголените хълмове. Утринните лъчи на слънцето бяха очертали около върховете им блед ореол, който ги отделяше от безоблачното небе, преливащо от бледомораво до лилаво. Дотук не се бяхме сблъскали с никакви нови опасности.

— Люк — обадих се аз след известно време, — какво стана онази вечер на хълмовете край Санта Фе?

— Трябваше да се махна, при това бързо — отвърна ми той.

— Ами тялото на Дан Мартинес?

— Взех го със себе си.

— Защо?

— Не обичам да оставям улики след себе си.

— Това не отговоря на въпроса ми.

— Знам — каза Люк и се затича.

Последвах го.

— И ти знаеш кой съм аз? — продължих аз.

— Да.

— И как така?

— Не сега — каза той, — не сега.

Люк ускори темпото си, но аз се изравних с него.

— А защо ме преследваш?

— Доколкото си спомням, аз ти спасих задника.

— Така е и съм ти благодарен за това, но ти пак не отговори на въпроса ми.

— Да видим кой ще стигне пръв до онази наклонена скала — каза Люк и хукна с все сила натам.

Последвах примера му и отново го настигнах. И все пак, колкото и да се мъчех, не успях да го изпреваря. Освен това вече бяхме прекалено задъхани, за да си задаваме въпроси.

Концентрирах се и ускорих темпото още повече. Люк направи същото и не изостана. От наклонения камък ни деляха все още доста метри. Продължихме все така рамо до рамо и аз започнах да мобилизирам силите си за финалния спринт. Това си беше пълна лудост, но двамата се бяхме състезавали толкова много пъти, че сега всичко беше въпрос по-скоро на рефлекс, отколкото на разумно решение. Освен това в мен се пробуди старото любопитство. Дали Люк беше станал поне малко по-бърз? А аз по-бърз ли бях отпреди, или по-бавен?

Мускулите на ръцете ми се стегнаха, а краката ми продължаваха да трополят глухо по земята. Успях да овладея дишането си и да му наложа подходящия ритъм. Спечелих нищожна преднина, но той не направи нищо, за да се изравни с мен. Неочаквано камъкът се оказа доста по-близо.

Нещата останаха непроменени за около половин минута и тогава Люк се спусна напред. Успя първо да ме изпревари с едни гърди, а после и да излезе пред мен. Време беше.

Ускорих темпото. Кръвта пулсираше в тъпанчетата ми и аз поемах жадно всяка глътка въздух. Вложих в спринта си всичко, на което съм способен. Преднината на Люк започна отново да се стопява. Наклонената скала изглеждаше все по-голяма и по-голяма…

Изравних се с него преди да я достигне, но колкото и да се напъвах, не успях да дръпна напред. Префучахме край скалата рамо до рамо и после се сринахме едновременно на земята.

— Ще ни трябва фото-финиш — изрекох аз задъхано.

— По-скоро беше равен резултат. — Той направи пауза. — Винаги успяваш да ме изненадаш в самия край.

Измъкнах бутилката си с вода и му я подадох. Люк отпи няколко жадни глътки и ми я върна. След няколко подобни предавания я пресушихме до последната капка.

— По дяволите — каза после той, докато се надигаше бавно. — Дай да видим какво се крие зад тези хълмове.

Аз станах и го последвах.

Когато най-накрая успях да възстановя дишането си, първото нещо, което казах, беше:

— Изглежда знаеш несравнимо повече за мен, отколкото аз за теб.

— Съгласен съм — каза Люк след дълга пауза, — а ми се ще да не беше така.

— И какво значи това?

— Не сега — отвърна ми той. — По-късно. Не можеш да прочетеш „Война и мир“ в обедната си почивка.

— Не те разбирам.

— Времето — каза Люк. — Или го имаме в излишък, или е прекалено малко. Точно сега времето ни е прекалено малко.

— Окончателно те изтървах.

— Де да беше така.

Хълмовете бяха вече по-близо, но почвата под краката ни продължаваше да кротува. Продължихме да се влачим напред.

Мислех си за догадките на Бил, за съмненията на Рандъм и за предупреждението на Мег Девлин. Мислех си също и за странния патрон, който бях открил в джоба на Люк.

— Това нещо, към което сме се запътили — обади се той, преди да успея да се включа с нов въпрос, — е твоят Дяволски чекрък, нали?

— Да.

Люк се засмя.

— Значи в Санта Фе си казвал истината, когато ми обясняваше, че му е необходимо по-особено място. Само дето пропусна да споменеш, че си открил това място и си го построил там.

Кимнах.

— А ти да имаш да кажеш нещо за своите планове за основаване на компания? — попитах аз.

— Всичко беше само за да те накарам да се разприказваш.

— Ами Дан Мартинес и това, което ми каза той?

— За него не знам. Наистина не го познавах. Така и не успях да разбера какво искаше и защо стреля по нас.

— Люк, а ти какво всъщност искаш?

— Точно сега искам да видя онова проклето нещо — каза той. — Да не би това, че си го създал именно тук, да го е надарило с някои особени способности?

— Да.

— Какви например?

— Такива, за които дори не бях помислял за съжаление — отговорих му аз.

— Назови ми поне една от тях.

— Съжалявам — казах аз. — Но въпросите ти станаха твърде много, а отговорите са все тъй малко.

— Хей, та аз съм човекът, който преди броени минути те измъкна от ръба на бездната.

— И който, както научавам, се е опитвал да ми види сметката на всеки 30-ти април, години наред.

— Но не и напоследък — каза той. — Честно.

— Искаш да кажеш, че наистина си бил ти?

— Ами… да. Но си имах причини. Това е дълга история и…

— За Бога, Люк! Защо? Какво съм ти направил?

— Нещата не са толкова прости — отвърна ми той.

Стигнахме до подножието на най-близкия хълм и той тръгна нагоре по билото.

— Недей — извиках му аз. — Не можеш да стигнеш дотам.

Той спря.

— Защо?

— Атмосферата изчезва петнайсетина метра по-нагоре.

— Майтапиш се!

Поклатих глава.

— А от другата страна става още по-лошо — добавих после. — Трябва да намерим проход между хълмовете. Има един малко по-нататък вляво.

Обърнах се и тръгнах в тази посока. След малко чух стъпките му зад себе си.

— И си му дал твоя глас? — каза той.

— Е, и?

— Сега разбирам какво си намислил и какво е станало. На това откачено място той е развил свой собствен разум. Побеснял е, защото си тръгнал насам, за да го изключиш. Явно е разбрал за това и има силата, с която би могъл да ти попречи. Именно твоят Дяволски чекрък през цялото време се опитваше да те накара да се върнеш, нали?

— Вероятно.

— Защо не се прехвърли там с Картите?

— Не може да се нарисува Карта на място, което непрекъснато се променя. Всъщност колко знаеш за Картите?

— Достатъчно — каза той.

Видях, че пред нас се е появил проходът, който търсех.

Стигнах до началото му и спрях.

— Люк — казах аз, — не знам какво искаш, нито пък защо и как си стигнал дотук, а ти явно не искаш да ми кажеш. Въпреки това ще ти отпусна малко безплатна информация. Всичко това може да се окаже много опасно. Може би няма да е зле да се върнеш там, откъдето си дошъл, и да ме оставиш да опитам сам да се справя с него. Не виждам защо трябва и ти да се излагаш на този риск.

— Аз пък виждам защо — каза той. — Освен това не е изключено дори да успея да ти помогна.

— Как?

Люк сви рамене.

— Да се захващаме за работа, Мерлин. Искам да видя това нещо.

— Добре. Хайде.

И аз тръгнах по прохода между скалите.

Глава 10

Проходът беше дълъг, мрачен и в някои участъци доста тесен. Колкото по-навътре отивахме, толкова по-студено ставаше. Накрая се озовахме на широка, скалиста плоча, отвъд чийто ръб се издигаха кълба пара. Във въздуха се носеше миризма на амоняк и както обикновено краката ми бяха замръзнали, а лицето ми зачервено. Премигнах с усилие няколко пъти, докато изучавах новите очертания на плетеницата, която се откриваше изпод разнасящата се мъгла. Над нас се беше разстлала перленосива пелена. Пулсиращи оранжеви проблясъци разкъсваха спусналия се сумрак.

— Ъ-ъ… къде е? — поинтересува се Люк.

Посочих напред, към мястото, откъдето бе дошло последното премигване.

— Ето там — казах аз.

Тогава мъглата се разсея окончателно, разкривайки пред нас редица след редица от тъмни, равни ивици, разделени от черни бразди. Ивиците напредваха зигзагообразно към остров, опасан подобно на крепост с ниска стена, зад която се виждаха няколко метални панела.

— Това е лабиринт — отбеляза Люк. — Надолу към него ли ще слезем или ще се изкачим по стената.

Усмихнах се, докато той изучаваше гледката.

— Променя се — казах аз. — Сега е долу, а после горе.

— Добре де, накъде ще тръгнем ние?

— Още не знам. Всеки път ми се налага да го изучавам наново. Сам виждаш, че непрекъснато се изменя. Да не говорим, че има някои особености.

— Особености ли?

— Да, при това не една и две. Цялата проклетия плува в езеро от течен водород и хелий. Лабиринтът се движи непрекъснато насам-натам. Различен е във всеки отделен момент. Ако тръгнеш нагоре по ивиците, със сигурност няма да бъдеш непрекъснато над повърхността. Така скоро ще се простиш с живота си. Температурата там варира от убийствено студено до изпържващо горещо и то в рамките на няколко метра разлика във височина. Трябва да си наясно кога точно да се спуснеш и кога да се изкачиш, както и кога да направиш един куп други неща. Да не говорим, че трябва да знаеш в коя посока да се движиш.

— И как се разбира всичко това?

— Не — казах аз. — Ще те заведа дотам, но няма да ти издам принципа.

Мъглата започна отново да се издига от дълбините и да се оформя в отделни облачета.

— Сега разбирам защо не може да се нарисува Карта за него — отбеляза Люк.

Продължих да изучавам плетеницата.

— Добре — казах малко след това. — Насам.

Направих няколко крачки напред и вдясно. Във въздуха пред мен се появи блед кръг от светлина, който започна да става все по-ярък. Усетих как Люк сложи ръка на рамото ми.

— Какво… — започна той.

— Не се приближавайте! — прогърмя един глас, в който разпознах собствения си тембър.

— Мисля, че бих могъл да измисля нещо — отвърнах му аз. — Имам няколко идеи и…

— Не! — отговори ми той. — Чух какво каза Рандъм.

— Готов съм да пренебрегна заповедта му — казах аз, — стига да има по-добра алтернатива.

— Опитваш се да ме метнеш. Искаш да ме изключиш.

— Само усложняваш допълнително всичко с тези демонстрации на сила — казах аз. — Сега ще вляза вътре и ще…

— Не!

Мощно въздушно течение изригна от кръга и ме връхлетя. Залитнах под напора му. Видях как ръкавът ми стана първо кафяв, после оранжев и накрая започна да се разпада пред очите ми.

— Какво правиш? Трябва да поговорим, да ти обясня…

— Не тук! Не сега! Никога!

Вятърът ме запрати върху Люк и той успя да ме задържи, но му се наложи да падне на едно коляно. Миг по-късно бяхме връхлетени от арктически студен порив и пред очите ми затанцуваха ледени кристалчета. Последва експлозия от ярки цветове, които почти ме заслепиха.

— Спри! — извиках аз, но никой не ме послуша.

Почвата под нас сякаш се наклони и после изведнъж изчезна. Въпреки това не почувствах, че пропадаме. По-скоро имах усещането, че сме увиснали насред буря от премятащи се светлини.

— Спри! — извиках аз още веднъж, но гласът ми потъна в нищото.

Светлинният кръг изчезна така, сякаш се беше гмурнал в дълбок тунел. Въпреки че сетивата ми бяха буквално претоварени, аз успях да осъзная, че всъщност двамата с Люк бяхме издухани далеч от светлината, при това на такова разстояние, че трябваше отдавна да сме се размазали в билото на хълма. И все пак никъде около нас не се виждаше нищо твърдо и устойчиво.

Разнесе се леко жужене. То прерасна в боботене и накрая премина в рев. Стори ми се, че виждам в далечината мъничък локомотив, който пухти нагоре по склон с невъзможен наклон, после обърнат с главата надолу водопад и небе под зелени води. Край нас прелетя бързо градинска пейка, в която се беше вкопчила жена със синя кожа и ужасено изражение.

Ровех като обезумял из джобовете си, убеден, че не ни остава много време.

— Какво — изкрещя Люк в ухото ми, сграбчил ръката ми така, че беше на път да я изкълчи, — е това?

— Буря на Сенките — изкрещях му аз в отговор. — Дръж се здраво! — добавих после абсолютно ненужно.

Същество, подобно на прилеп, се блъсна в лицето ми и остави влажна резка по дясната ми буза. Нещо друго ме удари по крака.

Префучахме край обърната планинска верига, която се гърчеше и потръпваше. Ревът стана дори още по-силен. Цветни ивици от светлина пулсираха край нас и аз усещах почти физическия им допир. Жарки отблясъци и свистящ вятър…

Чух как Люк изкрещя от болка, но не можех да се обърна, за да му помогна.

Прекосихме участък, насечен от мълнии и косата ми се изправи, а кожата ми потръпна.

Сграбчих колодата Карти и я измъкнах от джоба си. По това време вече бяхме започнали да се въртим и аз се уплаших да не я изтърва. Стиснах здраво Картите и ги приближих до лицето си. Тази, която се окажеше най-отгоре, щеше да бъде нашия изход.

Около нас започнаха да се образуват тъмни балони, които се пръскаха и от тях се разнасяше гадна миризма.

Когато вдигнах ръката си, забелязах, че кожата ми изглежда сива и изпъстрена с флуоресцентни отблясъци. Ръката, с която Люк се беше вкопчил в мен, беше мъртвешки бледа и когато се обърнах назад, погледът ми срещна ухилен череп.

Отвърнах очи от него и опитах да се съсредоточа върху Картата. Беше ми трудно да различа очертанията й през обгърналата ме сивота и странно изкривеното пространство. Но накрая образът изплува ясно пред мен. Беше същото онова тревисто парче земя, което веднъж вече бях разглеждал — колко ли време бе минало оттогава — със спокойната водна повърхност и част от нещо кристално и ярко в десния горен ъгъл.

Задържах вниманието си върху него. Дочух иззад рамото си някакви звуци. Люк вероятно се опитваше да ми каже нещо, но не можех да различа думите му. Продължих да се взирам в Картата и образът започна да става все по-реален. Но бавно, много бавно. Нещо ме удари силно малко над кръста, но аз си заповядах да не обръщам внимание на болката и продължих да се концентрирам.

Най-накрая образът сякаш се приближи към мен и започна да се разраства. Докато Картата ме поглъщаше и аз поглъщах нея, усетих познатата студена тръпка.

Над езерцето се беше възцарило почти елегично спокойствие.

Паднах по лице върху тревата. Сърцето ми биеше бясно, а кожата ми пулсираше. Дишах тежко. Усещането за връхлитащи светове продължаваше да ме преследва, точно както човек, прекарал деня си в шофиране, вижда отново платното на пътя, след като затвори очи.

Усетих сладкия мирис на водата и изгубих съзнание.

Смътно осъзнавах, че някой първо ме влачи, после ме понася на ръце, препъвайки се по пътя, и накрая се опитва да ми помогне да се съвзема. Някакво заклинание ме накара да изпадна в пълно безсъзнание, след което заспах и ме споходи сън.

… Вървях по улиците на потъналия в руини Амбър под мрачното небе. Някакъв ангел с гротескни черти размахваше огнения си меч високо над мен и после го стоварваше върху града. Там, където паднеше острието, се издигаха пушек, прах и пламъци. Ореолът на ангела беше моят Дяволски чекрък и от него струяха могъщи ветрове, родени от омразата, която сякаш се развяваше като жив черен воал около лицето на съществото. Въздушните талази връхлитаха сградите и ги превръщаха в развалини. Дворецът беше полуразрушен, а край него бяха подредени бесилки, на които се полюшваха моите роднини. Държах меч в едната си ръка, а от другата се бе провесила Фракир. Изкачвах се нагоре, за да се срещна в двубой с изплетеното от мрак и светлина божество на отмъщението. Докато вървях по скалистата пътека, над мен тегнеше ужасяващото предчувствие, че съм обречен да загубя. Въпреки това бях решил, че чудовището трябва да си тръгне оттук с доста рани за близане.

Когато се приближих, то ме забеляза и се обърна към мен. Докато вдигаше оръжието си, лицето му остана все така прикрито. Хвърлих се напред, съжалявайки единствено за това, че не съм имал време да намажа острието си с отрова. Направих две лъжливи движения и замахнах, за да го поразя в областта на коляното.

Блесна мълния и аз се сринах в нищото. Падах дълго, заобиколен от малки пламъчета, които танцуваха около мен в огнена вихрушка.

Продължих да падам така цяла вечност и накрая се проснах по гръб на огромна каменна плоча, разчертана като слънчев часовник, на чиято стрелка едва не се нанизах. Всичко това ми се стори твърде откачено дори за сън. В Царството на Хаоса няма слънчеви часовници, защото там просто няма слънце. Намирах се на края на някакъв площад, точно до една мрачна кула. Осъзнах, че не мога да помръдна, камо ли да се изправя без чужда помощ. Над мен, на един нисък балкон, беше застанала моята майка — Дара, приела своята естествена форма с цялата й ужасяваща сила и красота.

— Майко! — извиках аз. — Освободи ме!

— Бях изпратила някой, който да ти помогне — отвърна ми тя.

— А какво стана с Амбър?

— Не знам.

— А с баща ми?

— Не споменавай мъртвите пред мен.

Стрелката на часовника се завъртя бавно, застана точно над гърлото ми и започна да се спуска милиметър по милиметър — бавно, но непреклонно.

— Помогни ми! — изкрещях аз. — Побързай!

— Къде си? — извика тя. Главата й се въртеше във всички посоки, а очите й шареха наоколо. — Къде изчезна?

— Не съм помръдвал от мястото си!

— Къде си?

Усетих как стрелката опря до гърлото ми…

Видението се разпадна.

Раменете ми бяха подпрени на нещо твърдо, а краката ми изпънати напред. Някой току-що ме бе побутнал леко и бе докоснал врата ми.

— Мърл, добре ли си? Искаш ли да пийнеш? — ме питаше един познат глас.

Поех дълбоко въздух и после го издишах. Светлината беше синя, светът — пространство, насечено от линии и ъгли. Пред мен се появи черпак, пълен с вода.

— Ето. — Това беше гласът на Люк.

Изпих всичко.

— Искаш ли още?

— Да.

— Минутка само.

Усетих как той се надигна и след това стъпките му се отдалечиха. Загледах се в осветената на петна стена пред мен. Беше висока около два метра и половина. Прекарах ръка по пода. Той изглежда беше от същия материал.

Люк се върна след малко, усмихна се и ми подаде черпака. Пресуших го и му го върнах.

— Още? — попита той.

— Не. Къде сме?

— В пещера — просторно и приятно местенце.

— Откъде вземаш водата?

— От една съседна ниша ей там. — Той посочи с ръка. — Там има няколко бъчви с вода и доста храна. Искаш ли да хапнеш нещо?

— Не сега. Ти добре ли си?

— Като пребит съм — отвърна ми Люк, — но иначе нищо ми няма. Очевидно и ти нямаш нищо счупено, а тази резка на бузата ти спря да кърви.

— Е, и това е нещо — казах аз.

Изправих се бавно на краката си и последните щрихи на кошмара се разнесоха от съзнанието ми. Тогава забелязах, че Люк се е обърнал и е тръгнал нанякъде. Направих няколко крачки след него, преди да попитам:

— Къде отиваш?

— Ей там — отговори ми той и посочи с черпака.

Последвах го и двамата влязохме през един отвор в стената в друга студена пещерна ниша, голяма долу-горе колкото дневната на стария ми апартамент. До стената вляво бяха наредени четири дървени бъчви и Люк закачи черпака на горния ръб на най-близката от тях. В дъното на нишата се виждаха подредени един върху друг големи кашони и нахвърляни на купчина платнени торби.

— Консервирани храни — уточни Люк. — Плодове, зеленчуци, шунка, сьомга, бисквити, сладкиши. Няколко каси с вино. Газов примус. Има дори две бутилки коняк.

Той се обърна, подмина ме бързо и тръгна отново към голямата зала.

— Сега пък накъде? — попитах аз.

Но Люк явно бързаше и не ми отговори. Побързах да го настигна. Прекосихме няколко входа и минахме през още няколко врати, докато той спря накрая до една от тях и ми кимна.

— Имаме и клозет. Просто дупка с няколко дъски над нея. Мисля, че няма да е зле да я държим покрита.

— Какво, по дяволите, е това? — попитах аз.

Люк вдигна ръка.

— Всичко ще ти се изясни след минута. Насам.

Той сви зад един сапфирен ъгъл и се скри от погледа ми. Аз също се запътих натам, загубил почти напълно ориентация. След още няколко завоя и едно връщане на изходна позиция загубих окончателно представа къде се намирам. Люк не се виждаше никъде.

Спрях и се ослушах. Не чух нищо освен собственото си дишане.

— Люк? Къде си? — извиках аз.

— Тук горе — отговори ми той.

Стори ми се, че гласът му прозвуча някъде вдясно над мен. Наведох се, за да мина през една извита врата и се озовах в ярко осветена, синя стая. И нейните стени бяха от същата кристална субстанция като всички останали в пещерата. В ъгъла видях спален чувал и възглавница. От един неголям отвор, на около два-три метра от пода, струеше светлина.

— Люк?

— Тук съм — обади се той.

Застанах под отвора в тавана и присвих очи срещу идващата от него светлина, за да погледна нагоре. Направих си сянка с длан. Накрая успях да видя в светлия кръг над мен раменете и главата на Люк. Косата му беше обрамчена от бронзов ореол, причината за който вероятно бяха лъчите на изгряващото слънце. Той отново се усмихваше.

— А това, предполагам, е изходът — казах аз.

— За мен — да — отговори ми Люк.

— Какво искаш да кажеш?

Последва стържещ звук и част от гледката ми беше закрита от ръба на голям камък.

— Какво правиш?

— Премествам камъка в такова положение, че да мога после бързо да затворя изхода — каза Люк, — след това ще забия няколко клина, за да не можеш да го преместиш встрани.

— Но защо?

— Има малки отвори за въздух, така че няма да се задушиш — продължи той.

— Чудесно. И защо все пак съм тук?

— Хайде да прескочим екзистенциалните въпроси. Не сме на семинар по философия.

— Люк! Дявол да го вземе! Какво става?

— Очевидно смятам да те затворя тук — каза той. — Между другото, синият кристал ще блокира връзката, осъществявана чрез Картите, и ще неутрализира магическите ти способности, които се опират на предмети отвъд стените. Засега ми трябваш жив, но безопасен, при това на място, откъдето бих могъл бързо да те взема.

Загледах се в отвора и в близките стени.

— Не се опитвай — каза Люк. — В по-добра позиция съм.

— Не мислиш ли, че ми дължиш някакво обяснение?

Той се втренчи в мен за миг и след това кимна.

— Трябва да се върна — каза накрая, — и да се опитам да овладея Дяволския чекрък. Да имаш някакви идеи как би могло да стане това?

Изсмях се.

— Отношенията ни с него не са особено цветущи напоследък. Боя се, че не мога да ти помогна.

Люк кимна отново.

— Просто ще видя дали бих могъл да направя нещо. Господи, какво оръжие! Ако не успея сам да му сложа намордника, ще се върна, за да видя какво си измислил ти. Ще си напрегнеш мозъка, нали?

— Върху доста неща смятам да си помисля. Люк. И някои от тях едва ли ще ти харесат.

— В момента не си способен на бог знае какво.

— Все още не — казах аз.

Той опря ръце в камъка и понечи да го бутне.

— Люк! — извиках аз.

Той спря, заизучава ме и накрая на лицето му се появи изражение, което никога досега не бях виждал.

— Всъщност това не е истинското ми име — заяви малко след това.

— Как се казваш тогава?

— Аз съм твоят братовчед Риналдо — каза бавно той. — Убих Кейн и за малко да се справя и с Блийс. Провалих се и с бомбата на погребението. Някой ме забеляза. Аз ще унищожа целия кралски двор на Амбър със или без твоя Дяволски чекрък. Разбира се, ще ми бъде доста по-лесно, ако разполагам с него.

— Но защо, Люк… Риналдо? Защо искаш да си отмъстиш?

— Убих първо Кейн — продължи. — Той всъщност уби баща ми.

— Не… знаех. — Вперих поглед в закопчалката на наметалото му с гравирания върху нея Феникс. — Не знаех, че Бранд е имал син.

— Е, сега вече знаеш, стари ми друже. Това е другата причина да те затворя на това място. Не бих искал да предупредиш останалите.

— Залъкът ще се окаже твърде голям за теб.

Той замълча за няколко секунди и след това сви рамене.

— Ще спечеля или ще загубя. Длъжен съм да опитам.

— Защо на 30-ти април? — попитах аз изведнъж. — Кажи ми.

— На тази дата научих за пръв път за смъртта на баща си.

Той опря ръце в камъка и го добута така, че да блокира напълно изхода. Последваха няколко бързи удара с чук.

— Люк!

Не ми отговори. Виждах сянката му през прозрачния камък. След малко той се изправи и после се изгуби от погледа ми. Ботушите му изтрополяха на земята.

— Риналдо!

Той отново не ми отговори и аз чух как стъпките му се отдалечават.

Броя дните по изсветляването и смрачаването на кристалните стени. Вече измина повече от месец, откак съм затворен, а нямам представа как тече времето в съотношение с другите Сенки. Обиколих всяка зала и ниша от тази прекрасна пещера, но така и не намерих изход. Моите Карти са неизползваеми тук, картите от другата колода, които нарекох Козовете на Съдбата, също. Магията ми е напълно безсилна. Явно стените на пещерата, които са досущ като камъка върху пръстена на Люк, не й позволяват да проникне отвън. Започвам да си мисля, че една временна лудост би била добре дошла за мен, но разумът ми отказва да капитулира пред тази възможност. Прекалено много загадки се въртят из него — Дан Мартинес, Мег Девлин, моята Лейди от Езерото… Защо? И защо той — Люк, Риналдо, моят враг — бе прекарал толкова време с мен? Трябва да намеря начин да предупредя останалите. Ако той успееше да обърне Дяволския чекрък срещу тях, мечтата на Бранд и моят кошмар щяха да се превърнат в реалност. Сега осъзнавам, че допуснах твърде много грешки… Прости ми, Джулия… Ще огледам отново стъпка по стъпка своя затвор. Не може да няма поне една пукнатина в неговата ледена логика, пукнатина, срещу която да хвърля своя ум, крясъците си и горчивия си смях. Из тази зала, надолу по тунела — синьото е навсякъде. Сенките не могат да ми помогнат да се измъкна, защото тук няма Сенки. Аз съм Мерлин Затворения, син на Коруин Изчезналия. Моята мечта за светли дни се обърна срещу мен. Обикалям из затвора си като привидение. Не мога да оставя всичко да завърши така. Може би следващият тунел, или по-следващият…

Кръвта на Амбър

Глава 1

Захвърлих ръкохватката на меча, след като острието му се счупи. Стоманата беше безсилна срещу синьото море на стената, а аз бях търсил умишлено най-тънката й част. Само няколко малки парченца от камъка лежаха в краката ми. Взех две от тях и ги разтърках между пръстите си. Така нямаше да успея да се измъкна. Изглежда единственият изход беше през мястото, откъдето бях влязъл, но сега то беше също тъй непристъпно.

Върнах се обратно в покоите си, т.е. в оная ниша, където бе импровизираното ми легло. Седнах върху плътния кафяв чувал, издърпах корковата тапа на една бутилка с вино и отпих от нея. Доста се бях поизпотил, докато налагах стената.

Фракир се раздвижи на китката ми, разви се наполовина и се плъзна към дланта ми, за да се увие там около двете парченца от синия камък, които все още държах. Примката й се затегна, тя увисна заедно с тях и се залюля като махало на часовник. Оставих бутилката и се загледах. Фракир описваше дъга, успоредна на тунела, който водеше насам. Тя продължи да се люлее така може би около минута, след това се издигна отново нагоре, спря, когато достигна дланта ми, остави парченцата в основата на средния ми пръст и отново зае невидимата си позиция около китката ми.

Вперих поглед в камъчетата. Вдигнах трепкащата газена лампа и ги разгледах. Цветът им…

Да.

На фона на кожата ми, цветът им изглеждаше приблизително като този на камъка върху пръстена, който Люк бе оставил в „Ню Лайн Мотел“ преди известно време. Съвпадение? Или по-скоро нещата бяха свързани? Дали моята удушваческа корда не се опитваше да ми каже нещо? И къде още бях виждал такъв камък?

На ключодържателя на Люк. Точно така, той представляваше парче метал, в което бе инкрустиран кристал… Дали не бях виждал подобен кристал и на друго място?

Пещерата, в която бях затворен, успяваше някак да блокира Картите и силата на Логрус. Щом Люк носеше камъни като този, от който бяха стените тук, сигурно си имаше сериозна причина за това. Какви ли бяха другите качества на синия кристал?

Опитвах около час да разбера нещо за структурата му, но той успешно устояваше на силата на Логрус. Накрая се предадох, хапнах мрачно няколко залъка хляб със сирене и отпих отново от виното.

След това се изправих и обиколих още веднъж мястото, като проверявах навсякъде капаните си. Бях затворен, както ми се струваше, от повече от месец. Бях обходил всички тунели, коридори и ниши в търсене на изход. Никъде не бях открил нещо, което да ми даде поне малка надежда. Понякога тичах като откачен из пещерата и разранявах кокалчетата на юмруците си до кръв в студените й стени. Друг път пък се движех едва-едва и проверявах за пукнатини и дефекти в кристала. На няколко пъти безуспешно се бях опитвал да отместя камъка, който препречваше входа. Беше като закован за мястото си, а беше невъзможно да го повдигна. По всичко изглеждаше, че престоят ми тук ще е продължителен.

Моите капани…

Те бяха до един непокътнати, точно както ги бях оставил последния път — големи камъни, които природата небрежно бе поставила на високи и удобни за мен места, където беше достатъчно само някой да се препъне леко в добре прикритата опаковъчна тел, свалена от сандъците в склада, за да се прекатурят от ръба.

Някой?

Люк, разбира се. Кой друг? Нали точно той ме бе затворил тук. И ако се върнеше — не, когато се върнеше — моите тайни капани щяха да го чакат. Той беше въоръжен. Ако просто застанех под входа при неговото появяване, това щеше да му даде още едно предимство. Как ли пък не. Аз нямаше да съм там, а това щеше да го накара да влезе вътре. И тогава…

Леко разтревожен, аз се върнах в нишата със спалния чувал.

Там легнах, скръстих ръце зад главата си и се заех отново да обмисля плана си. Капаните можеха да убият Люк, а аз не го исках. Това нямаше нищо общо с чувствата ми към него, макар до съвсем скоро да го бях смятал за свой добър приятел. Всъщност до мига, в който узнах, че той е убил чичо ми Кейн и освен това възнамерява да изтреби до крак останалата част от роднините ми в Амбър. Причината за това беше фактът, че моят чичо Кейн бе убил бащата на Люк — Бранд, нещо, което който и да е от останалите би направил с удоволствие. Да, Люк — или по-скоро Риналдо — беше мой братовчед и разполагаше със солиден повод, за да подхване поредната вътрешносемейна вендета. И все пак това, че бе решил да си отмъсти на всички до един, си беше доста пресилено от негова страна.

Но не приятелски чувства, нито пък роднинската привързаност ме накараха да обезвредя капаните си. Исках го жив, защото все още имаше твърде много неща, с които не бях наясно и които вероятно никога нямаше да ми се изяснят, ако той се споминеше просто така. Джасра… Козовете на Съдбата… начинът, по който ме бе проследил толкова лесно през Сенките… цялата история с връзката между Люк и окултиста Виктор Мелман… всичко, което можеше да знае за Джулия и нейната смърт…

И така, започнах отново от нулата и измислих план, който се базираше на нещо, за което — поне така се надявах — Люк нямаше никаква представа.

Преместих спалния чувал в един тунел на крачка от нишата, на чийто таван се намираше блокираният вход и пренесох там част от хранителните си запаси. Бях твърдо решен да прекарвам на това място възможно най-много време.

Новият капан беше с по-прост замисъл — директен и почти непредотвратим. Единственото нещо, което трябваше да направя, беше да седя там и да чакам. И да кроя планове. Трябваше да предупредя останалите. Трябваше да направя нещо с моя Дяволски Чекрък. Трябваше да разбера какво знае Мег Девлин. Трябваше да… направя още доста неща.

И аз зачаках. Мислех си за Бурите на Сенките, за сънищата си, за странната Дама от Езерото. Магията на бездействието успя не след дълго да пренасели ежедневието ми. Единствената ми грижа беше евентуалното разминаване на тукашния времеви поток с този на останалите места, които бяха от значение за мен в момента. Моят месец, прекаран тук, може би се равняваше на един ден в Амбър, а може би дори на по-малко. Ако успеех да се измъкна от това място сравнително бързо, следите, които ме интересуваха, вероятно щяха да се окажат все още свежи.

Светлината, която се процеждаше през кристалните стени на моя затвор, изчезваше и се появяваше отново и така различавах дните от нощите, като нагаждах по този ритъм своите всекидневни занимания.

През първите три дни на новото място прегледах отново претъпкания със заблуди и беден откъм ценна информация дневник на Мелман. Почти успях да се убедя, че неговият посетител, когото той наричаше „Прикрития“, е бил именно Люк. Но няколко уточнения относно неговата „мъжественост“ доста ме озадачиха. Бележките за жертвоприношението на Сина на Хаоса в края на дневника явно трябваше да отнеса до собствената си персона, тъй като вече бях наясно с провалилото се намерение на Мелман да ме подложи на заколение. Но ако неговият Учител наистина беше Люк, то тогава трябваше да сметна поведението му на хълмовете край Санта Фе за повече от странно. Онази вечер той отначало ме посъветва да унищожа Козовете на Съдбата, а след това реагира така, сякаш искаше да ме предпази от нещо. Освен това по-късно Люк си призна, че се е опитал да ме убие на няколко пъти, но отрече да има пръст в последните покушения над мен. Ако той стоеше зад всички опити, какъв тогава беше смисълът да се отрича само от някои от тях? Кой друг можеше да е замесен в играта и по какъв начин? Очевидно някои части от пъзела липсваха, при това точно онези последни късчета информация, които най-неочаквано щяха да накарат всичко да си отиде по местата, за да се разкрие пред мен пълната картина, която най-вероятно е била през цялото време пред очите ми.

Трябваше да се досетя, че ще ме посетят през нощта.

Трябваше, но аз не се досетих. Ако го бях сторил, щях да съобразя с това цикъла си на спане и щях да бъда буден и нащрек в нужния момент. Въпреки че бях повече от сигурен, че капанът ми ще задейства безотказно, понякога и най-малките подробности са особено важни при подобни съдбоносни ситуации.

Бях заспал дълбоко и затова отначало възприех триенето на камък в камък като нещо далечно. Размърдах се леко, тъй като шумът не затихна, след което ми бяха необходими още няколко секунди, за да протекат в мозъка ми нужните импулси и да разбера какво всъщност става. Седнах, все още доста отнесен, после се добрах пълзешком до една от страничните ниши и там се свих на кълбо до стената. Разтърквах очите си и оправях косата си, търсейки по-кратък път към изгубената си бдителност сред оттеглящата се мъгла на съня.

Началното трополене, достигнало до мен, беше вероятно от изваждането на клиновете, за което явно бе необходимо камъкът да бъде разместен леко в различни посоки. Шумовете, които последваха, бяха глухи, едва доловими и някак далечни.

Огледах набързо съседното помещение, на чийто таван беше входът. Все още не се забелязваше цепнатина, през която да проблясват звездите върху нощното небе. Вибрациите над мен продължаваха. Вече нямаше трополене, а само непрекъснато леко стържене и хрущене. Върху прозрачния таван бе изгрял кръг от светлина с размазан ореол — вероятно фенер. Светеше, прекалено стабилно, за да е факел. Освен това в случая факелът щеше да е твърде неподходящ.

Накрая на тавана се появи късче нощно небе с формата на полумесец и две звезди в края на единия му рог. Отворът се разшири и аз чух тежкото дишане на — както ми се стори — двама души.

Потръпнах от превъзбудата и усетих как допълнителна доза адреналин задейства в тялото ми чудодейния си биологически механизъм. Не бях предполагал, че Люк ще доведе някого със себе си. В моя безотказен план очевидно зееше огромен пропуск, който ме правеше пълен глупак.

Камъкът бе поместен доста по-бързо и времето ми за неплодотворни изводи изтече мигновено. Сега мозъкът ми трябваше да се концентрира изцяло върху хода на събитията, дистанцирайки се от всичко останало.

Призовах образа на Логрус и той се материализира в съзнанието ми. Изправих се, опрял гръб върху стената, и започнах да движа ръцете си така, че да успея да уловя причудливите плетеници на две от призрачните му линии. В мига, в който успях да постигна нужното сливане, шумовете над главата ми замряха.

Входът бе освободен напълно. Миг по-късно фенерът бе повдигнат и поднесен към него.

Пристъпих в центъра на помещението точно когато в очертанията на отвора се появиха двама смугли ниски мъже, всеки от които държеше в ръката си по един оголен кинжал. Нито един от тях не беше Люк. Пратих първоначалния си план по дяволите.

Протегнах към тях своите облечени в силата на Логрус ръце и ги стиснах за гърлата. Постепенно и двамата се отпуснаха в хватката ми. Стисках ги още няколко мига и после ги пуснах.

Мъжете се търкулнаха встрани, аз заопипвах ръба на входа с блестящите линии на силата и после се изтеглих с тях нагоре. Достигнах отвора и освободих Фракир от позицията й по вътрешния му ръб. Това беше моят капан. На Люк, или на когото и да било, щеше да се наложи първо да мине през моята примка, за да влезе, а тази примка беше готова да се затегне мигновено при най-леко помръдване.

Но сега…

Вдясно от мен се бе проточила огнена диря. Фенерът се бе разбил, а разлятата газ се бе превърнала в горящо поточе. От двете страни лежаха мъжете, които бях удушил. Камъкът, запречвал входа, сега беше зад мен и малко вляво. Останах известно време така — с рамене и глава, подадени над отвора и лакти, опрени върху ръба. Образът на Логрус все още танцуваше пред очите ми и аз продължавах да усещам топлата тръпка, която предизвикваше допирът на неговата мощ до ръцете ми. Фракир се спусна от рамото към левия ми бицепс.

Май че се бях измъкнал твърде лесно. Не можех да разбера защо Люк е решил да прати някакви свои слуги: за да ме разпитат, убият или отведат оттук. Тъкмо затова не бързах да се показвам напълно, преди да съм успял да проуча околността, възползвайки се от относителната сигурност на своето укритие.

Реших този път да бъда благоразумен — за разнообразие. Защото някой споделяше с мен тази красива нощ. Беше толкова тъмно, че въпреки светлината на гаснещата огнена следа, беше невъзможно да използвам очите си, за да се ориентирам в обстановката. Но когато призова Логрус, той ми дава способността да долавям със съзнанието си други нематериални проявления.

Именно така успях да открия нещо подобно зад едно от дърветата вляво от мен, там, където мракът би ми попречил да видя спотаилия се човек. Установих, че структурата на това проявление странно напомня за магическите сили на Амбър. Заклинанието разгръщаше бавно снопове от жълта светлина, нашарени от изпаренията на нощта. Те се въртяха като карнавален фойерверк и пълзяха към мен през мрака. Гледах ги изумено, но с пълното съзнание какво трябва да направя, когато настъпи подходящият момент.

Четирите широки жълти ивици продължаваха да напредват. Щом достигнаха на няколко метра от мен, те спряха, станаха някак по-мътни и след това отново се спуснаха напред с бързината на атакуващи кобри. Ръцете ми бяха скръстени, а силовите линии на Логрус протегнати напред. Разделих ги с рязко, помитащо движение, като едновременно с това ги протегнах леко напред. Те срещнаха ивиците светлина и ги отблъснаха обратно към техния източник. При сблъсъка усетих странно изтръпване в долната част на ръцете си. Веднага след това замахнах с продължението на дясната си ръка и го стоварих като меч върху притихналата сега магическа сила. Чу се къс, остър писък и докато сиянието намаляваше, аз нанесох бързо още един удар, измъкнах се от дупката на пещерата и се спуснах надолу по склона, въпреки болката, която бе обхванала дясната ми ръка.

Сиянието на заклинанието, каквото и да представляваше то, потъмня и изчезна. Това ми позволи да видя ясно фигурата, облегната на дънера на дървото. Тя принадлежеше на жена, чийто черти не успях да различа, тъй като бе вдигнала на височината на очите си малък предмет, за който предположих, че е оръжие. Незабавно го пернах със силовите линии на Логрус, като се надявах, че тя ще го изпусне.

Миг след това се спънах, защото последва откат, който ме разтърси със сериозна сила. Явно Логрус бе срещнал магически предмет с мощ, която не биваше да бъде подценявана. За моя утеха дамата също се олюля. Тя нададе нов писък, но въпреки това не изпусна предмета.

Малко след това около нея се появи многоцветно сияние и аз разбрах какво беше нещото в ръката й. Бях насочил силата на Логрус срещу една от Картите. Сега вече се налагаше да се добера до непознатата, дори само за да разбера коя е тя.

Спуснах се напред, но скоро осъзнах, че няма да успея да я достигна. Освен ако…

Смъкнах Фракир от рамото си и я пуснах напред по силовата линия на Логрус, насочих я в подходящата посока и изрекох нужната заповед, докато тя летеше стремително напред.

От новия си зрителен ъгъл, благодарение на бледия многоцветен ореол, успях най-после да видя лицето на жената. Беше Джасра, която за малко не ми бе видяла сметката в апартамента на Мелман. Само след миг тя щеше да изчезне, а с нея и шансът ми да се сдобия с някои жизненоважни отговори.

— Джасра! — изкрещях, опитвайки се да наруша концентрацията й.

Не успях да го сторя, но Фракир успя. Моята удушваческа корда проблесна със сребърно сияние, уви се около врата на Джасра и омота здраво свободния си край около един от близките клони.

Образът на Джасра бе започнал вече да избледнява, тъй като тя явно още не осъзнаваше, че от този миг нататък пренасянето чрез Картата щеше да й коства главата.

И все пак бързо схвана как стоят нещата. Задави се и веднага отстъпи назад, след което ореолът изчезна, а образът й доби предишната си реалност. Изпусна Картата си и вкопчи пръсти в кордата, увита около гърлото й.

Незабавно се озовах до нея и докоснах Фракир, която освободи клона на дървото и се нави около китката ми.

— Добър вечер, Джасра — казах аз и дръпнах рязко главата й назад. — Опитай пак да си покажеш зъбките и ще ти прекърша вратлето. Ясен ли съм?

Тя се опита да проговори, но не успя, затова само кимна.

— Ще отпусна леко кордата — продължих аз — за да можеш да отговориш на въпросите ми.

Разхлабих хватката на Фракир. Джасра се закашля и ме удостои с поглед, който спокойно би превърнал пясъка в стъкло. Магическото й излъчване бе секнало окончателно, затова аз освободих линиите на Логрус.

— Какво искаш от мен? — попитах аз. — Кой съм аз според теб?

— Ходещ труп! — изсъска тя и се опита да ме заплюе, но не успя — явно устата й бе пресъхнала.

Подръпнах леко Фракир и Джасра отново се задави.

— Грешен отговор — казах. — Опитай пак.

Тя обаче се усмихна и погледна зад гърба ми. Обърнах се, без да изпускам Фракир. Въздухът зад мен бе започнал да вибрира. Очевидно някой се готвеше да се пренесе тук с помощта на Картите.

Нямах настроение за нови усложнения и затова измъкнах със свободната си ръка своята собствена колода. Картата на Флора беше най-отгоре. Добре. Насочих съзнанието си към нея през слабата светлина, която се процеждаше отвъд лицето, нарисувано на Картата. Усетих как първоначалният унес на Флора се стопи под напора на концентрираното й внимание.

— Да?

— Пренеси ме при себе си! Бързо! — казах аз.

— Толкова ли е спешно? — попита тя.

— И още как — отвърнах аз.

— Ами… добре. Ела.

Образът й се появи пред мен. Флора лежеше на някакво легло. Чертите й ставаха все по-реални. Тя протегна ръка.

Протегнах се и я хванах. Направих крачка напред, но в мига, в който зад мен прокънтя гласът на Люк:

— Стой!

Но аз продължих напред и повлякох Джасра след себе си. Тя опита да ме дръпне назад, но успя само да ме задържи да не падна, след като се препънах в крака на леглото. Тогава забелязах тъмнокосия, брадат мъж, който ме бе зяпнал с широко отворени очи.

— Кой… Какво… — започна той, след като възстанових равновесието си и му се усмихнах неприветливо.

Зад моята пленничка се появи мъглявият образ на Люк. Той се протегна и сграбчи рамото на Джасра, опитвайки се да я изтегли обратно. Тя отново се задави, тъй като Фракир се стегна още по-здраво около гърлото й.

По дяволите! Ами сега?

Изведнъж Флора скочи от леглото, лицето, й се изкриви, апетитната й глазура мигом се стопи, а пръстите й се свиха в юмрук, който политна напред с изненадваща скорост.

— Ах ти, кучко! — успя да изкрещи тя междувременно — Помниш ли ме?

Ударът се стовари върху челюстта на Джасра и аз едва сварих да освободя Фракир достатъчно бързо, за да не се озова заедно с нея в прегръдките на Люк.

Двамата изчезнаха и трептенията замряха. Тъмнокосият мъж скочи от леглото и започна да събира дрехите си. Когато и последната част от облеклото се озова в скута му, той заотстъпва бързо към вратата, без да опита дори да се наметне.

— Рон? Къде тръгна? — попита Флора.

— Някъде по-далеч оттук! — отговори той, отвори вратата и излезе.

— Хей! Почакай!

— Без мен! — долетя от съседната стая.

— По дяволите! — каза Флора и ме изгледа кръвнишки. — Ама и теб си те бива да се бъркаш в живота на другите. — После извика отново: — Рон! Какво ще кажеш да вечеряме заедно?

— Имам час при психоаналитика си — чу се отново гласът му, последван от трясването на външната врата.

— Дано поне да се досещаш, че появата ти сложи край на една красива връзка — ми каза Флора.

Въздъхнах и попитах:

— Кога се запознахте?

Тя сбърчи чело.

— Ами, вчера… Добре де, не се смей. В тези неща времето не винаги играе решаващата роля. Убедена съм, че тази нощ щеше да сложи началото на нещо много специално. Дай им на невежи като теб и баща ти само да опошляват красивите…

— Съжалявам — казах аз. — Благодаря ти, че ме измъкна. Той ще се върне, повярвай ми. Просто мъничко го постреснахме. Би ли могъл някой да не се върне при теб, щом веднъж те е опознал?

Флора се усмихна.

— Да, ти си точно като Коруин — каза тя. — Невежа със заложби.

После отиде до гардероба, извади оттам роба с люляков цвят и я облече.

— И за какво беше цялата фиеста? — попита тя.

— Дълга история…

— Тогава ще е най-добре първо да хапнем. Гладен ли си?

Ухилих се.

— И аз така си помислих. Хайде.

Прекосихме дневната във френски провинциален стил, за да се озовем в голяма селска кухня, в която изобилстваха керамичните плочки и медните съдове. Предложих помощта си, но Флора просто ми посочи един стол. Докато се занимаваше с измъкването на цял куп вкуснотии от хладилника, аз подхванах първия си въпрос:

— Къде…

— Да?

— … се намираме?

— В Сан Франциско — отговори ми Флора.

— И защо си се установила тук?

— След като приключих със задачата на Рандъм, реших да поостана. Градът отново ми се стори интересен.

Щракнах с пръсти. Бях забравил, че тя трябваше да разбере кой е собственик на склада, над който бе живял Виктор Мелман и където фирмата „Брутус Сторидж“ бе съхранявала амуниции, с които може да се стреля в Амбър.

— И кой се оказа собственикът на склада? — попитах аз.

— „Брутус Сторидж“. Мелман го е наел от тях.

— А кой е собственик на „Брутус Сторидж“?

— „Джей Би Ранд Инкорпорейтид“.

— Адрес?

— Имат офис в Саусалито, който е бил опразнен преди няколко месеца.

— А хората, които притежават помещението, не разполагаха ли с адреса на бившия си наемател?

— Имаха само номера на една пощенска кутия — също зарязана.

Аз кимнах.

— Очаквах нещо подобно — казах. — Сега ми кажи за Джасра. Ти очевидно познаваш дамата.

— Дама ли? — намуси се Флора. — Когато я видях за последен път, беше просто една кралска курва.

— Къде беше това?

— В Кашфа.

— Какво е това място?

— Едно интересно малко кралство отвъд Златния кръг на Сенките, с които търгува Амбър. Мърляв варварски разкош и прочие. Място, през което културата е минала транзит.

— И какво в такъв случай си правила ти там?

Тя замълча за миг и продължи да бърка нещо в купата пред себе си.

— О, прекарвах част от времето си в компанията на един кашфански благородник, с когото се срещнахме един ден в гората. Той беше на лов със соколи, а аз съвсем случайно си бях изкълчила глезена…

— Ъ-ъ — прекъснах я аз, за да й попреча да се отплесне в подробностите, — а Джасра?

— Тя беше съпруга на стария крал Минилан и го въртеше на малкия си пръст.

— И какво имаш срещу нея?

— Тя ми отмъкна Джазрик, докато отсъствах от града.

— Джазрик?

— Моят благородник. Перът на Кронклеф.

— И как прие Негово Кралско Величество Минилан тези събития?

— Той така и не научи за тях. По това време беше вече на смъртния си одър. Малко след това се спомина. Моят благородник беше предводител на кралската гвардия, а неговият брат беше генерал в армията. Тя ги използва и двамата, за да се настани на трона на Минилан. Последното, което чух за нея, бе, че станала кралица на Кашфа и обезглавила Джазрик. Този глупак си го заслужаваше, мен ако питаш. Мислех си, че поне е хвърлил око на трона, но явно съм грешила. Тя екзекутирала него и брат му, след като ги обвинила в държавна измяна или нещо подобно. Жалко, защото иначе си беше хубавец… макар и не особено интелигентен.

— А хората на Кашфа притежават ли… някакви необичайни способности? — попитах аз.

Флора се усмихна.

— Е, Джазрик доста си го биваше, но не бих определила способностите му чак като „необичайни“…

— Не, не — прекъснах я аз. — Интересува ме по-скоро друга част от тялото на тамошните жители — устата. Нямаха ли случайно някакви по-особени зъби или нещо подобно?

— Не — каза тя. Лицето й бе поруменяло, което можеше да се дължи и на близостта на готварската печка. — Нищо подобно. Бяха си най-обикновени. Защо питаш?

— Когато ти разказах в Амбър за своите премеждия, аз препуснах частта, в която Джасра ме ухапа така, че после едва успях да се пренеса чрез Картите, вероятно заради отровата, която е изтекла от зъбите й. Доста след това се чувствах изтръпнал, парализиран и много слаб.

Флора поклати глава.

— Хората от Кашфа не можеха да правят такива неща. Но Джасра не е родена в Кашфа. Поданиците й говореха, че тя просто се появила един ден и Минилан тутакси й хвърлил око. Носеха се слухове, че е магьосница. Не знам.

— А аз знам. Слуховете са били верни.

— Наистина ли? Може би точно така е успяла да оплете Джазрик.

Свих рамене.

— Откога датира вашата… вражда?

— Отпреди трийсет-четирийсет години, струва ми се.

— И тя все още е кралица на Кашфа?

— Не знам. От доста време не съм ходила натам.

— А какви са отношенията между Кашфа и Амбър?

Флора поклати глава.

— По-скоро никакви. Нали ти казах, че мястото е малко встрани от главните пътища. Дотам се стига сравнително трудно, пък и кралството не разполага с нещо кой знае колко ценно, с което да търгува.

— В такъв случай хората там нямат някакви особени причини да ни мразят?

— Не повече от всеки друг.

Кухнята се изпълни с божествени аромати, които долитаха откъм печката. Примъкнах се по-близо до епицентъра им и тъкмо се бях замислил за дългия, горещ душ, който щях да си взема след обяда, когато Флора каза нещо, което някак си знаех, че ще каже рано или късно.

— Мъжът, който изтегли Джасра обратно… Стори ми се познат. Кой е той?

— Говорих ти за него в Амбър — отвърнах й аз. — Казва се Люк. Любопитно ми е дали ти напомня за някого.

— Така ми се струва — каза тя, — но не мога да си спомня за кого точно.

Тъй като беше обърната с гръб към мен, аз я предупредих:

— Ако държиш в ръцете си нещо, което може да разлееш или да изтървеш, по-добре го остави на печката.

Чух как някакъв съд изтрака на кухненския плот. После Флора се обърна към мен с учудено изражение и каза:

— Слушам те.

— Истинското му име е Риналдо. Той е син на Бранд. Бях негов пленник на една друга сянка повече от месец. Току-що успях да избягам.

— Боже мили — прошепна тя. — И какво иска той?

— Да си отмъсти — отговорих й аз.

— На кого по-специално?

— На всички ни. Естествено Кейн е бил първи в списъка му.

— Разбирам.

— Моля те, внимавай да не загори нещо. От доста време си мечтая за хубаво хапване.

Тя кимна и се обърна към печката. После попита:

— Ти си бил толкова дълго с него, какъв ти се видя той?

— Винаги ми се е струвало, че е ужасно свястно момче. Ако е луд като баща си, значи е успявал добре да го прикрие.

Флора отвори бутилка вино, наля в две чаши и ги донесе на масата. След това започна да сервира обяда.

След няколко хапки вилицата й застина във въздуха и тя се загледа в нищото.

— Кой би се досетил, че копеле като Бранд ще създаде поколение.

— Файона, предполагам — обадих се аз. — В нощта преди погребението на Кейн тя ме попита дали нямам снимка на Люк. Сигурен бях, че нещо я разтревожи щом видя снимката, но тя не пожела да ми каже какво.

— А на следващия ден двамата с Блийс бяха изчезнали — отбеляза Флора. — Да. Сега като си помисля, той наистина прилича малко на Бранд от времето, когато беше много млад. Толкова отдавна беше. Люк ми се стори по-едър и по-здрав, но прилика определено има.

Тя се зае отново с обяда си.

— Между другото, това тук се е получило страхотно — казах аз, сочейки към чинията си.

— О, благодаря ти! — Флора въздъхна. — Това означава, че ще трябва да изчакам първо да довършиш обяда си, преди да чуя цялата история.

Кимнах, защото устата ми беше пълна. Вселенските дела можеха да почакат. Сега умирах от глад.

Глава 2

Изкъпах се, погрижих се за ноктите си и се издокарах за пореден път със свити от Сенките дрехи. После се обадих на „Справки“ и оттам получих телефонния номер на Мег Девлин. Вероятно ставаше въпрос точно за моята Мег, защото адресът беше някъде в околността на къщата на Бил. Гласът на жената, която вдигна слушалката, беше с леко променен тембър, но все пак успях да я позная.

— Мег? Мег Девлин? — казах аз.

— Да — отвърна ми тя. — Кой се обажда?

— Мърл Кори.

— Кой?

— Мърл Кори. Прекарахме заедно една интересна вечер преди известно време…

— Съжалявам. Мисля, че сте сбъркали номера.

— Ако не можеш да говориш спокойно в момента, бих могъл да ти се обадя, когато пожелаеш. Може и ти да ми се обадиш.

— Та аз не ви познавам! — каза тя и тресна слушалката.

Вперих поглед в телефона. Ако съпругът си беше у дома, в държанието й не би имало нищо странно, но дори тогава тя би се опитала да ми покаже по някакъв начин, че се сеща кой съм и дори да ми намекне да й се обадя по-късно. Не бях се свързал досега с Рандъм, защото бях почти сигурен, че той ще ме извика веднага в Амбър, а аз исках първо да поговоря с Мег. Но определено не разполагах с време, за да отида и да я видя. Не можех да си обясня реакцията й, но тъй като нямаше какво да направя, реших просто да приема, че съм ударил на камък. Затова направих единственото друго нещо, което ми се въртеше из главата. Набрах отново „Услуги“ и попитах за телефона на съседите на Бил — семейство Хансен.

След третото иззвъняване от другата страна на линията прозвуча женски глас, който принадлежеше на мисис Хансен. С нея се бяхме запознали при едно от предишните ми гостувания при Бил, макар последния път да не бяхме успели да се видим.

— Мисис Хансен — подхванах аз. — Обажда се Мърл Кори.

— О, Мърл… Разбрах, че сте идвали наскоро.

— Да, но не успях да остана за по-дълго. И все пак най-после успях да се запозная с Джордж. Поприказвахме си с него надълго, и широко. Всъщност сега също бих искал да поговоря с него, стига, разбира се, да си е вкъщи.

Последва необичайно дълга пауза, преди тя да ми отговори:

— Джордж… Ами, Джордж в момента е в болницата, Мърл. Мога ли да му предам нещо?

— О, не е чак толкова спешно — казах аз. — Какво му се е случило?

— Нищо… сериозно. Той просто е под лекарски надзор и отиде днес, за да го прегледат и да си вземе лекарствата. Той… има нещо като амнезия. Губят му се няколко дни от предишния месец, а докторите така и не могат да разберат каква е причината.

— Неприятна история.

— Ами на рентгеновите снимки не се виждали никакви увреждания — от удар или нещо такова. Освен това сега се чувства добре. Казват, че най-вероятно щял съвсем да се оправи. Просто искаха да го наглеждат от време на време. — После сякаш изведнъж й хрумна да ме попита: — Той как изглеждаше, когато говорихте с него?

Въпросът не успя да ме свари неподготвен и аз отговорих без колебание:

— Съвсем нормално си изглеждаше. Разбира се, аз не бях го срещал преди и дори да се е държал по-различно, нямаше как да го забележа.

— Разбирам какво имаш предвид — каза мисис Хансен. — Да му предам ли да ти се обади, щом се прибере?

— Не. Смятам да изляза след малко — казах аз, — и не съм сигурен кога точно ще се върна. Освен това не беше чак толкова важно. Ще му се обадя през някой от следващите дни.

— Добре тогава. Ще му предам, че си го търсил.

— Благодаря. Доскоро.

Бях очаквал нещо подобно след разговора с Мег. Джордж се бе държал ужасно странно, особено накрая. Но това, което истински ме притесняваше, беше фактът, че той, изглежда, знаеше кой съм аз, знаеше и за Амбър и дори бе пожелал да се пренесе там чрез Картите заедно с мен и Бил. Вероятно Джордж и Мег бяха станали жертва на някаква странна манипулация.

Във връзка с това се сетих веднага за Джасра. Но тя изглежда беше съюзничка на Люк, а Мег ме бе предупредила да се пазя от него. Ако Джасра бе успяла да завладее съзнанието й по някакъв начин, тя едва ли би й заповядала да ми каже нещо подобно. Нещата не се връзваха. Кой друг измежду моите познати беше способен на подобен трик?

Файона като начало. Да, но тя се бе завърнала заедно с мен в Амбър и дори ме бе прибрала след срещата с Мег. Освен това изглеждаше също толкова озадачена от хода на събитията, колкото бях и аз.

Мамка му. Животът е пълен с врати, които не се отварят, когато почукаш, и с други, които пък се отварят точно когато най-малко ти се иска.

Отидох до спалнята на Флора, почуках и тя ми каза да вляза. Тъкмо бе седнала пред огледалото и се гримираше.

— Как мина?

— Не особено успешно. Всъщност съвсем незадоволително.

Предадох й набързо съдържанието на двата разговора.

— И какво смяташ да правиш сега? — попита Флора.

— Ще се свържа с Рандъм и ще го осведомя за хода на събитията. Имам чувството, че ще ме повика, за да му разкажа всичко там. Затова исках да ти кажа довиждане и да ти благодаря за помощта. Съжалявам, че прогоних избраника на сърцето ти.

Флора сви рамене, без да се обръща към мен, и се заоглежда в огледалото.

— Не се притеснявай…

Не чух остатъка от изречението й, макар че тя продължи да говори. Вниманието ми бе погълнато от усещането, че някой се опитва да се свърже с мен чрез Картите. Отворих съзнанието си за контакта и зачаках. Усещането се засили, но аз все още не долавях ничие присъствие. Обърнах се с гръб към Флора.

— Мърл, какво има? — чух да казва тя.

Вдигнах ръка, защото усещането бе станало още по-интензивно. И все пак продължавах сякаш гледах в дълъг, мрачен и празен тунел.

— Не знам — казах аз, призовах Логрус и овладях една от неговите линии. — Чък? Ти ли си? Готов ли си да поговорим? — попитах след това.

Отговор не последва. Усетих ледена тръпка, но останах все така с отворено за контакта съзнание. Никога преди не бях изпитвал нещо подобно. Завладяваше ме чувството, че ако само помръдна напред, тутакси ще се бъда пренесен на друго място. Дали не беше някакво предизвикателство? Или пък капан? Реших, че само глупак би приел подобна покана от неизвестното. Никак не беше изключено да се озова отново в кристалната пещера.

— Ако искаш нещо — казах аз, — ще е най-добре да се появиш и да го назовеш. Вече не си падам по срещи с непознати.

Усетих нечие присъствие, но без какъвто и да е намек за самоличност.

— Добре — казах аз. — Аз няма да дойда, а ти нямаш съобщение за мен. Остава само една възможност, за която се сещам. Ти да искаш да дойдеш при мен. Ако е така, заповядай.

Протегнах ръцете си напред. Привидно и двете бяха празни, но върху лявата бе застанала Фракир, готова за атака, а дясната се бе съединила с убийствената мощ на Логрус. Ситуацията изискваше не само да спазя етикета, но и да проявя известна доза практичност.

В мрачния тунел отекна мисловен импулс, приличащ на смях. Беше студен и нечовешки.

„Това предложение, разбира се, крие клопка“ — изникна в съзнанието ми. — „Защото ти не си глупак. Възхищавам се на смелостта ти да се обърнеш по този начин към нещо непознато. Не знаеш с какво точно би могъл да се сблъскаш, но въпреки това си готов да го посрещнеш. И дори го каниш да дойде.“

— Предложението ми все още важи — казах аз.

„Никога не съм те смятал за опасен.“

— Какво искаш?

„Да те огледам.“

— Защо?

„Не е изключено да се срещнем при по-различни обстоятелства.“

— Какво имаш предвид?

„Усещам, че интересите ни ще се пресекат.“

— Кой си ти?

Отново същият смях.

„Не. Не сега. Все още не. Сега смятам само да те огледам и да преценя реакциите ти.“

— Е, нагледа ли се?

„Почти.“

— Щом интересите ни се пресичат, защо да не решим спора още сега — казах аз. — Искам да приключа по-бързо с това, за да се заема с по-важни дела.

„Оценявам арогантността ти. Но когато мигът настъпи, изборът няма да е твой.“

— Готов съм да почакам — каза аз и насочих линията на Логрус навътре в тунела.

Нищо. Моята „сонда“ не успя да се докосне до нищо определено…

„Възхитително изпълнение. Дръж!“

Нещо се спусна към мен с голяма скорост. Магическата силова линия ме уведоми, че то е твърде меко и отпуснато, за да успее да ме нарани. Беше просто голям, студен и изпъстрен с ярки цветове обект…

Останах на мястото си и се протегнах отвъд обекта, после още по-напред и по-напред, търсейки неговия източник. Успях да се докосна до нещо осезаемо и гъвкаво — може би тяло на човек, а може би не. Във всеки случай беше твърде голямо, за да успея да го изтегля при себе си за няколкото мига, с които разполагах.

Все пак съумях да хвана един малък, твърд и относително лек предмет. Изтръгнах го от онова, към което беше прикрепен, и го призовах при себе си.

Долових безмълвно изумление в мига, в който до мен достигнаха едновременно цветният обект и придобитата чрез силите на Логрус плячка.

Непознатият обект се пръсна над мен като фойерверк — цветя, цветя, цветя. Теменужки, анемонии, нарциси, рози… Чух как Флора ахна, когато цветният дъжд се изсипа над нас. Последва незабавно прекъсване на контакта. Докато ароматът на цветята изпълваше ноздрите ми, аз осъзнах, че държа нещо малко и твърдо в дясната си ръка.

— Какво стана, по дяволите? — попита Флора.

— Не съм съвсем сигурен — казах аз и отърсих нападалите по гърдите ми листенца. — Обичаш ли цветя? Тези можеш да ги задържиш.

— Благодаря, но съм привърженичка на по-традиционната подредба — каза тя, докато оглеждаше яркия килим, покрил пода. — От кого са?

— От едно безименно същество, застанало в дъното на един мрачен тунел.

— И какъв е поводът?

— Предстоящото ми погребение, може би. Не знам. Стори ми се леко заплашителен.

— Ще ти бъда много задължена, ако ми помогнеш да ги съберем, преди да си тръгнеш.

— Разбира се — казах аз.

— В кухнята и в банята има вази. След мен.

Последвах Флора и двамата донесохме по няколко. Докато отивахме към кухнята, разгледах предмета, който бях успял да изскубна от другия край на тунела. Беше златно копче с инкрустиран в него син камък. На копчето все още висяха няколко сини влакна. Върху камъка беше гравирана някаква четиривърха фигура. Показах я на Флора, но тя поклати глава.

— Нищо не ми говори.

Бръкнах в джоба си и измъкнах късчетата син кристал, отчупени от стените на пещерата. Бяха досущ като камъка на копчето. Фракир потрепна леко на китката ми, сякаш искаше да ми напомни, още веднъж, че вече на няколко пъти ме предупредила за тези кристали, а аз все още не съм направил нищо.

— Странно — казах аз.

— Сложи няколко рози на нощното ми шкафче — каза Флора — и един смесен букет на тоалетната масичка. Знаеш ли, никой досега не ми е изпращал цветя по този начин. Беше доста впечатляващо. Сигурен ли си, че бяха за теб?

Изръмжах нещо анатомично или теологично и се захванах със събирането на розовите пъпки.

Малко по-късно, докато седяхме в кухнята и размишлявахме, отпивайки от чашите си с кафе. Флора отбеляза:

— Започва да става страшничко.

— Да.

— Може би трябва да обсъдим всичко с Фай, веднага след като поговориш с Рандъм.

— Може би.

— Та като споменахме Рандъм, ти не трябваше ли досега да си се свързал с него?

— Може би.

— Как така „може би“? Трябва да го предупредим.

— Така е. Но имам чувството, че от съображения за сигурност бих могъл да се размина с някои важни за мен отговори.

— Какво си намислил, Мърл?

— Имаш ли кола?

— Да, купих я преди няколко дни.

Извадих копчето и парченцата син камък от джоба си, поставих ги на масата и се заех да ги огледам за пореден път.

— Докато събирахме цветята, изведнъж ми хрумна къде още може да съм виждал нещо подобно.

— И къде?

— Явно за известно време съм успял да изтикам този спомен на заден план. Гледката беше доста шокираща. Става въпрос за Джулия. Когато я открих в апартамента й, май забелязах на нея медальон със син камък. Може и да е било съвпадение, но…

Флора кимна.

— Не е изключено. Но дори да е така, медальонът вероятно е в полицията.

— О, не той ми е притрябвал толкова. Просто това ми припомни, че не успях да огледам апартамента достатъчно внимателно. Налагаше се да се махна бързо. Искам да му хвърля още един поглед, преди да се върна в Амбър. Все още не мога да разбера как онова… същество… е успяло да се вмъкне вътре.

— Ами ако апартаментът е бил разчистен основно и сега там има нов наемател?

Свих рамене.

— Има само един начин да разбера дали е така.

— Добре, ще те заведа дотам.

Няколко минути по-късно вече бяхме в колата и аз обяснявах на Флора къде се намира мястото. Пропътувахме около двадесет минути под следобедното слънчево небе, по което от време на време преминаваше по някое заблудено облаче. През по-голямата част от времето бях зает с някои по-особени приготовления със силите на Логрус, с които успях да приключа точно когато навлязохме в квартала, където бе живяла Джулия.

— Завий тук и мини зад онази сграда — казах аз. — Ще ти покажа къде да паркираш, стига да има свободно място.

Имаше, при това близо до мястото, където бях паркирал през фаталния ден. Спряхме до тротоара и Флора се обърна към мен:

— Какво следва сега? Да не би да смяташ просто да се качим и да почукаме на вратата?

— Ще направя и двама ни невидими — отвърнах аз — и ще поддържам магията, докато се озовем вътре. Затова се движи съвсем близо до мен, за да можем все пак да се виждаме един друг.

Флора кимна.

— Веднъж, когато бях още малка, Дуоркин направи този номер, за да ме развесели. — Тя прихна. — Доста хора успяхме да спипаме в неудобен момент. Бях забравила за това.

Завърших няколкото последни щриха в сложното заклинание и освободих действието му. Светът извън колата стана някак по-замъглен, сякаш го гледахме през сиви очила. Измъкнахме се през моята врата, отидохме бавно до ъгъла и там завихме надясно.

— Тая магия трудна ли е за научаване? — попита ме Флора. — Струва ми се, че никак не е зле човек да разполага с нея.

— За съжаление, да — казах аз. — Освен това има един голям недостатък — не може да бъде извикана на мига, ако преди това не си я подготвил с нужното заклинание, което пък отнема около двайсетина минути.

Застанахме пред входа на голямата стара къща.

— На кой етаж е? — попитаме тя.

— На последния.

Изкачихме няколкото стъпала, които ни деляха от входната врата, за да установим, че е заключена. Хората вече не са така небрежни като едно време.

— Ще я разбием ли? — прошепна Флора.

— Не, твърде много шум ще вдигнем.

Хванах дръжката на вратата с лявата си ръка и прошепнах нужните думи на Фракир. Тя се разви леко, плъзна надолу и се вмъкна в ключалката. Нишката й се втвърди и после направи няколко резки движения.

Тихото щракване означаваше, че езичето на ключалката е прибрано. Аз завъртях дръжката и я бутнах леко напред. Вратата се отвори. Фракир се върна към предишната си роля на невидима гривна.

Влязохме и тихо затворихме вратата след себе си. Върху разкривеното огледало, което подминахме, не се появиха образите ни. Поведох Флора нагоре по стълбището.

От единия от апартаментите на втория етаж се чуваше тих разговор, който заглъхна преди да стигнем до третия етаж. И нищо повече. Никакъв вятър, никакви разсърдени кучета.

Вратата на апартамента на Джулия беше сменена и върху нея се мъдреше нова, лъскава ключалка. Почуках и зачакахме. Отговор не последва и аз почуках отново след около минута.

Никой не се показа. Опитах бравата. Вратата беше заключена, но Фракир отново ми се притече на помощ. Ръката ми трепна, когато си спомних за последното си идване дотук. Знаех, че обезобразеното й тяло вече не лежи на пода. Знаех, че звярът убиец не ме чака вътре. Въпреки това спомените за онзи ден ме стиснаха за гърлото.

— Какво има? — прошепна Флора.

— Нищо — казах аз и отворих вратата.

Доколкото си спомнях, когато Джулия се нанесе тук, апартаментът беше полуобзаведен. Старите мебели си бяха все още тук — канапето и малката масичка, няколкото стола, другата по-голяма маса. Нищо не бе останало от мебелите на Джулия, на пода бе постлан нов килим, а самият под явно бе лъскан наскоро. Вероятно още никой не бе наел апартамента, защото наоколо не се виждаха никакви лични вещи.

Влязохме вътре и затворихме вратата. Освободих магията, която ни бе прикривала до момента и се захванах да прегледам отново стаите. Веднага щом магическото було на невидимостта се стопи, всичко около нас видимо просветна.

— Не мисля, че ще откриеш нещо — каза Флора. — Всичко наоколо мирише на паркетин, препарати за дезинфекция и прясна боя…

Кимнах.

— Така е, но очевидните неща не влизат в сметките ми. Смятам да потърся нещо друго.

Успокоих съзнанието си и призовах силите на Логрус. Ако някъде наоколо имаше следи от предишни магически действия, то вероятно щях да успея да ги забележа. После тръгнах бавно из дневната, като оглеждах внимателно всичко под най-различни ъгли. Флора също се зае да претърси стаята с помощта на метод, който можеше да бъде наречен „погледни под всичко“. Различните части от стаята проблясваха леко, докато ги оглеждах в онзи диапазон на спектъра, където на тази Сянка можеха да бъдат забелязани проявите, които ме интересуваха.

Нищо, малко или голямо, не се изплъзна от погледа ми. Не открих нищо интересно. След известно време продължих със спалнята.

Флора вероятно ме е чула да поемам дълбоко въздух, защото само секунди по-късно се озова до мен, вперила поглед в шкафа, пред който бях застанал.

— Има ли нещо вътре? — попита тя и протегна ръка, но после бързо я дръпна назад.

— Не вътре, а зад него.

Някой бе преместил шкафа при почистването на апартамента. Преди той стоеше на около метър вдясно. Това, което бях видял, продължаваше още малко по-надясно и над шкафа — в по-голямата си част бе закрито от него. Бутнах шкафа на предишното му място.

— Все още не виждам нищо — каза Флора.

Пресегнах се и хванах ръката й, като разширих обсега на Логрус, така че и тя да види това, което имах предвид.

Флора се протегна и прокара пръсти по бледото правоъгълно очертание на стената.

— Прилича ми на врата — каза тя.

Аз също се загледах в очертанието — бледа, сякаш прогорена линия. Явно беше запечатано от известно време насам. Вероятно след известно време щеше съвсем да излинее и да изчезне.

— Това е врата — отговорих й после.

Флора ме изтегли след себе си в съседната стая, за да проверим обратната страна на стената.

— Тук няма нищо — отбеляза тя. — Явно не са използвали вратата, за да влязат оттук в другата стая.

— Абсолютно правилно — казах аз. — Тази врата води към някое друго място.

— Къде по-точно?

— Там, откъдето е дошло чудовището, което уби Джулия.

— Можеш ли да я отвориш?

— Готов съм да опитам — казах аз, — независимо колко време ще ми е необходимо.

Върнах се в спалнята и огледах още веднъж стената.

— Мерлин — каза Флора, след като пуснах ръката й и се пресегнах към вратата, — не мислиш ли, че е време да се свържеш с Рандъм и да му разкажеш за случилото се? След това можеш да се върнеш тук заедно с Жерар и да се опиташ да отвориш тази врата.

— Сигурно си права — казах аз, — но аз няма да го направя.

— Защо не?

— Защото той може да ми каже да не го правя.

— И може да се окаже прав.

Опуснах ръце и се обърнах към нея.

— Трябва да призная, че в това, което казваш, има логика — казах аз. — Рандъм трябва да знае за всичко, а аз и без друго вече се увлякох в отлагането на разговора с него. Ето какво предлагам да направим. Ти ще се върнеш в колата и ще ме изчакаш там. Дай ми един час. Ако не се върна дотогава, свържи се с Рандъм и му кажи всичко, което ти казах. Кажи му и за това.

— Не знам — каза Флора. — Ако не се появиш, Рандъм може да си го изкара на мен.

— Просто му кажи, че съм настоял и е нямало как да ме спреш. Всъщност това е самата истина, затова престани да се притесняваш.

Тя сви устни.

— Никак не ми се ще да те оставям, но пък и не умирам от желание да остана тук. Мислиш ли, че една ръчна граната би ти помогнала там?

Тя взе чантичката и понечи да я отвори.

— Не, благодаря. Защо мъкнеш подобни неща със себе си?

Флора се усмихна.

— На тази сянка не мърдам никъде без „подобни неща“. Тук те никак не са излишни. Добре, отивам да те изчакам в колата.

Тя ме целуна леко по бузата и се обърна.

— И се опитай да откриеш Файона — казах аз, — ако не се върна. Разкажи всичко и на нея. Не е изключено тя да намери друго решение на въпроса.

Флора кимна и излезе от стаята. Изчаках входната врата да се хлопне и после насочих вниманието си към правоъгълника на стената. Площта, която той ограждаше ми се стори почти еднородна. Открояваха се само няколко малко по-концентрирани и по-ярки петна. Проследих очертанията на вратата с дланта на дясната си ръка, като я държах на около два сантиметра от стената. Кожата ми се затопли леко и сякаш ме полазиха мравки. Както бях очаквал, усещането беше по-силно при по-ярките участъци. Реших, че на тези места вратата е по-неустойчиво запечатана. Чудесно. Скоро щях да разбера дали мога да премина и за целта щях да атакувам точно по-ярките петна.

Проникнах с ръцете си още по-дълбоко в плетеницата на Логрус, докато неговите силови линии прилепнаха към пръстите ми като ръкавици от най-фин материал, които едновременно с това бяха по-устойчиви от кой да е метал и по-чувствителни от върха на език. Насочих дясната си ръка към една от по-неустойчивите области, която се намираше, на височината на хълбока ми. Когато я докосвах, усетих как там пулсира заклинанието на някаква странна магия. Изтъних линията на Логрус и я притиснах още по-силно, после продължих да я изтънявам, докато накрая тя проникна от другата страна. Пулсацията отслабна. Повторих същата процедура върху друга област, малко по-горе вляво.

Стоях така, усетил силата, която бе затворила вратата, а моите свръхчувствителни Логрус-инструменти се ровеха из нейната структура. После се опитах да ги задвижа, първо нагоре, а после и надолу. Удължението на дясната ми ръка успя да опише малко по-голяма траектория, преди силата на чуждата магия да успее да го спре. Призовах още от силата на Логрус, променяйки по този начин формата му, и след като тя заблестя пред мен като ярка дъга, я насочих към ръцете си. Когато опитах да помръдна отново енергийните нишки, дясната от тях се придвижи с около трийсетина сантиметра надолу, преди пулсацията да успее да я спре. Когато притиснах в обратната посока, тя достигна почти до горния край на вратата. Опитах отново с лявата. Тя също достигна почти до връхната точка, но после успя да слезе само десетина сантиметра по-долу от първоначалната си позиция.

Вече бях успял да се задъхам, а тялото ми бе плувнало в пот. Напомпах още енергия в „ръкавиците“ си и притиснах техните удължения надолу. Съпротивлението в долната част се оказа дори още по-силно. Пулсацията премина през ръцете ми и достигна до самия център на съществото ми. Спрях, за да си почина. След това увеличих още повече нивото на енергията. Логрус отново се сгърчи, но този път успях да достигна до долния край на вратата. Строполих се на колене, останал без дъх. Минаха няколко секунди, преди да успея да задвижа нишките отново нагоре. Явно входът беше запечатан така, че никога повече да не бъде отворен. Авторът на печата не бе проявил дори нищожна доза артистизъм, но за сметка на това бе наблегнал на бруталната устойчивост.

Когато накрая успях да срещна двете силови линии по средата, отстъпих за миг назад, за да огледам работата си. Тъничките алени контури на вратата се бяха превърнали от единия до другия си край в широки огнени полоси. Дори от това разстояние усещах как пулсацията им достига до мен.

Станах от пода и вдигнах ръцете си. Подхванах горния край, като започнах от ъглите и продължих към центъра. Сега вече беше по-лесно. Силите, които прииждаха от отворените полоси, просто избутваха ръцете ми и аз само ги насочвах в нужната посока. В мига, в който успях да срещна нишките, се чу леко съскане. Спрях за да видя какво се е получило. Цялата врата бе заприличала на развълнувано огнено море.

Поседях няколко минути, за да си почина и да премисля отново ситуацията. Всичко, което знаех за вратата, беше, че тя води към друга сянка. Това можеше да означава адски много неща. Може би от другата страна ме чакаше нещо, което щеше да се нахвърли върху мен. Не, вратата беше запечатана от доста време, което значеше, че ако там има някакъв капан, то той най-вероятно ще е от друго естество. По-скоро нямаше да ми се случи нищо веднага след като преминех. Така поне щях да имам възможността да огледам първо мястото, където съм попаднал, макар че едва ли щеше да има кой знае какво за гледане…

Протегнах отново линиите на Логрус към вратата, опрях ги в двата й края и я бутнах. Дясната страна поддаде и затова преместих и другата си ръка там. Продължих да бутам, докато накрая вратата се плъзна напред и изчезна…

Пред мен се появи тунел с перлени стени, който очевидно се разширяваше след няколко крачки. Въздухът в неговия край вибрираше, подобно на ефекта, който се наблюдава над платното на пътя през горещите летни дни. Из него плуваха червеникави петна и неясни тъмни очертания. Изчаках около половин минута, но нищо не се приближи към мен.

Приведох Фракир в бойна готовност. Запазих връзката си с Логрус. Тръгнах напред, протегнал силовите линии пред себе си. Преминах отвъд.

Една рязка промяна в нивото на налягането зад гърба ми ме накара да хвърля един бърз поглед в тази посока. Вратата се бе затворила и смалила. Сега ми приличаше на малък червен куб в далечината. Разбира се, не беше изключено това пространство да е устроено така, че с няколко крачки да се изминава огромно разстояние.

Продължих напред. Появи се топъл вятър, който ме обгърна и се лепна за мен. Вратата вече бе успяла да изчезне, а перспективата продължаваше все така да танцува и да се гърчи. Всяка следваща крачка беше по-трудна от предишната, сякаш изведнъж бях започнал се изкачвам по стръмен склон. Чух как някъде напред, отвъд разкривеното видение, нещо изсумтя. Лявата силова линия също срещна по пътя си нещо, което леко се раздруса при допира си с нея. Фракир запулсира китката ми в мига, в който Логрус-сондата ми съобщи за нечие враждебно излъчване. Въздъхнах. Не бях си и помислял, че ще е лесно. Аз също не бих се задоволил само със запечатването на вратата.

— Добре, задник такъв! Ни крачка повече! — избоботи някакъв глас пред мен.

Продължих да вървя с мъка напред.

— Казах ти да спреш!

След още няколко крачки хаотичните петна пред мен започнаха да се стесняват и да се сливат, докато накрая пред мен вдясно изплува отчетлив образ — груби стени с покрив над тях…

Едно топчесто същество, напомнящо виолетов Буда с уши на прилеп, бе препречило пътя ми. Докато се приближавах към него, успях да забележа още няколко детайла — изпъкнали зъби, жълти очи, в които май не се забелязваха зеници, и дълги червени нокти, увенчали пръстите на големите му крака и ръце. Съществото беше седнало по средата на тунела и явно нямаше никакво намерение да се помръдва от мястото си. То не носеше никакви дрехи, но огромният, издут търбух, положен върху коленете, прикриваше половата му принадлежност. Все пак гласът му можеше да се определи като прегракнал мъжки. За едно поне нямаше спор — миризмата, която излъчваше беше направо гнусна.

— Здрасти — казах аз. — Хубав ден, а?

Съществото изсумтя и температурата наоколо сякаш леко се повиши. Фракир направо пощуря, затова ми се наложи да я успокоя мислено.

Странното създание се наведе напред и начерта с един от ярките си нокти димяща линия върху каменния под. Аз спрях пред нея.

— Само пресечи тази линия, магьоснико, и ще си го отнесеш — каза то.

— Защо? — попитах аз.

— Защото аз казвам така.

— Ако си тук, за да събираш някаква такса — продължих аз, — просто кажи колко трябва да ти дам.

Нещото поклати глава.

— Не можеш да ме купиш.

— А-а… какво те кара да си мислиш, че съм магьосник?

Върху лицето на съществото зейна зловонна паст, която предостави на вниманието ми зъби, надхвърлящи всички очаквания. Последва звук, подобен на този от изтървана по каменно стълбище празна консервена кутия.

— Усетих го аз, тъничкото ти пипалце — каза виолетовият пазач. — Познат магьоснически номер. Освен това само магьосник би могъл да стигне до мястото, на което си стъпил в момента.

— Май не изпитваш особен респект към практикуващите тази професия?

— Аз се храня с магьосници — каза съществото.

Направих гримаса при мисълта за някои от дъртите мърморковци, които се пишеха магьосници.

— Независимо от пола им, нали? — попитах аз, колкото да запълня паузата. — Виж, един проход не струва пет пари, ако по него не може да се мине. Как бих могъл да мина оттук?

— Никак.

— Дори ако успея да отговоря на някоя гатанка?

— На мен не ми минават такива — отбеляза съществото. И все пак в очите му проблесна искрица. — Просто тъй, за идеята — кое е онова червено и зелено нещо, дето не се спира на едно място — попита то.

— Ти познаваш сфинкса!

— Мамка му! — изръмжа пазачът. — Чувал си я.

Вдигнах рамене.

— Доста пътувам.

— Това пътешествие свършва дотук.

Заех се да огледам странния звяр по-внимателно. Трябваше да се позамисля как бих могъл да се справя с евентуални магически атаки от негова страна. Не биваше да забравям, че магьосниците бяха любимата му област. Колкото до физическите му възможности, те определено вдъхваха респект. Зачудих се колко ли са бързи реакциите му. Дали пък не можех просто да се шмугна край него? Реших, че експериментите в тази насока са неуместни.

— Наистина трябва да премина — опитах отново аз. — Случаят не търпи отлагане.

— Чудо голямо.

— Кажи ми честно, поне успяваш ли да си докараш по някоя пара оттук? Защото седенето в някакъв си тунел ми се струва доста скапано занимание.

— Аз обожавам работата си. Създаден съм за нея.

— А как така си пуснал сфинкса да мине?

— Магическите същества не се броят.

— Хм.

— Само не започвай да ме убеждаваш, че в действителност си магическо същество, и не се опитвай да ми пробуташ някоя заклинателска илюзия. Подобни неща никак не ме впечатляват.

— Вярвам ти. Всъщност как ти е името?

Нещото изсумтя.

— Можеш да ми викаш Скроф, колкото да върви разговорът. Ти как се казваш?

— Викай ми Кори.

— Добре, Кори. Нямам нищо против да си седим тук двамата с теб и да си чешем езиците, защото това не противоречи на правилника. Разрешено е. Ти имаш на разположение три възможности, едната от които ще ти се отрази нездравословно, ако се спреш на нея. Първо, можеш да се обърнеш кръгом и да отпрашиш натам, откъдето си дошъл, което би било мъдро решение. Можеш също да лагеруваш, но не по-напред от мястото, на което си застанал, при това колкото време си щеш. Обещавам, че няма и с пръст да те докосна, докато се държиш прилично. Най-тъпо от твоя страна би било да се спреш на третата възможност — да пресечеш тази линия. Тогава ще ти видя сметката. Това тук е Прагът, а аз съм неговият Обитател. Не пускам никого да минава оттук.

— Задължен съм ти за изчерпателното разяснение.

— То е част от задълженията ми. Да те чуя сега.

Вдигнах ръце и силовите линии се превърнаха в закривени като кинжали окончания на всеки от пръстите ми. Фракир се провеси от китката и заописва изкусна сребриста траектория.

Скроф се ухили.

— Аз изяждам не само магьосниците, но и тяхната магия. Само същество, изтръгнато от дебрите на първичния Хаос, би могло да се похвали с нещо подобно. Ако мислиш, че би могъл да се изправиш срещу нещо такова — моля.

— Значи си от Хаоса, а? От дебрите на първичния Хаос?

— А-ха. Малко са тия, дето могат да се мерят с мен.

— А Господарите на Хаоса влизат ли в сметката ти? — попитах аз и се заех със съсредоточаването на силите на съзнанието си в определени точки на тялото. Преображението, което се канех да направя, е доста грубовата операция. Колкото по-бързи са промените, толкова по-силна е болката.

Консервната кутия отново изтрополя по стълбището.

— Знаеш ли какви са шансовете на един Господар на Хаоса, която се е отдалечил толкова много от владенията си, срещу един Обитател?

Ръцете ми започнаха да се удължават, а когато се наведох напред, ризата се разпори на гърба ми. Костите на черепа ми променяха постепенно формата си, а гръдният ми кош се разширяваше все повече и повече…

— Нелоши, струва ми се — отвърнах аз, когато трансформацията приключи.

— Мамка му! — каза Скроф, а аз прекрачих линията.

Глава 3

Перленият тунел бе завършил най-неочаквано с нещо, което приличаше на изходена пещера и аз стоях до него вече от доста време. Лявото рамо продължаваше все така да ме боли. Десният крак също. Ако успеех да овладея болката, преди да започна обратната трансформация, съществуваше голяма вероятност тя да утихне след края на анатомичното ми пренареждане. И все пак процесът вероятно щеше да изцеди немалка част от силите ми. За да се направят две толкова близки една до друга промени, се изисква солидно количество енергия. Като се прибавеше и умората от схватката ми с Обитателя, резултатът вероятно щеше да е смазващ. Затова засега си почивах и наблюдавах гледката, ширнала се пред мен.

Далеч вляво, доста под нивото, на което бях застанал, се виждаше синьо, неспокойно море. Увенчани с бяла пяна вълни, се разбиваха с устрема на камикадзе в сивите скали на брега. Силен вятър раздухваше техните пръски и светлината се пречупваше през фината мъгла във всички цветове на спектъра.

Под и пред мен се разстилаше нашарено с петна, напукано и димящо поле, което потръпваше периодично, сякаш невидима сила го тласкаше към отдалечения на около миля от него огромен комплекс от сгради, който аз тутакси кръстих Горменгаст. Представляваше невероятна смесица от архитектурни стилове, в сравнение с която дори дворецът в Амбър би изглеждал ужасно еднообразен. Забелязах също, че някой се опитва да превземе тази странна крепост.

Под стените й се бе струпала многочислена армия. Теренът и растителността там изглеждаха далеч по-нормално, макар голяма част от тревата да бе отъпкана, а някои от дърветата съборени. Таранът на нападателите лежеше бездеен на земята, бойните стълби също. Цяла група от постройки, на не повече от петдесетина метра от крепостта — вероятно малко селище — бе срината до основи и опожарена. Улиците й бяха изпълнени с проснати тела.

Когато обърнах глава надясно, погледът ми се спря на област, покрита с бляскава белота. Това, изглежда беше издаденият край на масивен ледник, над който се носеха снежни вихрушки, подобни на мъглата над морето, останало далеч вляво.

Явно вятърът беше неизменна част от времето по тези земи. Високо над мен се разнесе стенание. Измъкнах се от пещерата, погледнах нагоре и открих, че се намирам едва в средата на масивен каменист хълм, или пък нисък планински склон — в зависимост от гледната точка. Явно вятърът издаваше плачливия стон при срещата си с назъбения хребет на възвишението. Когато отново се обърнах, входът на пещерата беше изчезнал. Моето пътешествие от огнената врата дотук бе приключило в мига, в който бях излязъл от пещерата. Заклинанието бе затворило мигновено прохода зад мен. Сигурно щях да успея да открия неговите очертания в скалната стена, но за момента нямах намерение да го правя. Струпах малка купчина от камъни пред запечатания вход и се огледах отново за допълнителни детайли от пейзажа.

Между група от побити камъни вдясно от мен криволичеше тясна пътечка. Запътих се в тази посока. Подуших пушек. Не можех да определя дали идва от бойното поле, или от вулканичната област пред мен. След малко спрях между два от камъните и тогава забелязах, че нападателите са оформили силите си по нов начин, а бойните стълби вече са опрени върху стените на крепостта. Забелязах също как нещо, подобно на торнадо, се завихри в далечния край на цитаделата и започна бавно да обхожда стените й в посока, обратна на часовниковата стрелка. Ако ураганът продължеше разходката си в същия дух, рано или късно щеше да се добере до нападателите. Чаровен номер. За мой късмет проблемът си беше изцяло техен.

Върнах се обратно при каменистия склон и спрях при скалната площадка. Там се заех с неприятната процедура по преобразяването си, което по груби сметки трябваше да ми отнеме около час и половина. Преминаването от човешки облик към друг, по-странен и може би чудовищен, последвано от възвръщането на първоначалния вид, е действие, което някои биха определили като противно. А не би трябвало. Нима всеки от нас не го прави всеки ден по един или друг начин?

След като приключих с трансформацията, се проснах задъхан на земята и се заслушах във вятъра. Скалите наоколо ме прикриваха от неговия устрем и до мен долиташе само песента му. Усещах вибрациите, предизвикани от далечните трусове, и реших да ги възприема като нежно и успокояващо послание… Дрехите ми се бяха превърнали в дрипи, но бях твърде уморен, за да си потърся нови из Сенките. Болката в рамото се бе уталожила, кракът ми все още пулсираше, но все по-слабо и по-слабо… Затворих очи за няколко мига.

Добре, все пак бях успял да премина и освен това имах силното чувство, че в онази цитадела ще успея най-после да открия кой е убиецът на Джулия. Проблемът беше, че засега не виждах лесен начин, по който да проникна в крепостта. Но това далеч не беше единственият ход, който можех да предприема. Реших засега да не мърдам никъде и да си почина, докато се смрачи, стига на това място да има нещо като залез. След това щях да се спусна в полето и щях да отвлека някой от нападателите, за да го разпитам. Да-а. Ами ако тук нямаше нощ? Тогава щях да измисля нещо друго. Да си лежа така безгрижно ми изглеждаше най-доброто решение за момента…

Не знам колко време съм дрямал така. Разбуди ме изтрополяването на камъчетата по пътеката далеч вдясно. Тутакси възвърнах бдителността си, но не помръднах. Звукът от шляпащи стъпки — сякаш на човек, обут с хлабаво завързани сандали — се приближаваше все повече. Не личеше да ме е забелязал и да се опитва да се прокрадне до мястото, където лежах. Стегнах мускулите си, после ги отпуснах и накрая поех няколко пъти дълбоко въздух.

Между два от камъните вдясно се появи някакъв доста обрасъл мъж. Беше висок около метър и седемдесет, много мръсен, с препаска от тъмна животинска кожа, прикриваща слабините му. Оказа се, че наистина е обут със сандали. Гледа ме втренчено няколко секунди, преди да реши да ми демонстрира жълтеникавите сривове на усмивката си.

— Здрасти. Ранен ли си? — попита той на най-изкълченото наречие на Тари, което бях чувал някога.

Протегнах се, за да се уверя, че не съм, и след това се изправих.

— Не — казах. — Защо питаш?

Усмивката нямаше никакво намерение да слиза от лицето му.

— Помислих, че си се навоювал и си решил да се чупиш.

— А-ха, разбирам. Не, нещата не стоят точно така.

Мъжът кимна и направи крачка напред.

— Дейв ми е името. А твоето?

— Мърл — отвърнах му аз и стиснах мръсната му лапа.

— Не се стягай, Мърл. Никога не бих предал човек, дето му е дошло до гуша от войните. Освен ако дават някаква награда за него, може би. Но за такива неща не обявяват награди. Аз също се чупих така преди няколко години и никога не съм съжалявал. И по онова време нещата вървяха точно както вървят и сега, а аз имах достатъчно мозък, за да се махна. Нито една армия не е успяла да превземе това чудо долу, а мисля, че няма и да успее някога.

— Каква е тази крепост?

Мъжът вирна глава и смръщи вежди, но после сви рамене.

— Владението на Четирите Свята — каза той. — Този, дето те записа за армията, не ти ли обясни поне това?

Въздъхнах.

— Не.

— Сигурно не ти се намира нещо за пушене, нали?

— Не — отговорих аз. Бях изпушил всичките си запаси от тютюн в пещерата. — Съжалявам.

Минах край него и се насочих към едно място между камъните, откъдето се откриваше гледка към долината. Исках да хвърля още един поглед на Владението на Четирите Свята. Нали все пак бях срещал вече това название като отговор на гатанка, а и Мелман го споменаваше честичко в писанията си. Бойното поле бе покрито с нови трупове, жертви най-вероятно на торнадото, което вече се завръщаше към мястото, където се бе появило. Въпреки това малка група нападатели бе успяла да се изкачи на стената. Свежи подкрепления, вече се бяха насочили към бойните стълби. Сред редиците им се развяваше знаме, което ми се стори странно познато черно-зелен фон с два хералдически звяра върху него. Две от стълбите бяха все още по местата си, а зад зъберите на крепостта се водеха ожесточени схватки.

— Май че някои от нападателите са успели да влязат вътре — казах аз.

Дейв се озова мигновено до мен и впери поглед натам.

— Прав си — призна той. — Това се случва за пръв път. Ако успеят да се доберат до оная проклета порта и да пуснат останалите вътре, това би могло дори да обърне нещата. Не вярвах, че ще го доживея.

— Твоята армия преди колко време атакува крепостта?

— Трябва да са минали осем, девет… може би дори десет години — смотолеви той. — Тия момчета явно си ги бива.

— И за какво е всичко това? — попитах аз.

Дейв се обърна и ме заоглежда.

— Наистина ли не знаеш?

— Току-що пристигнах — казах аз.

— Гладен ли си? Сигурно си и жаден?

— Казано честно, да.

— Ела тогава. — Той ме хвана за ръката и ме поведе по тясната пътека между камъните.

— Къде отиваме? — попитах аз.

— Живея наблизо. Храня дезертьорите в името на доброто старо време. Ще направя изключение за теб.

— Благодаря ти.

След известно време пътеката се раздели и ние поехме по лявото й разклонение, което се изкачваше леко нагоре. То ни отведе до поредица от скални плочи, последната от които се спускаше надолу, за да завърши при няколко цепнатини в билото. Дейв се шмугна в една от тях. Следвах го на крачка-две и така се озовахме пред ниския вход на една пещера. Отвътре лъхна страховита воня, а до ушите ми достигна бръмчене на мухи.

— Това е моето местенце — обяви Дейв. — Бих те поканил вътре, но е малко…

— Няма проблем — казах аз. — Ще почакам отвън.

Той се гмурна вътре. Усетих как апетитът ми се изпарява с шеметна скорост, най-вече под напора на мисълта за храната, складирана на подобно място.

Малко по-късно Дейв се измъкна от пещерата с преметната на рамо брезентова торба.

— Събрал съм тук някои хубави работи — заяви той.

Аз тръгнах обратно към изхода на цепнатината.

— Хей! Къде хукна?

— Да поема глътка въздух — казах. — Връщам се горе на скалата. Тук съм твърде близо до епицентъра.

— О, добре — каза Дейв и закрачи след мен.

Торбата съдържаше две неотворени бутилки с вино, няколко манерки с вода, пресен на вид самун хляб, консерви с месо, три-четири здрави ябълки и неразрязана пита кашкавал. Седнахме заедно на скалната плоча и той ми махна с ръка да се чувствам поканен. Повей на вятъра ме предупреди да имам все пак едно наум и аз стартирах само с една ябълка и малко вода.

— Това място има доста бурна история — заяви Дейв, измъкна от пояса си нож и си отряза с него парче кашкавал. — Не съм съвсем сигурен кой го е построил и преди колко време.

Когато понечи да отвори една от бутилките с ножа си, аз го спрях и прибягнах тайничко до услугите на Логрус. Реакцията ми беше достатъчно бърза, за да успея да му подам тирбушона тъкмо навреме. Дейв отвори едната бутилка и ми я връчи, след това повтори операцията и постави втората пред себе си. Не бях примрял чак толкова за вино, но почувствах облекчение. От здравословна гледна точка.

— Ей на това му викам аз да си готов за всичко — каза той, изучавайки тирбушона. — Да знаеш само от колко време се оглеждам за нещо такова.

— Задръж го — казах аз. — Разкажи ми повече за крепостта. Кой живее там? Кой го атакува в момента?

Дейв кимна и си пийна от бутилката.

— Първият й господар бил някакъв магьосник на име Шару Гарул. Кралицата на моята държава ни напусна най-неочаквано и дойде тук. — Той млъкна и се загледа в далечината, после изсумтя. — Политика! Не знам дори каква причина си е измислила тогава, за да оправдае пътуването си. По онова време още не бях и чувал за това проклето място. Както и да е. Та тя не се завърна доста време и хората почнаха да се чудят дали не я държат като пленница. Или пък се опитва да спечели нов съюзник? А може би си бе намерила нов любовник? Разбрах, че все пак пращала съобщения от дъжд на вятър — все от ония врели-некипели, дето всъщност нищо не казват. Сигурно е имало и тайна кореспонденция, но тя, както сам знаеш, не стига до простите хорица като мен. Тя бе тръгнала е доста голяма свита, че и с охрана, дето хич не беше символична — все печени ветерани, нищо че ги бяха издокарали като госпожици. Накратко, никой си нямаше хабер какво точно става.

— Може ли един въпрос? — намесих се аз. — Каква беше ролята на вашия крал в цялата история? Нещо пропусна да го споменеш, а той сигурно е бил…

— Мъртъв — довърши фразата ми Дейв. — По онова време тя вече се беше превърнала в апетитна вдовица. Всички я съветваха да се омъжи повторно. Но Нейно Величество просто си подбра цяла свита от любовници и продължи да насъсква съперничещите си за престола сили. През кревата й минаваха все мъже, които бяха или високопоставени генерали, или влиятелни благородници, а често и двете едновременно. И все пак когато предприе онова пътуване, тя остави властта ръцете на сина си.

— О, значи все пак е имало и принц, достатъчно зрял, за да седне на престола, макар и временно?

— Да. Всъщност точно той започна проклетата война. Първо събра войската и заяви, че не е доволен от набора, а после се свърза с един свой приятел от детството, който си беше чиста проба разбойник, но оглавяваше собствена малка армия от наемници. Името му беше Далт и…

— Чакай! — казах аз.

Съзнанието ми подскочи при споменаването на това име. Спомените ми тутакси изплува една история, която ми бе разказвал Жерар — за някакъв странен човек на име Далт, който се опитал навремето да превземе Амбър с армията си и дори успял да стигне учудващо далеч. Наложило се да извикат спешно Бенедикт, за да се справи с него. Армията на Далт била разбита едва в полите на Колвир, а той самият бил тежко ранен. Макар да не успели да открият тялото му, всички решили, че е умрял от раните си. Но това не беше всичко.

— Твоята държава — казах аз, — ти така и не ми каза как се казва тя. Откъде си родом, Дейв?

— От едно място, което се казва Кашфа — отговори ми той.

— А вашата кралица се казва Джасра?

— Значи си чувал за нас. А ти откъде си?

— От Сан Франциско — казах аз.

Дейв поклати глава.

— Не съм го чувал това място.

— Кой ли го е чувал? Виж, ти как си с очите?

— Какво имаш предвид?

— Ами когато преди малко погледна към бойното поле, успя ли да различиш знамето на нападателите?

— Нещо не съм във форма — каза той.

— Беше зелено-черно с някакви животни по него.

Дейв подсвирна.

— Лъв, разкъсващ Еднорог. Прилича ми на флага на Далт.

— Каква е идеята на герба му?

— Далт мрази ония… Амбъритите, ей такава му е идеята. Веднъж дори беше тръгнал срещу тях.

Опитах виното. Не беше лошо.

Значи ставаше въпрос за един и същи човек…

— А знаеш ли защо ги мрази? — попитах аз.

— Чух, че убили майка му — каза Дейв. — По времето на някаква погранична война. Тия войни са голяма сложнотия. С подробностите не съм наясно.

Отворих една от месните консерви, отчупих от хляба и си направих сандвич.

— Разкажи ми историята си до края — казах после.

— Докъде бях стигнал?

— Принцът се свързал с Далт, защото се нуждаел спешно от подкрепления, тъй като бил загрижен за майка си.

— И така. Точно тогава ме мобилизираха и мен в пехотата. Принцът и Далт ни поведоха по някакви мрачни пътища и накрая се озовахме тук. После се опитахме да направим точно това, дето се напъват да го направят сега ония момчета долу.

— И какво стана по-нататък?

Дейв се изсмя.

— Отначало нещата тръгнаха зле за нас — каза той. — Мисля, че който и да управлява сега крепостта, има власт над природните стихии. Сам видя онова вретено преди малко. Ние пък се сблъскахме първо със земетресение, после с бури и мълнии. Но въпреки това продължихме да атакуваме стените. Видях със собствените си очи как заляха брат ми с вряла мазнина. Точно тогава реших, че ми стига толкова. Хукнах презглава и се качих чак дотук. Никой не ме подгони, затова останах на това място и проследих битката. Може би не трябваше да го правя, но никак не бях сигурен как ще се развият събитията. Мислех си, че ще е все така до самия край. Оказа се обаче, че не съм бил прав. Сигурно здраво са ми били размътили главата или поне някои важни части от нея.

— Какво стана после?

— Вероятно атаката е принудила Джасра да действа. Тя очевидно е крояла през цялото време нещо срещу Шару Гарул. Мисля, че вече дори е била успяла до голяма степен да спечели доверието му. Но освен това се е бояла малко от стареца. И когато армията нападнала, на нея й се е наложило да действа, въпреки че не била съвсем готова. Докато хората от нейната охрана отвличали вниманието на стражата, Джасра предизвикала Шару Гарул на магьоснически дуел и го победила, но не успяла да се измъкне невредима. Освен това била бясна на сина си, задето нападнал без нейното съгласие. Както и да е, хората от кралската гвардия отворили портите и нашите войници влезли в крепостта. Затова и ти казах, че никоя армия не е успявала да превземе Владението. И ония нямаше да успеят, ако не им бяха отворили.

— Как успя да научиш всичко това?

— Нали ти казах вече — дезертьорите идват насам, аз ги храня, а те ми разказват какво става долу.

— От думите ти останах с впечатлението, че е имало и други опити да бъде превзето Владението. Но те явно са били след като Джасра е успяла да го завладее.

Дейв кимна и отпи за пореден път от виното.

— Ъ-хъ. Докато Джасра и синът й отсъствали от Кашфа, там се намерил един благородник — Кашман, които се възползвал от ситуацията и организирал преврат. Този Кашман има брат на име Джазрик. Та Кашман се настанил на престола и пожелал да отстрани кралицата и принца от пътя си. Сигурно досега е атакувал това място поне десетина пъти. Но така и не успя да влезе вътре. Накрая явно реши, че това е невъзможно и се примири. Малко след това Джасра изпрати сина си нанякъде, сигурно да събере армия, с която тя да си върне престола. Не знам. Това беше преди доста време.

— А какво стана с Далт?

— Отрупаха го с богатства, дето май хич не липсват във Владението, и той се оттегли с войските си. Вероятно там, където обикновено се мотае.

Пийнах от виното и си отрязах парче кашкавал.

— Как така остана толкова време из тия чукари? Май животът ти тук не е много лек?

Дейв кимна.

— Истината е, че не знам как да се прибера у дома. По много странни пътища ни преведоха дотук. Мислех си, че и сам ще ги намеря, но когато ги потърсих, от тях нямаше и следа. Сигурно можех просто да тръгна нанякъде, но тогава сигурно щях да се замотая още повече. Освен това смятам да се махна от хълма. След няколко седмици селяните ще се върнат и ще възстановят ония къщи край крепостта, без да им пука кой е победил. Тия селяни ме мислят за светец, който се е оттеглил тук, за да се моли и да медитира. Всеки път, когато сляза в долината, те ми дават толкова храна и пиене, че с тях мога да изкарам дълго време.

— А ти светец ли си? — попитах аз.

— Само ги разигравам — отговори ми Дейв. — Те са щастливи, а аз сит. Да не вземеш да им кажеш как стоят нещата…

— Няма, разбира се. Пък и те сигурно няма да ми повярват.

Той се изсмя отново.

— Прав си.

Изправих се и слязох надолу по пътеката, за да видя какво става около Владението. Стълбите отново бяха проснати на земята, а полето бе отрупано с нови трупове. Не забелязах в крепостта да се водят схватка.

— Успяха ли вече да отворят портата? — извика Дейв.

— Не. Мисля, че упражнението не се е оказало по силите им.

— А онова зелено-черно знаме вижда ли се още?

— Не, никъде.

Дейв стана и се приближи до мен с двете бутилки в ръце. Подаде ми моята и двамата си пийнахме. Войските под крепостните стени започнаха да отстъпват.

— Мислиш ли, че се прегрупират за нова атака? — попита ме той.

— Още не мога да преценя.

— Каквото и да са намислили, довечера долу ще е отрупано със скъпоценности. Дръж се с мен и ще можеш да си натъпчеш джобовете до пръсване.

— Интересно — подхвърлих аз, — защо Далт атакува крепостта, след като е в добри отношения с кралицата и сина й.

— По-скоро само със сина — отвърна ми Дейв, — а него сега го няма. Старата дама си е кучка и половина. Освен това Далт е наемник. Може Кашман да му е платил.

— А може би тя дори не е вътре — казах аз. Не знаех как точно тече времето тук, но от последната ни среща с Джасра бе изминало съвсем малко време. И все пак видът на това място ми навяваше странни мисли. — Между другото, как се казва принцът?

— Риналдо — каза Дейв. — Един такъв едър и червенокос.

— Тя му е майка?! — възкликнах аз несъзнателно.

Дейв се ухили.

— Ами то така се става принц — кралицата трябва да ти е майка.

В такъв случай това означаваше, че…

— Бранд! — казах аз — Бранд Амбърски.

Той кимна.

— Значи си чувал историята.

— Не съвсем. Само част от нея — отвърнах. — Разкажи ми я цялата.

— Ами, Джасра успяла да оплете навремето един Амбърит — принц на име Бранд. Според слуховете, двамата се срещнали по време на някаква магьосническа церемония — нали знаеш, краставите кучета лесно се надушват. Тя искала да го задържи при себе си. Чух също, че двамата се венчали тайно. Но Бранд не се интересувал от трона на Кашфа, макар да бил единственият, когото Джасра искала да види на него. Той пътувал често и винаги изчезвал задълго. Говори се, че бил отговорен за Дните на Мрака преди време и че умрял по време на голямата битка между Амбър и силите на Хаоса, при това от ръката на свой родственик.

— Да — казах аз и Дейв ме изгледа странно, едновременно озадачено и любопитно. — Разкажи ми още за Риналдо — добавих аз бързо.

— Няма кой знае какво за казване — отвърна Дейв. — Тя го родила и го научила на някои от уменията си. Той така и не опознал баща си — нали Бранд отсъствал толкова често. Щуро хлапе. Бягало на няколко пъти и все отивало при разбойниците…

— При хората на Далт ли? — попитах аз.

Дейв кимна.

— Яздел редом с тях, въпреки че по онова време майка му била определила награди за главите на повечето от тях.

— Чакай малко. Значи казваш, че тя доста е мразила разбойниците и наемниците?

— Не че точно ги мразеше. Преди не й пукаше особено. Но след като синът й се сприятели с тях, тя направо побесня.

— Защото мислеше, че ще му повлияят зле ли?

— Не, просто не й харесваше, че успяват да се сближат с момчето повече от нея самата.

— Ти спомена, че Джасра платила на Далт с част от съкровищата на Владението и го оставила да си отиде, след като победила Шару Гарул.

— Ъ-хъ. Но и тогава не се разминало без караница между Риналдо и мамчето. Накрая тя отстъпила. Така разбрах от няколко момчета, дето тогава са били там. Риналдо й се възпротивил и успял да наложи волята си. Момчетата точно затова и избягали, защото тя заповядала да екзекутират всички, които присъствали на скандала между нея и сина й. Все пак няколко от тях успели да се измъкнат.

— Злобничка си пада, а?

— Ъ-хъ.

Върнахме се при импровизирания си бивак и хапнахме отново. Песента на вятъра прерасна във вой, а в морето излезе буря. Питах Дейв за кучеподобните твари и той ми каза, че те сигурно щели оглозгат труповете на мъртъвците довечера. Местни животинки били.

— Някак успяваме да се спогодим — каза той. — На мен ми трябват ценностите и виното, а на тях мъртвите.

— За какво са ти тия ценности? — попитах аз.

— О, аз всъщност не събирам чак толкова. Просто винаги съм си бил прибран човек — каза Дейв. — Така, както го казах, прозвуча сякаш е бог знае какво.

После добави:

— Пък и знае ли човек какво ще му дойде до главата.

— Прав си — съгласих се аз.

— Ти, между другото, как се озова тук, Мърл? — попита Дейв бързо, сякаш за да отвлече мислите ми от неговото намерение да оплячкоса мъртвите.

— С вървене — казах аз.

— Нещо не ми се връзва. Тук никой не идва по собствена воля.

— Не знаех, че ще стигна дотук. Освен това не смятам да се задържам — казах, след като видях как той извади някакъв малък нож и започна да си играе с него. — Едва ли ще е удачно да сляза до крепостта, разчитайки на гостоприемство във времена като тия.

— Така си е — съгласи се Дейв.

Дали пък старият глупак не си бе наумил да ме нападне, за да опази плячката си? Никак не беше изключено да е превъртял малко повечко, след като бе прекарал всичките тези години сам във вонящата пещера, преструвайки се на светец.

— А би ли искал да се върнеш в Кашфа — започнах аз, — при условие, че успея да намеря пътя за натам?

Дейв ме изгледа лукаво.

— Ти едва ли знаеш чак толкова много за Кашфа — заяви той. — Иначе нямаше да ме разпитваш надълго и широко. Значи твърдиш, че можеш да ме заведеш у дома?

— Добре. Разбирам, че не си заинтересован.

Той въздъхна.

— Има нещо такова. Вече не съм. Твърде късно е. Сега това е моят дом. Харесва ми да съм отшелник.

Вдигнах рамене.

— Ами, благодаря ти за храната, за информацията също. — Изправих се.

— Сега накъде? — попита Дейв.

— Смятам да поогледам още малко наоколо и после да се прибера у дома. — Отвърнах погледа си от мъничкото пламъче на лудостта, което се бе появило в очите му.

Той вдигна ножа и пръстите му се стегнаха. После спусна острието надолу и отряза още едно парче кашкавал.

— Ето, вземи си още за из път, ако искаш.

— Не, няма нужда. Благодаря ти.

— Просто се опитвах да ти спестя малко пари. Приятно пътуване.

— А-ха. Пази се.

Чувах как той се киска зад гърба ми чак докато стъпих отново на пътеката. После вятърът го заглуши.

Прекарах следващите няколко часа в допълнително разучаване на обстановката. Разходих се между хълмовете, слязох до димящото, потръпващо поле, повървях по бреговата линия. Прекосих далечната страна на по-нормално изглеждащата част от равнината и накрая стигнах дори до основата на ледника. През цялото време се движех възможно най-далече от Владението. Забелязах няколко от глутниците диви кучета, но те не обръщаха внимание на нищо живо при вида на пръснатите по бойното поле трупове.

На границите между различните области бяха побити камъни със странни надписи по тях. Зачудих се дали са поставени там в помощ на картографите, или по-скоро изпълняват друга функция. Накрая захвърлих един от камъните от обгорената земя на около пет метра в покритата със сняг и лед територия. Тутакси бях повален от мощен трус, след което едва успях да се хвърля встрани, за да не падна в образувалата се пукнатина или да бъда сварен от бликналия гейзер. Около час и половина по-късно обгорената земя вече бе завладяла територията до мястото, където се бе приземил камъкът. За мой късмет, вече бях успял да се отдалеча на почетно разстояние, за да избягна евентуални нови катаклизми, и оттам проследих настъпващата промяна. Но това далече не беше всичко.

Бях се свил между скалите в подножието на хълмовете, откъдето бях започнал своята обиколка из вулканичното поле. Наблюдавах известно — време как малкият участък от равнината се променя. Вятърът разнасяше издигащите се над него пари и пушек. Камъните се клатеха и търкаляха. Ято черни лешояди се отклони от пътя си, за да избегне струите на новосъздадения горещ гейзер.

След това забелязах нова промяна, за която отначало ми се стори, че е предизвикана от сеизмичните сили. Километричният камък, който бях преместил, се надигна леко и след това се затъркаля настрани. Миг по-късно се надигна още повече и дори ми се стори, че някой го левитира ниско над земята. Камъкът премина над обгореното парче земя, движейки се равномерно по права линия, докато — доколкото успях да преценя — се установи на предишната си позиция. Веднага след това трусът се повтори, предизвикан този път от тласъка на ледената покривка, която започна да си възвръща изгубената територия.

Призовах силата на Логрус и успях да установя, че около камъка се е образувал мрачен ореол, свързан чрез дълъг, прав и устойчив светлинен поток с една висока кула в задната част на крепостта. Впечатляващо. Бях готов да платя сериозна цена, за да успея да разгледам това място отвътре.

Тогава до ушите ми достигна нещо като въздишка, която прераства в свистене и от спорната територия се извиси познатото торнадо. То нарастваше, потъмнявайки и поклащайки се, и после изведнъж се люшна към мен като хобота на гигантски, мъгляв слон. Аз се обърнах и се закатерих нагоре между скалите. Нещото ме последва, сякаш бе направлявано от нечий разум. Начинът, по който запазваше целостта си, докато кръстосваше неравния терен, говореше, че е изкуствено създадено. Като се имаше предвид на какво място се намирам, причината за това можеше да бъде само една — магия.

За да се обмисли подходящата магическа защита и най-вече, за да бъде призована, е необходимо известно време. За съжаление аз разполагах само с половин минута преднина, която се стопяваше с всеки миг.

Когато преди поредния завой забелязах една назъбена като мълния пукнатина в скалистото било, аз спрях, надзърнах в нея и тутакси се спуснах в дълбините й. Разкъсаните ми дрехи се развяха около мен и аз чух на няколко крачки зад гърба си трополенето на отместваните от торнадото камъни…

Процепът се спускаше стремглаво надолу и аз, без да се колебая, последвах криволичещите му очертания. Трополенето премина в рев. Вдигналия се около мен облак прах ме задави. Посипа ме водопад от малки камъчета. Тогава се хвърлих по лице на пода на галерията, на около четири метра под повърхността, и закрих главата си с ръце, тъй като бях убеден, че нещото ще ме прегази.

Докато лежах така, започнах да мърморя заклинания за предпазване, макар да бях наясно, че те едва ли ще ми помогнат срещу пристъпа на подобна магическа стихия.

Не побързах да скоча на крака, когато всичко утихна. Не беше изключено направляващият торнадото да се бе отказал, защото е решил, че съм извън обсега му. Но имаше и не по-малка вероятност това да е бил само първият пристъп и най-неприятното да предстои.

И все пак се престраших да погледна нагоре, защото мразя да изпускам възможността да се дообразовам.

Тогава забелязах лицето — или по-скоро маската — в центъра на вихрушката. То беше вперило поглед в мен. Образът представляваше уголемена и не съвсем съвършена проекция на кобалтово синя маска, която ужасно ми заприлича на тези, които носят вратарите в хокея. На нея имаше два вертикални дихателни процепа, от които изтичаха струйки блед дим — ефект, твърде помпозен, за да успее да ме впечатли. Под тях бяха разположени няколко привидно безразборно пръснати кръгли дупчици, направени така, че да наподобяват саркастична усмивка. Над мен отекна далечен смях.

— Не мислиш ли, че преиграваш леко — казах аз, след като се изправих и издигнах линиите на Логрус пред себе си. — Тази маска би подхождала на някое хлапе навръх Хелоуин, но ако не се лъжа, и двамата с теб сме вече възрастни. И едно обикновено домино щеше да ти свърши същата работа…

— Ти премести моя камък — каза нещото.

— Проявявам чисто академичен интерес към подобни феномени — казах аз и се опрях на силовите линии.

— Няма защо да се разстройваш чак толкова. Това ти ли си, Джасра? Аз…

Трополенето се поднови и започна постепенно да се усилва.

— Предлагам да се договорим — казах аз. — Ти ще разкараш бурята си, а аз ще ти обещая повече да не премествам камъните.

Отново се разнесе смях, а междувременно ревът на бурята продължаваше да се усилва.

— Твърде късно е — беше отговорът. — За теб е твърде късно. Освен ако си доста по-сериозен противник, отколкото изглеждаш.

Чудо голямо! Битките не винаги се печелят от по-силните. Понякога и добрите герои успяват да грабнат победата. Вероятно за да успеят след това да си напишат мемоарите. Започнах да опипвам образа на маската с линиите на Логрус, докато накрая успях да се добера до връзката — отворът, който я свързваше с нейния източник. Забих продълженията на ръцете си в него и изпразних нещо като мощен електрически заряд в съществото, което се криеше зад проекцията.

Някой изкрещя от болка. Маската изчезна, а с нея и бурята. Скочих на краката си и хукнах. Каквото и да представляваше съществото, което бях успял да поразя, нямах никакво намерение да го изчаквам да се съвземе, защото то можеше просто да разпраши мястото, на което бях стоял допреди няколко секунди.

Пред мен се разкриваха две възможности. Едната бе да навляза мигновено в Сенките, а другата — да потърся някакъв още по-бърз път за отстъпление. Ако противникът ми успееше да се съвземе навреме, той вероятно щеше да успее да ме проследи по пътя ми през Сенките. Затова изрових веднага колодата си и измъкнах от нея картата на Рандъм. Спрях преди следващия завой на скалната тераса, защото нататък пътеката се стесняваше дотолкова, че беше невъзможно да премина. Вдигнах картата и се съсредоточих.

Почти незабавно последва контакт. Но докато наблюдавах как картината пред мен става все по-реална, аз усетих как нещо се прокрадва към мен. Маскираният бог на отмъщението се опитваше да се добере до мен още веднъж.

Образът на Рандъм се проясни. Той беше застанал зад комплект барабани и щом ме видя, остави палките встрани и се изправи.

— Крайно време беше — каза той и ми протегна ръката си.

Дори в мига, в който я поех, аз продължавах да усещам как нещо се приближава светкавично. Пристъпих напред и те ме обгърнаха като гигантска вълна.

Озовах се в музикалната стая на двореца в Амбър. Рандъм понечи да каже нещо, но тогава ни връхлетя цветният фойерверк.

Рандъм отърси виолетките от гърдите си и каза:

— Какво ще кажеш за нещо по-семпло? Като думи, например.

Глава 4

Той и тя, един до друг, сблъсък на интересите, чувствата изстиват…

Слънчев следобед е. Двамата вървим през малък парк. Преди няколко минути сме привършили лекия си обяд. Дълги мълчаливи паузи и едносрични отговори се редуват с кратки словесни изблици. Връзката ни е обтегната до скъсване. Сядаме на пейка, която гледа към цветните лехи. Душите се опитват да догонят порива на телата, думите не смогват да предадат мислите…

— Е, Мърл, какъв е резултатът? — ме пита тя.

— Не знам за каква игра говориш, Джулия.

— Не се прави на света вода. Искам просто един прям отговор.

— А кой е въпросът?

— Мястото, на което ме заведе онази вечер, след плажа… Къде се намира то?

— Това беше… нещо като мечта.

— Глупости! — Тя се обръща настрани, за да може да ме вижда по-добре. Налага се да срещна изпепеляващия й поглед, без лицето ми да издаде нищо. — Ходих няколко пъти дотам и търсих пътя, по който ме преведе. Там няма пещера. Нищо няма! Какво е станало с пещерата? Какво става въобще?

— Може би е нещо свързано с прилива…

— Мърл! Наистина ли ме мислиш за чак такава глупачка? Маршрутът, по който минахме, го няма на нито една карта. Никой наоколо дори не е чувал за подобни места. Те са географски невъзможни. Ами годишните времена и часовете на денонощието, които непрекъснато се прескачаха? Единственото подходящо определение за нещо подобно е „свръхестествено“ или „паранормално“. Какво се случи тогава? Знаеш, че ми дължиш този отговор. Какво се случи? Къде бяхме?

Отмествам погледа си. Втренчвам се първо в краката си, после в цветята.

— Не… не мога да ти кажа.

— Защо да не можеш?

— Аз…

Какво можех да й отговоря? Проблемът не беше просто в това, че ако й кажех за Сенките, нейната представа за реалността щеше да бъде разклатена, а може би дори разрушена. Повече от всичко ме тревожеше мисълта, че ако го направех, после щеше да се наложи да й обясня откъде знам за тях. След това Джулия неминуемо щеше да ме попита кой съм аз в действителност, откъде идвам, какво съм, а тези въпроси изискваха отговори, които се страхувах да й дам. Казвах си, че ако споделя с нея всичко това, връзката ни неминуемо ще се разпадне. Ако пък не й кажех, резултатът пак щеше да е същият, затова предпочитах да си спестя обясненията. По-късно, доста по-късно, ми се наложи да призная пред себе си, че истинската причина за моя отказ е била малко по-различна. Просто тогава аз все още не бях готов да й се доверя. Нито на нея, нито на когото и да било. Може би след още една година щях да мога да й отговоря. Не знам. Никога не бяхме споменавали думата „любов“, макар да си мислех, че тя сигурно се е мяркала в съзнанието й по някои поводи, точно както се бе мяркала и в моето. А може би просто не я обичах достатъчно, за да й се доверя. След това вече беше късно. Затова фразата ми тогава завърши с едно „не мога да ти кажа“.

— Ти притежаваш сила, която не искаш да споделиш с мен.

— Наречи го така, щом искаш.

— Ще направя всичко, което поискаш от мен. Ще ти обещая всичко, което поискаш да ти обещая.

— Имам си причини за това, Джулия.

Тя се изправя и поставя ръце на кръста си.

— Значи дори тях не искаш да ми кажеш?

Поклащам глава.

— Сигурно светът, който обитаваш, е доста самотен, магьоснико, щом дори тези, които те обичат, нямат достъп до него.

В този момент ми се струва, че това е просто поредният й трик, с който иска да измъкне истината от мен. Това още повече заздравява решението ми.

— Не съм казвал нищо такова.

— Не е нужно да го казваш. Мълчанието ти ми казва достатъчно. Сигурно знаеш също къде живеят дяволите. Ако е така, защо не се запътиш натам? Сбогом!

— Джулия! Недей…

Тя предпочита да пропусне думите ми.

А цветята са все така наоколо…

Събуждане. Нощ. Есенен вятър под прозореца ми. Сънища. Кръвта на живота тече по вените на несъществуващо тяло…

Спуснах краката си от леглото и седнах. Разтърках очите и слепоочията си. Когато привърших разказа си, беше слънчев следобед и Рандъм ме прати да подремна. Времевите разлики между Сенките бяха успели да объркат окончателно денонощния ми ритъм. Точно това усетих и сега, макар да нямах никаква представа колко би могъл да е часът.

Протегнах се и станах от леглото, после се разсъних и се преоблякох. Знаех, че няма да мога да заспя отново. Освен това бях гладен. Облякох си топло наметало и излязох от покоите си. Все пак предпочетох да отида до града, вместо да атакувам кухнята. Не бях обикалял по улиците му с години, а точно сега имах нужда от една хубава разходка.

Слязох на долния етаж и преминах през няколко стаи и една голяма зала, в дъното на която имаше врата, водеща към коридора, който можех да следвам още от стълбището насам, стига да бях избрал да мина по него. Така обаче щях да се размина с два гоблена, на които исках да кажа по едно „здравей“. Първият от тях представяше горска идилия с мъж и жена, които се готвеха да си устроят пикник. На втория бе изобразена ловна сцена — няколко мъже преследваха с кучетата си един великолепен елен. Животното сякаш щеше да успее да им избяга, ако дръзнеше да завърши изумителния си скок…

Подминах ги и продължих нагоре по коридора, който водеше към заден вход, където един от стражите, на име Джорди, дочул шума от приближаващите стъпки, се опита да прикрие налегналата го скука. Спрях, за да разменя няколко думи с него и така научих, че той е на пост чак до полунощ, което правело още цели два дълги часа.

— Тръгнал съм към града — казах аз. — Къде бих могъл да хапна добре по това време?

— А каква храна предпочитате?

— Морска — реших аз в движение.

— Ами, „Зеления Рак“ — надолу по главната улица — е доста добър вариант, когато става дума за морска храна. Гостилницата е от скъпите…

Поклатих глава.

— Не ми трябва скъпо място — казах.

— Е, „При Нет“ също става — близо до ъгъла на „Ковашка“ и „Железарска“. Там не е много баровско…

— Ти там ли ходиш?

— Ходех едно време — отвърна ми Джорди, — ама напоследък са го надушили разни благородници и търговци. Вече не е същото. Станало е твърде снобско за мен.

— А не! Хич не ми трябват тежки разговори и клубна атмосфера. Просто ми се яде прясна риба. Ти къде би хапнал?

— Ами, има едно място, но пътят дотам е по-дълъг. Ако ви се слиза чак до доковете в началото на залива… Но може би не трябва да ходите там. Малко късничко е, а кварталът не е от най-безопасните, особено след здрачаване.

— Да не би да ми говориш за „Алеята на мъртъвците“?

— Понякога й викат така, сър, заради труповете, дето ги намират на сутринта. Щом ще ходите сам, по-добре вечеряйте в „Нет“.

— Жерар ме води веднъж там, но беше през деня. Мисля, че все още си спомням пътя. Как се казва мястото?

— Ъ-ъ, „При Кървавия Бил.“

— Благодаря ти. Ще поздравя Бил от твое име.

Джорди поклати глава.

— Няма да можете. Това име го избраха след смъртта му. Сега я върти братовчед му Анди.

— А как се казваше преди?

— „При Кървавия Сам“ — каза Джорди.

„Е, голяма работа“ — си казах аз и му пожелах му лека нощ. Тръгнах по пътеката, която водеше към ниското стълбище надолу по склона. Оттам се запътих по алеята на градината към една странична порта, където ме пропусна друг страж. Беше студена вечер, изпълнена с ароматите на есента, и опарила света около мен. Поех дълбоко въздух, после го изпуснах бавно и се насочих към централния площад. Далечно потракване на копита върху калдъръма долиташе до мен като детайл от сън или спомен. Нощта беше безлунна, но небето бе отрупано със звезди. Фенери, поставени на високи пилони, обграждаха площада под мен. Те разпръскваха фосфоресцираща светлина, около която кръжаха множество едри нощни пеперуди.

Стигнах главната улица. Подминаха ме няколко затворени карети. Един възрастен човек, който водеше на верижка малко зелено драконче, докосна периферията на шапката си и ми каза „Добър вечер“. Беше забелязал от коя посока идвам, но със сигурност не ме бе познал. В града физиономията ми не беше от особено добре познатите. Скоро почувствах как духът ми се отърсва от сковаността и се изпълва с нова енергия.

Рандъм не беше чак толкова ядосан, колко предполагах, че ще бъде. Той не ме прати отново по следите на Дяволския Чекрък, за да опитам отново да го изключа, тъй като моето творение бе оставило засега Амбър на мира. Просто ми бе предложено да помисля как ще е най-добре да действаме оттук нататък. Флора бе успяла да обясни на Рандъм кой всъщност е Люк и мисълта, че вече знаеше кой е тайнственият ни враг, го бе поуспокоила. Но той не пожела да ме запознае със собствените си планове, макар да подхвърли, че е изпратил наскоро шпионин в Кашфа, без да уточнява с каква задача го е натоварил. Това, което изглежда го притесняваше най-много в момента, бе фактът, че Далт вероятно е жив.

— Има нещо в този човек… — започна Рандъм.

— Какво? — попитах аз.

— Аз видях с очите си как Бенедикт го прегази заедно с армията му. Не вярвах, че някой би могъл да оцелее след нещо подобно.

— Издръжлив кучи син — казах аз. — Или невероятен късметлия. Или и двете.

— Ако става въпрос за същия човек, то той е син на Десактрикс. Чувал ли си за нея?

— Дийла — казах аз. — Не беше ли това другото й име? Някаква войнстваща религиозна фанатичка, доколкото си спомням.

Рандъм кимна.

— Тя ни създаде сериозни неприятности по периферията на Златния Кръг, най-вече около Бегма. Бил ли си някога там?

— Не.

— Бегма е една от Сенките на Кръга, в непосредствена близост с Кашфа. Този факт прави твоята история особено интересна за мен. Дийла се бе развилняла навремето в Бегма и местните власти се оказаха безсилни да я спрат. Накрая те ни напомниха за споразумението за протекция, което ние сме сключили с почти всички кралства от Кръга. Тогава Оберон реши да се разходи дотам, за да й даде един добър урок. Тя бе прекалила с рушенето на светилищата на Еднорога. Татко пристигна в Бегма с малочислена армия, победи Дийла и я плени. Доста от нейните хора увиснаха на въжето. И все пак тя успя да избяга и тъкмо когато бяхме почнали да забравяме за нея, се появи отново, за да подхване старата песен на нов глас. От Бегма пак ревнаха, но татко беше твърде зает. Той изпрати там Блийс начело на голяма армия. Ситуацията си имаше своите особености, тъй като Блийс трябваше да воюва не с монолитна сила, а с разбойнически отряди, но въпреки това той успя накрая да ги притисне и да ги унищожи до крак. Така умря и Дийла — начело на своите войни.

— И Далт е неин син?

— Да, така стоят нещата. Нищо чудно, че след това той направи всичко възможно, за да ни усложни живота. Просто бе тръгнал да отмъсти за майка си. Накрая успя да събере наистина внушителна армия и опита да завладее Амбър. Дори стигна по-далеч, отколкото би могъл да си представиш — в самото подножие на Колвир. Но там го очакваше Бенедикт, застанал начело на елитните си части. Той ги накълца на парчета и успя да рани смъртоносно Далт, но после няколко от неговите воини го измъкнаха от бойното поле. Не намерихме трупа му. Чудо голямо! На никого от нас не му пукаше за тялото на Далт.

— Мислиш ли, че тъкмо той е бил приятелят на Люк от неговото детство и от събитията след това?

— Възрастта му е приблизително същата. Освен това идва от същата част на Кръга. Никак не е изключено да е той.

Вървях и размишлявах. Според отшелника, Джасра не си бе падала особено по онзи тип. В такъв случай каква беше ролята му в настоящите събития? Въпросите без отговори отново се бяха намножили. Реших, че за да си отговоря на последния от тях, ще са ми нужни по-скоро нови факти, а не мисловни лупинги. Здраве да е, вечерята ме чакаше…

Продължих надолу по площада. Когато достигнах долната му част, чух смях. Група пияндета бе окупирала няколко маси в едно кафене на открито. Между тях мернах Дропа, но той не ме забеляза, докато ги подминавах. Не бях в настроение за шегички. Завих по „Улицата на тъкачите“ и се отправих към пресечката й със „Западна Лозарска“, чийто криволици достигаха чак до пристанищния квартал. Стройна, маскирана жена, облечена със сребристо наметало, се вмъкна бързо в една спряла карета. Тя се обърна още веднъж и под доминото й се появи усмивка. Определено не я познавах, макар че ми се искаше да не е така. Имаше красива усмивка. После вятърът довя до мен миризмата на пушек от нечия камина, и няколко мъртви листа прошумоляха по паважа. Отново се зачудих къде ли е баща ми.

Надолу и после наляво по „Западна Лозарска“… Тази улица беше по-тясна от главната. Фенерите бяха по-нарядко, но въпреки това пътят пред мен бе все тъй добре осветен в услуга на любителите на късните разходки. Двама конници ме подминаха, пеейки песен, която не бях чувал преди. Малко след това над мен прелетя голяма мрачна сянка, която се установи на един от покривите от другата страна на улицата. Дочух драскане от същата посока. После тишина. Завих първо наляво, после надясно и се озовах в началото на дълга лъкатушеща отсечка. Улицата надолу ставаше все по-стръмна. Минути по-късно ме погали морски ветрец, който изпълни ноздрите ми с миризма на солена вода. Още два завоя и пред мен, далеч в ниското, се появи самото море. По неговата мрачна неподвижност се поклащаха искрящи, светли петна — отраженията на криволичещата линия от светлинки, очертаваща улица „Пристанищна“. Небето на изток бе леко изсветляло. Едва забележим хоризонт очертаваше ръба на света. Стори ми се, че миг по-късно около Кабра се появи далечна светлина, но тя се изгуби от погледа ми при следващия завой.

Вдясно от мен, подобно на локвичка разлято мляко, пулсираше ярко петно, чиято светлина бе изтъкала прокъсана паяжина от сенките на паветата. Нашареният на ивици стълб до него, можеше да послужи за реклама на някоя призрачна бръснарница. На върха му се мъдреше пропукан глобус с бледа светлина, който приличаше на череп. Спомних си за една игра, която играехме като деца в Царството на Хаоса. Няколко изрисувани върху тротоара, постепенно избледняващи стъпки се отдалечаваха от странното място. Подминах го и скоро дочух далечните крясъци на морските птици. Миризмите на морето заличиха уханията на есента. Светлото петно в небето над лявото ми рамо се беше издигнало още по-високо, да продължи напред по пътя си над набраздената водна повърхност. Скоро…

Продължих нататък и усетих как гладът ми се засилва. По другия тротоар забелязах човек, загърнат в тъмно наметало. По ботушите му играеха бледи отражения. Изравних се с него и го подминах, обладан от мисълта за апетитната риба, която ме очаква. Една котка, застанала пред близката врата, изостави за миг недооблизаната си задница, за да ме огледа, без да сваля вирнатия си във въздуха заден крак. Подмина ме още един конник, който се бе запътил нагоре по улицата. Няколко остри реплики, разменени между мъж и жена, долетяха от мрачната къща до мен. Още един завой и иззад покрива на една от сградите, като великолепен петнист звяр, се показа луната…

Десет минути по-късно вече бях достигнал околностите на пристанището. Тръгнах по „Пристанищна“, осветена единствено от пръснати тук-там фенери с изпотрошени стъкла, няколкото кофи с горящ катран и новоизгрялата луна. Тук миризмата на морска сол и изхвърлени на брега водорасли беше далеч по-силна; наоколо се търкаляха всевъзможни боклуци, а минувачите бяха доста по-колоритно облечени и по-шумни от тези по главната улица, без, разбира се, да броя Дропа. Скоро се озовах в дъното на залива, където шумовете, идващи от морето, надделяваха над всички останали. Вълните постепенно набираха сила, за да се разбият накрая в брега. После идваше ред на нежния шепот на отдръпващата се вода. Към това се прибавяше и проскърцването на корабите, подрънкването на веригите и от време на време лекото тупване на някой по-малък съд в стълбовете на пристана. Зачудих се къде ли е закотвена в този миг моята стара яхта „Звезден прах“.

Продължих по новата чупка на улицата, която водеше към западния край на пристанището. Пред мен притича черна котка, преследвана от два плъха. Колебах се известно време, докато преценя по коя от пресечките на „Пристанищна“ да тръгна. С познатите миризми се смеси и тази на сметище, а отнякъде съвсем наблизо се разнесоха викове, а после и шум от трошащи се столове и бутилки — сигурен признак, че съм на прав път. Отдалеч долетя звън на корабна камбана. Последваха няколко отегчени псувни и малко след това иззад близкия ъгъл се появиха двама моряци. Те минаха край мен ухилени до ушите, залитайки със сериозна амплитуда, и докато се отдалечаваха, подхванаха някаква песен. Отидох до ъгъла и погледнах табелката, окачена на стената на сградата. На нея бе изписано „Морски бриз“.

Точно тази уличка ми трябваше. Обикновено я наричаха „Алеята на мъртъвците“. Свих по нея. За следващите петдесет стъпки не забелязах никакви трупове, нито дори някой проснат върху паважа пияница, макар че един мъж ми предложи нож за продан, а някакъв мустакат местен екземпляр ми каза, че би могъл да ме уреди с „нещо младо и стегнато“. Разочаровах и двамата, но все пак успях да науча от втория, че „При Кървавия Бил“ е съвсем наблизо. Продължих нататък. Погледите, които хвърлях назад от време на време, ме убедиха, че трите, загърнати с наметала фигури, които бях забелязал още на „Пристанищна“, са все така зад мен. Не бе изключено да ме следят, но също толкова вероятно беше и да не е така. Не изпитвах някакви зловещи предчувствия, пък и можеше да са съвсем случайни хора, запътили се нанякъде, затова реших да забравя за тях. Не последва нищо особено. Фигурите продължиха да се движат зад мен и когато накрая открих „При Кървавия Бил“ и понечих да вляза, те ме подминаха, за да седнат в едно малко бистро малко по-надолу по улицата.

Влязох в кръчмата и огледах салона. Барът беше отдясно, а масите отляво. По пода забелязах няколко петна със съмнителен произход. Надпис на окачената на стената дъска ме предупреждаваше да дам поръчката си на бара, като кажа на коя маса смятам да седна. Под него с тебешир бе добавено менюто за деня.

Отидох до бара и зачаках там, оглеждан отвсякъде, докато накрая ме приближи едър мъж със сиви, невероятно гъсти вежди и ме попита какво ще желая. Поръчах си порция моруна и посочих към една маса в далечния край на салона. Мъжът кимна, избоботи поръчката ми през един отвор в стената зад себе си и после ме попита дали ще искам да пийна и бутилка от „Пикнята на Бейл“ заедно с вечерята. Поисках. Той взе някаква бутилка, отвори я и ми я подаде заедно с една чаша. Платих и след това се отправих към масата, която бях избрал. Седнах с гръб към стената и зачаках.

През мръсните стъкла на газените лампи, закрепени със скоби за стените проблясваха мъждиви пламъчета. На една от ъгловите маси трима мъже — двама по-млади и един на средна възраст — играеха на карти и си подаваха бутилка с вино. Вляво от мен похапваше възрастен мъж със страховит белег, който започваше над лявото му око и продължаваше под него. Той също бе седнал с гръб към стената, а на стола вдясно от него лежеше изваден от канията си кинжал със странно, дълго около петнайсет сантиметра острие. На друга маса си почиваха група музиканти — вероятно в паузата между изпълненията. Налях в чашата си малко от жълтеникавото вино и отпих глътка от него. Имаше специфичен вкус, който ме върна назад през годините. Не беше зле, стига да го пиеш на едри глътки. Барон Бейл притежаваше обширни лозя на около трийсет мили източно от града. Той беше главен снабдител на Двора на Амбър, а червените му вина бяха наистина забележителни. За сметка на това белите му нещо не се получаваха и той често подбиваше цените на местния пазар със солидни количества от второкачественото си производство. На етикета на виното бе отпечатан неговият герб и едно куче, застанало до него — баронът обичаше кучетата. Затова и хората наричаха това вино „Кучешка пикня“ или „Пикнята на Бейл“, в зависимост от това към кого смятаха да се обърнат. Любителите на кучетата понякога се засягаха при споменаването на първото название.

Приблизително едновременно с пристигането на поръчката, успях да забележа, че двама младежи, застанали на бара, ме оглеждат съвсем не между другото, като при това честичко си разменят неразбираеми за мен реплики, придружени от взривове смях. Реших да не им обръщам внимание и се заех с вечерята си. Малко след това мъжът с белега каза тихо с едва помръдващи устни, без да се навежда напред или да ме поглежда:

— Един безплатен съвет. Мисля, че ония двамата на бара са забелязали, че не си въоръжен и са те нарочили, за да се повеселят.

— Благодаря — казах аз.

Не че се съмнявах в способността си да се оправя с тях, но предпочитах да заобиколя евентуалните неприятности. Особено ако появяването на оръжие на видно за тях място би решило проблема.

Едно кратко съсредоточаване и Логрус затанцува пред очите ми. Не след дълго вече бях открил подходящо оръжие — нито прекалено дълго, нито прекалено тежко, добре балансирано, с удобна дръжка и нелош колан с ножница. Цялата операция заедно с призоваването ми отне около три минути. Първо, защото съм придирчив и си падам по удобствата, което — ей богу — в случаи като този не е никак излишно. И второ, защото пресягането през Сенките е най-трудно в непосредствена близост до Амбър.

Въздъхнах след като усетих меча в ръката си и изтрих потта от веждите си. После бавно измъкнах колана с всичките му такъми изпод масата, поставих го на стола до себе си и изтеглих двайсетина сантиметра от острието. Момчетата на бара забелязаха моето изпълнение и аз им се ухилих. Те проведоха кратък разговор, след който набързо скатаха усмивките си. Напълних чашата си и я пресуших на екс. После отново се заех с рибата, за която Джорди се бе оказал напълно прав. Храната тук наистина си я биваше.

— Готин трик — каза мъжът на съседната маса. — Предполагам, че не е много лесно да го изучи човек.

— Не е.

— Така и трябва. С повечето свестни неща е така, защото иначе всеки щеше да ги умее. Все още не е изключено да се заядат с теб, тъй като си сам. Зависи колко са си пийнали и дали им стиска да го сторят. Това притеснява ли те?

— Не.

— Така си и знаех. Но те определено ще нападнат някого тази вечер.

— Откъде си толкова сигурен?

Той ме погледна за пръв път и се ухили зловещо.

— Предсказуеми са като механични играчки. Пак ще се видим.

Той хвърли една монета на масата, стана, запаса колана с кинжала, взе тъмната си, украсена с перо шапка и тръгна към изхода.

— Пази се.

Кимнах.

— Лека нощ.

Мъжът излезе навън. Младоците бяха започнали отново да си шепнат, но този път гледаха по-скоро след него. Явно взели решение, те станаха и излязоха бързо. За миг се почувствах изкушен да ги последвам, но нещо ме спря. Малко по-късно от улицата се дочу шум от боричкане. След това на вратата се появи олюляваща се фигура, която строполи на пода. Беше единият от пиячите. Гърлото му бе прерязано.

Анди поклати глава и нареди на един от прислужниците да отиде до близкия полицейски участък. После хвана трупа за краката и го изтегли навън, за да не пречи на влизащите посетители.

По-късно, докато си поръчвах нова порция риба, аз го разпитах за случилото се. Той вметна с многозначителна усмивка:

— Хич не е хубаво човек да се заяжда с кралските емисари. Доста трябва да те бива, за да станеш емисар.

— Значи мъжът, който седеше до мен, работи за Рандъм?

Анди ме огледа внимателно и след това кимна.

— Старият Джон работеше едно време и за Оберон. Върне ли се в града, непременно се отбива да хапне тук.

— Интересно от каква ли мисия се завръща този път?

Анди сви рамене.

— Кой знае? Плати ми с кашфански монети, а знам, че не е от Кашфа.

Замислих се над думите му, докато привършвах втората си порция. Каквато и информация да бе искал да получи Рандъм от Кашфа, тя най-вероятно вече пътуваше към двореца. Стига, разбира се, да е съществувала реална възможност да бъде събрана. Информацията почти сигурно касаеше Люк и Джасра. Беше ми любопитно.

След като привърших с вечерята, останах още доста време на масата, потънал в размисли, тъй като мястото бе поутихнало, въпреки че музикантите отново се бяха захванали за работа. Дали пък ония юначаги не бяха гледали през цялото време към Джон? Или просто бяха решили да тръгнат след първия човек, който излезе навън? Осъзнах, че отново почвам да мисля като амбърит, подозиращ заговори навсякъде, макар да бях отсъствал толкова дълго. Предположих, че се дължи на тукашната атмосфера. А и малко презастраховане нямаше да е излишно за момента, особено след като напоследък бях минал през какво ли не.

Допих чашата си и оставих бутилката на масата с последните няколко глътки в нея. Прецених, че няма какво да се кахъря повече, тъй като бях премислил всичко. Станах и запасах колана с меча.

Анди ми кимна, докато минавах край бара.

— Ако случайно срещнеш някого от двореца, можеш да му споменеш, че не съм предполагал как ще се развият нещата.

— Познаваше ли ги? — попитах аз.

— Да. Моряци. Корабът им пристигна преди няколко дни. И друг път са ми създавали неприятности. На бърза ръка си пропиваха парите и после се оглеждаха за лесен начин да се сдобият с още.

— Мислиш ли, че е възможно да са били професионалисти? Убийци, искам да кажа.

— Подозираш ги заради работата на Джон, така ли? Не. Твърде често си го отнасяха, обикновено поради собствената си глупост. Рано или късно щяха да си намерят майстора. Не мисля, че някой би ги наел за нещо сериозно.

— Значи и другият е мъртъв.

— А-ха. Проснат е нагоре по улицата. Можеш просто да споменеш, че са се оказали на погрешното място в неподходящ момент.

Загледах се е него и той махна с ръка.

— Виждал съм те край пристанището заедно с Жерар преди няколко години. Никога не забравям лицата, които си струва човек да запомни.

Кимнах.

— Благодаря. Храната тук е добра.

Навън бе станало по-хладно. Луната се бе изкачила по-високо, а морето бе станало по-шумно. Силна музика, примесена с гръмогласен смях, се разнасяше от една от кръчмите нагоре по улицата. Хвърлих един поглед, докато минавах край вратата й, за да видя как някаква жена с уморен вид демонстрира, седнала на малък подиум, интимните подробности от анатомията си. Някой строши наблизо бутилка. Измежду двете отсрещни сгради се олюляваше пияница, протегнал ръка пред себе си. Продължих нататък. Вятърът се провираше между мачтите на пристанището. Осъзнах, че ми се иска Люк да е до мен, като в доброто старо време, преди нещата да се усложнят. Имах нужда да си поговоря с човек, който да е приблизително на моята възраст и да има близки до моите интереси. Всички мои роднини тук бяха успели вече да натрупат твърде много цинизъм и житейска мъдрост през изминалите векове, за да споделят схващанията ми за живота.

След десетина стъпки Фракир просто побесня на китката ми. Дори не опитах да измъкна новия си меч, тъй като не забелязах никого в непосредствена близост. Хвърлих се на земята и се претърколих вдясно. Едновременно с това от една сграда от другата страна на улицата звънна тетива. Отправих един бърз поглед към мястото, където бях стоял преди малко, и забелязах, че от близката стена стърчи стрела. Съдейки по височината, на която се беше забила, тя вероятно щеше да порази целта си, ако не бях реагирал достатъчно бързо. От друга страна, ъгълът й на забиване ми подсказа, че съм се изтърколил в посоката, от която бе изстреляна.

Надигнах се колкото да мога да измъкна меча си и погледнах надясно. По най-близката постройка, която сега се намираше само на около четири метра от мен, не забелязах отворени прозорци или врати. Цялата й фасада беше тъмна. Между нея и съседната къща обаче, се очертаваше проход, а познанията ми по геометрия ми подсказваха, че стрелата е била пусната именно оттам.

Претърколих се отново, за да се озова до ниската, покрита веранда, която се проточваше по цялата дължина на къщата, и се покатерих на нея, преди да се изправя в цял ръст. Продължих напред, притиснат до стената, проклинайки умишленото забавяне, което трябваше да си наложа, за да не вдигам излишен шум. Вече се бях приближил достатъчно, за да успея да сграбча потайния стрелец, преди да повтори опита си. Отчитах и възможността той да е заобиколил бързо постройката, за да ме нападне в гръб, и затова не пропусках да се огледам назад, докато пристъпвах крачка по крачка, протегнал напред меча. От лявата ми ръка се бе провесила Фракир, готова за действие.

Достигнах ъгъла, но тъй като не заварих никого там, се поколебах какво да предприема по-нататък. Малко магия нямаше да е никак излишна, но бях пропуснал — както обикновено — да се подсигуря с нужните заклинания. Всяко отклоняване на вниманието можеше да ми струва живота. Овладях дишането си и се заслушах…

Той беше доста опитен, но все пак успях да чуя слабия шум от стъпките му по покрива на верандата. Това естествено не означаваше, че зад следващия ъгъл не се крие още някой. Нямах никаква представа колко са хората, устроили ми тази засада. Струваше ми се, че всичко е твърде добре организирано, за да става дума за обикновен грабеж, следователно стрелецът едва ли беше сам. Сещах се поне за два-три начина, по които моите нападатели можеха да са разпределили силите си. Застинах на мястото си, а мозъкът ми заработи бясно. Бях убеден, че следващата атака ще е съгласувана. Веднага си представих стрелеца зад ъгъла, готов да пусне стрелата си по даден сигнал. Всички останали най-вероятно бяха въоръжени с мечове…

Реших, че сега не е най-подходящият момент да се питам кой стои в дъното на всичко и как хората му са ме открили тук, ако, разбира се, не се бяха припознали. Точно сега това нямаше никакво значение. Ако тия момчета успееха да си свършат добре работата, аз щях да съм еднакво мъртъв, независимо от това дали бяха платени убийци или най-обикновени крадци.

Последва ново прошумоляване точно над мен. Ей сега…

Проехтя вик и един мъж скочи от покрива на улицата пред мен. Викът явно бе уговореният сигнал за стрелеца, защото някой тутакси се размърда около следващия ъгъл. Едновременно с това дочух шум от стъпки зад гърба си.

Още преди краката на човека от покрива да докоснат земята, аз вече бях насочил към него Фракир със заповедта да го убие. Втурнах се към ъгъла и успях да сваря Стрелеца неподготвен. Вдигнах меча си и го стоварих върху него. Острието разсече първо лъка, после ръката, която го държеше, и накрая потъна в корема на мъжа срещу мен. Зад него се очерта нова фигура с изваден меч, а друга вече тичаше към мен по верандата.

Подпрях падащото тяло с левия си крак и след това го тласнах назад към човека зад него. Използвах инерцията, която ми бе дал тласъкът, за да се завъртя тъкмо навреме и да парирам удара, насочен към главата ми. Мигновено контраатакувах с удар в гърдите, който нападателят ми парира на свой ред. С периферното си зрение успях да забележа, че мъжът от покрива се е проснал на земята и е вкопчил пръсти в гърлото си — доказателство, че Фракир си вършеше добре работата.

Нападателят, който бях оставил зад гърба си, ме караше да се чувствам твърде уязвим. Трябваше много бързо да измисля нещо, за да не усетя в следващите две-три секунди острието му между ребрата си. Тъй че…

Вместо да го атакувам, аз имитирах препъване, като използвах лъжливото движение, за да балансирам тялото си и да заема нужната позиция.

Мъжът пристъпи тутакси напред и нанесе разсичащ удар от горе на долу. Отскочих встрани и го атакувах, извъртайки тялото си. Трикът беше ефектен, но рискован, защото той можеше да предугади траекторията на движението ми.

Така и не разбрах дали е успял да се усети, но след като острието ми потъна в гърдите му, това вече нямаше особено значение. Просто продължих движението си, докато телата ни се срещнаха, след което използвах дръжката на меча като лост и обърнах с нея тялото му, завъртайки се с намерението да се озова лице в лице с нападателя, който бе дошъл откъм верандата.

Оказа се, че съм закъснял с малко, за да си осигуря достатъчно пространство и да успея да поваля противника си, като тласна мъртвото тяло към него. Все пак успях да го накарам да залитне при сблъсъка и това ми даде достатъчно време. Сега трябваше просто да измъкна меча си и тогава щяхме да останем само той и аз.

Дръпнах дръжката…

По дяволите! Острието се бе заклещило в някоя кост и не искаше дори да помръдне. В това време мъжът вече бе възстановил равновесието си. Завъртях тялото още малко, за да се предпазя с него, като едновременно с това се опитах да измъкна с лявата си ръка оръжието от вдървения юмрук на мъртвия си противник.

Проклятие! Пръстите на мъртвеца се бяха сключили като метални скоби около дръжката.

Мъжът срещу мен се ухили зловещо и започна да движи бавно острието на меча си, търсейки незащитено място, за да ме атакува. Точно тогава на пръстена му проблесна синият камък. Е, сега поне разполагах с отговор на въпроса дали засадата е била устроена точно за мен.

Приклекнах и разположих ръцете си ниско над тялото на мъртвия.

При подобни ситуации мозъкът ми е напълно изпразнен от рационални мисли и обзет от усещане за безвремие, което му позволява да отчете огромното количество мигновени импулси, запечатващи се в него като на видеолента, която след това мога да прегледам на спокойствие.

От няколко къщи наоколо, както и от различни места на самата улица до нас достигаха възбудени викове. Чувах как хората се приближават тичешком. Забелязах няколко локви кръв около себе си и си напомних мислено, че трябва да внимавам да не се подхлъзна. Вдясно от мен лежеше мъртвият стрелец с разсечен на две лък. На улицата се бе проснал удушеният нападател от покрива, а близо до него бе застанал четвъртият мъж, който продължаваше да ме дебне. Тялото, в което бях забил меча си, се бе вкочанило окончателно. Все пак изпитах известно облекчение, когато видях, че никой не се притича на помощ на последния от убийците. Той от своя страна вече напредваше към мен, готов всеки миг да ме атакува.

Добре. Хайде.

Тласнах с все сила трупа срещу противника си, без да изчакам да видя какъв ще е резултатът. В рискования ход, който се канех да предприема, нямаше място за подобно любопитство.

Приклекнах ниско долу и веднага след това се претърколих през рамо към проснатата възнак фигура на мъжа от покрива, който бе пуснал меча си, докато се бе опитвал да изтръгне увилата се около гърлото му Фракир. Междувременно чух как зад мен противникът ми изръмжа недоволно. Това означаваше, че навярно бях успял да го изненадам точно в мига, в който той се е канел да ме атакува. Тепърва ми предстоеше да разбера дали това ще се окаже в моя полза.

Дясната ми ръка се плъзна и успя да сграбчи оръжието на мъртвия още преди да съм завършил кълбото си. Изправих се на крака, след което се завъртях с лице към нападателя, протегнах меча напред и отскочих леко назад.

Тъкмо навреме. Мъжът се спусна към мен с впечатляваща серия от удари, а аз заотстъпвах, парирайки неистово. Той продължаваше да се хили, но първата ми контраатака го накара да забави крачка, а втората — да спре.

Задържах позицията си. Противникът ми беше силен, но аз определено бях по-бърз от него. Няколко души бяха застанали наблизо и ни гледаха. Чух как някой изкрещя няколко съвсем безсмислени съвета. Така и не разбрах към кого от двама ни бяха отправени. Сега беше негов ред да се защитава и той започна да отстъпва бавно. Вече бях сигурен, че мога да се справя с него.

Все пак той ми трябваше жив, което правеше задачата ми по-трудна. Синият камък, проблясващ на пръстена му при всяко по-рязко движение, ми напомняше за въпросите, който исках да му задам. Затова се налагаше да го притискам постепенно, за да успея накрая да го поваля…

Опитах да го накарам да се завърти, стъпка по стъпка, възможно най-неусетно, за да го препъна накрая в проснатия зад гърба му труп. И почти успях.

Когато задния му крак стъпи върху ръката на мъртвеца, той мигновено тласна тялото си напред, за да запази равновесие. Има моменти, в които човек просто трябва да последва моментния си порив, без да разсъждава за последствията. Моят противник направи точно това, като продължи първоначалното си движение с бясна атака, която ме свари сравнително открит, тъй като точно в този мит аз се подготвях да го притисна. Явно бях надценил моментното си преимущество.

Той нанесе силен разсичащ удар, който изведе оръжието му доста встрани от линията на атаката. Успях да парирам, но и двамата се завъртяхме, а телата ни се сблъскаха. За съжаление това му предостави възможността да забие с все сила левия си юмрук в незащитения ми бъбрек.

Мъжът изстреля тутакси левия си крак напред, да ме препъне, а аз осъзнах, че няма да мога да му попреча. Единственото, което можех да направя, бе да се вкопча в наметалото му, преди да падна, да го повлека със себе си и да се претърколя след като и двамата се стоварим на земята с надеждата, че накрая ще успея да се озова върху него. Наистина паднахме заедно, но аз не успях да се претърколя, тъй като предпазителят на един от двата меча — вероятно на моя — ме сръга доста неприятно в ребрата.

Дясната ми ръка остана затисната под тялото ми, омотана в наметалото. Неговата лява ръка беше свободна и той впи пръстите й в лицето ми. Аз ги захапах, но не успях да стисна зъбите си по-здраво. Междувременно успях да освободя собствената си лява ръка и веднага след това забих юмрук в лицето му. Той извърна глава, опита се да ме срита с коляно в кръста и стрелна пръстите си към очите ми. Сграбчих китката му и я задържах. Десните ръце и на двамата бяха затиснати под тежестта на телата ни, затова единственото, което можех да направя, бе да стисна по-здраво.

Костите на китката му изпукаха и той извика за пръв път от болка. После просто го избутах встрани и се претърколих, без да го изпускам. Край на играта. Бях спечелил.

И точно когато почти се бях изправил, тялото му неочаквано омекна в ръцете ми. За миг си помислих, че се опитва да ме изиграе за последен път, но после видях острието, което стърчеше от гърба му, ръката стиснала дръжката на меча и накрая озлобеното лице на мъжа, който бе нанесъл удара и вече се канеше да измъкне оръжието си.

— Копеле мръсно! — изкрещях аз на английски, без да съм наясно дали ще разбере думите ми, освободих се от товара си и забих юмрука си в лицето на непознатия. Той се просна по гръб и изпусна меча си. — Той ми трябваше жив!

Сграбчих доскорошния си противник и го изправих във възможно най-удобната за мен позиция.

— Кой ви изпрати? Как успяхте да ме откриете?

Мъжът се ухили немощно и от устните му се стече кървава струйка.

— Губиш по точки — каза той задавено. — Сети се сам.

После се срина върху мен и остави кърваво петно върху ризата ми.

Приклекнах до него и измъкнах пръстена му, за да го прибавя към проклетата колекция от сини камъчета. После се изправих и хвърлих гневен поглед към мъжа, който бе нанесъл фаталния удар. Двама души му помагаха да се изправи на краката си.

— Защо го направи, дявол да те вземе? — попитах аз, докато се приближавах към него.

— Спасих проклетия ти живот — изпъшка той.

— Как ли пък не! Само го усложни допълнително! Този човек ми трябваше жив!

Тогава чух един женски глас, който ми се стори познат. Тя постави леко ръка на рамото ми. Дори не бях осъзнал, че съм понечил отново да ударя мъжа.

— Той изпълняваше моите заповеди. Боях се за живота ви и нямах никаква представа, че ви е нужен жив.

Вгледах се в чертите на бледото й лице, очертано на фона тъмната качулка на наметалото й. Беше Винта Бейл — любима на мъртвия Кейн и трета дъщеря на барон Бейл, на който Амбър дължеше огромна част от махмурлука си.

Усетих, че треперя леко. Поех дълбоко въздух и овладях тялото си.

— Разбирам — казах след това. — Благодаря ви.

— Съжалявам — каза тя.

Поклатих глава.

— Нямало е как да разберете. Стореното — сторено. Дължа благодарност на всеки, който се е опитал да ми помогне.

— Аз все още мога да ви помогна — отбеляза тя. — Макар да не успях да се ориентирам в ситуацията от самото начало, сега си мисля, че опасността може и да не е преминала. Нека се махнем оттук.

Кимнах.

— Моля, изчакайте ме за миг.

Отидох до тялото на удушения мъж и свалих Фракир от врата му. Тя мигновено се скри в левия ми ръкав. Мечът, който бях използвал, пасваше на празната ножница и аз го прибрах в нея, след което наместих катарамата на колана.

— Да вървим — казах аз.

Тръгнахме заедно с Винта Бейл и двамата й слуги обратно към „Пристанищна“. Любопитните зяпачи се отдръпваха чевръсто, за да ни направят път. Някои от тях сигурно бяха се захванали вече да пребъркат дрехите на мъртъвците. Каквито управниците, такива и поданиците. И все пак, добри или лоши, роднините са си роднини.

Глава 5

Вървяхме с лейди Винта и двамата семейни прислужници на рода Бейл под ярката луна и едрите звезди на нощното небе, отдалечавайки се бързо от „Алеята на Мъртъвците“. Все още усещах силна болка на мястото, където ме бе ударил предпазителят на меча, но въпреки това бях благодарен, че ми се е разминало толкова леко. Нямах никаква представа как са успели да ме открият толкова скоро след завръщането ми, но ми се струваше, че Винта знае нещо по този въпрос. Бях склонен да й се доверя, тъй като в известна степен я познавах. Освен това мъжът, когото бе обичала — моят чичо Кейн — бе загинал от ръката на човека, който най-вероятно бе организирал и покушението срещу мен. Всеки път, когато откриех по някой син кристал, Люк неминуемо се оказваше замесен.

Когато стигнахме края на „Пристанищна“, продължихме по бреговата линия. Попитах Винта какво е намислила.

— Не трябваше ли да свием по „Лозарска“? — добавих след това.

— Знаете, че ви грози опасност — заяви тя.

— Това е повече от очевидно.

— Бих могла да ви заведа в къщата на баща си, горе в града — каза Винта, — или пък да ви съпроводя заедно с прислужниците до двореца, но явно вашите врагове доста бързо се ориентират в обстановката.

— И това е вярно.

— Нашата яхта е закотвена до един пристан малко по-долу. С нея бихме могли да отплуваме от залива и да стигнем на сутринта в имението на баща ми. Така ще изчезнете за известно време, а вашите противници ще останат доста озадачени.

— Значи смятате, че дори в двореца няма да съм в безопасност?

— Не е изключено — каза Винта. — Във всеки случай всяка ваша стъпка вероятно ще бъде следена. Ако дойдете с мен ще им е трудно да го сторят.

— Съгласен съм, но след като не се върна в двореца и стражите съобщят на Рандъм, че съм тръгнал към „Алеята на Мъртъвците“, това ще предизвика сериозна суматоха сред роднините ми.

— Бихте могли да се свържете с него утре сутринта и да му обясните къде се намирате, стига Картите ви да са у вас.

— Да, бих могъл. Между другото, как успяхте да ме откриете? Само не ми казвайте, че е било чиста случайност.

— Проследихме ви. Бяхме седнали в заведението срещу кръчмата на Бил.

— Значи сте очаквали, че може да се случи нещо подобно?

— Виждах такава възможност. Ако разполагах с малко повече информация, сигурно щях да успея да се намеся по-рано.

— В такъв случай, какво всъщност става? Какво знаете и каква е вашата роля в цялата история?

Винта се засмя и аз осъзнах, че чувам смеха й за пръв път. За моя изненада той далеч не бе така хладен и подигравателен, както си го бях представял.

— Искам да отплувам преди нивото на прилива да започне да спада, а за да ви разкажа цялата история, ще ми е необходимо доста време. Ще ви се наложи да изберете между сигурността и задоволеното любопитство, Мерлин.

— И двете са ми еднакво нужни, затова предпочитам да ги получа последователно.

— Добре — каза Винта и се обърна към по-дребния от двамата слуги — този, когото бях ударил. — Джарл, върни се у дома. Утре сутринта кажи на баща ми, че съм решила да отида до Арбор. Кажи му още, че ми се е приискало да се поразходя с яхтата, тъй като нощта е била чудесна. Не му споменавай за Мерлин.

Мъжът докосна периферията на шапката си.

— Разбирам, господарке.

Той се обърна и тръгна обратно в посоката, от която бяхме дошли.

— Да вървим — каза Винта и двамата с едрия слуга, който се казваше Дрю, както разбрах по-късно, ме заведоха до един от пристаните, на който бе закотвена дълга и тясна яхта.

— Оправяте ли се с ветроходството? — попита тя.

— Имам известен опит — казах аз.

— И това е достатъчно. Ще трябва да ни помогнете.

И аз им помогнах. Докато излезем от залива, си разменихме само няколко кратки реплики. Дрю управляваше яхтата, а ние се заехме с разгъването на платната. Едва по-късно успяхме да подхванем нещо като разговор. Вятърът не ни създаваше проблеми, нещо повече — държеше се почти безупречно. Плъзнахме се напред, заобиколихме вълнолома и напуснахме залива без особени проблеми. И двамата с Винта бяхме съблекли наметалата си. Тя беше облечена с тъмни панталони и риза от плътна материя, сякаш бе очаквала събитията да се развият така. На колана, който свали от кръста си, висеше не някой украсен със скъпоценни камъни кинжал, а съвсем истински меч със стандартни размери. Докато наблюдавах движенията й, си помислих, че тя вероятно умее да го използва доста добре. Винта ми напомняше за някого — не толкова като външност, колкото като маниери и тембър на гласа. Не можех да се сетя за кого точно, но сега това не беше толкова важно. Първо трябваше да си припомня всичко, което вече знаех за нея и след като яхтата пое стабилно по курса си, аз се усамотих за няколко минути, загледан в мрачната водна повърхност.

Като начало имах най-обща представа за това как бе протекъл животът й дотук. Бяхме се срещали няколко пъти на светски приеми. Тя знаеше, че съм син на Коруин, че съм се родил и съм отраснал в Царството на Хаоса, и че във вените ми тече наполовина кръвта, от която бе произлязъл в незапомнени времена и родът на Амбър. От последния ни разговор бях разбрал, че е знаела, че съм прекарал дълго време на някаква Сянка, към която съм се привързал и където съм отишъл, за да се дообразовам. Очевидно моят чичо Кейн не бе пожелал да държи Винта в неведение относно семейните дела, което ме караше да се замисля за дълбочината на тяхната връзка. Бях чул, че са заедно от няколко години. Затова се чудех какво ли още знаеше тя за мен. С нея се чувствах в относителна безопасност, но все пак се налагаше да преценя какво точно да й кажа в замяна на информацията, с която очевидно разполагаше. Вярно, да се направи услуга на човек от кралското семейство никога не е излишно, но защо точно на мен? Единствената причина, за която се сещах в момента, бе евентуалното й желание да отмъсти за смъртта на Кейн. Ако наистина беше така, аз бях склонен да споделя с нея част от това, което знаех. Винаги е добре човек да разполага с още един съюзник. Трябваше само да реша каква част от общата картина да й представя. Определено не ми се искаше да я запозная изчерпателно с хода на събитията, но от друга страна не бях сигурен какво точно иска да узнае. Най-вероятно й се щеше собственоръчно да стисне убиеца за гушата, когато му дойдеше времето. Обърнах се към мястото, където бе застанала Винта и се загледах в осветените от лунната светлина остри черти на лицето й. В изражението й нямаше и следа от каквато и да било жажда за мъст.

Докато се отдалечавахме на изток от залива, понесени от благоволението на морския бриз, ние подминахме внушителната скалиста снага на Колвир, върху която подобно на инкрустирани диаманти проблясваха светлините на Амбър. Отново усетих как ме обзема познатото чувство на привързаност към това място. Макар да бях израснал, заобиколен от неизброими неевклидови парадокси, сред мрака и причудливите светлини на Хаоса, където представите за красота имат по-скоро сюрреалистични измерения, аз усещах как с всяко следващо посещение в Амбър връзката ми е него ставаше все по-здрава, докато накрая го приех за свой втори дом. Не исках Люк да насочва дулата на карабините си към него, нито главорезите на Далт да се разхождат по улиците му. Бях готов да се боря с тях на живот и смърт, за да им попреча да го сторят.

Стори ми се, че на брега, близо до мястото, където бе положено тялото на Кейн, се появи едно малко, ослепително бяло петънце, което отначало се движеше бавно, после по-бързо, за да се скрие накрая зад една от скалите на склона. Бях почти убеден, че това е Еднорога, но мракът и краткото време, за което бях мярнал светлинката, ме караха да се колебая.

Малко след това платната се изпънаха под напора на невероятно благоприятен за курса ни вятър и това ме изпълни с чувство на благодарност. Усещах се изморен, въпреки че бях проспал по-голямата част от деня. Бягството от кристалната пещера, схватката с Обитателя и надбягването с магическото торнадо и неговия маскиран господар се бяха слели в съзнанието ми в една почти непрекъсната последователност. Да не говорим за факта, че все още усещах възбудата от последното си премеждие. Засега не исках нищо друго, освен да слушам плясъка на вълните, загледан в начупената, мрачна брегова линия или пък в блещукащата морска повърхност откъм десния борд на яхтата. Не исках нито да мисля, нито дори мърдам…

Една бледа ръка докосна рамото ми.

— Уморен си — чух я да казва.

— Като че ли да — чух след това и собствения си глас.

— Ето, вземи плаща ми. Защо не се наметнеш с него и не поспиш малко. Яхтата държи стабилно курса. Ние двамата ще се справим лесно оттук нататък. Вече нямаме нужда от трети човек.

Кимнах и се загърнах с плаща.

— Надявам, че наистина е така. Благодаря ти.

— Да си гладен или жаден?

— Не, не съм. Хапнах солидно в кръчмата.

Ръката й беше все така на рамото ми. Погледнах я. Тя се усмихваше. За пръв път я виждах усмихната. Винта докосна с върховете на пръстите на другата си ръка кървавото петно върху гърдите ми.

— Не се безпокой. Аз ще се погрижа за теб — каза тя.

Усмихнах й се. Стори ми се, че тя също ме желае. Винта притисна леко рамото ми и след това се отдалечи. Проследих я с поглед и се замислих дали в представата, която си бях създал за нея от предишните ни срещи, не липсваше някоя значима брънка. Чувствах се обаче твърде уморен, за да натоваря съзнанието си с една нова загадка. Мислите се движеха все по-бавно и по-бавно…

Облегнат на планшира, полюшван леко от вълните, аз усетих как главата ми клюмва. Зърнах през полузатворените си очи тъмното петно върху бялата си риза, което Винта бе забелязала. Кръв. Да, кръв…

— Първа кръв! — извика Деспил. — Достатъчно! Удовлетворен ли си?

— Не! — извика Джърт. — Та аз едва го одрасках!

Той се завъртя на своя камък и размаха към мен шиповете на тризъбеца си, готов отново да ме нападне.

Кръвта се процеждаше бавно от рязката на лявата ми ръка и се оформяше в малки мехурчета, които се издигаха, подобно на шепа пръснати във въздуха рубини. Вдигнах щита си във висок гард и смъкнах по-ниско тризъбеца, който държах встрани с изпънатата си дясна ръка. Свих леко лявото си коляно и завъртях своя камък на деветдесет градуса спрямо равнината, в която бяхме застанали. Джърт коригира мигновено позицията си и се спусна на около три метра по-надолу. Завъртях се на още деветдесет градуса и всеки от нас се озова с главата надолу спрямо другия.

— Амбърско копеле! — изкрещя той, върховете на тризъбеца му проблеснаха и към мен се устремиха три светлинни остриета, но аз успях да ги парирам с щита си. Наоколо се разхвърчаха искри, които мигом се понесоха към бездната на Хаоса, над която бяхме застанали.

— Майната ти! — отвърнах аз. Вдигнах високо ръката си, стиснах дръжката на тризъбеца и от тънките му като косъм върхове се отделиха три лъча, които насочих с разсичащо движение към пищялите на Джърт.

Той помете лъчите с щита си почти на ръба на триметровата зона, в която поразяващото им действие бе най-силно. За да се възстанови зарядът на тризъбеца са необходими около три секунди, които използвах, за да имитирам смъртоносен удар, насочен към лицето му. Джърт вдигна подсъзнателно щита си, а аз насочих върховете на оръжието си към коленете му. Той обаче успя да изпревари изстрела ми с около секунда, смъквайки щита си в нисък гард, и на свой ред атакува лицето ми, след което направи едно пълно завъртане назад. Явно смяташе, че времето, необходимо за презареждане, ще му е достатъчно, за да се издигне нагоре, с протегнат пред себе си щит, и да разсече рамото ми.

Но в мига, в който се опита да го направи, аз вече бях успял да го заобиколя с подобно на неговото завъртане. Атакувах мигновено собственото му незащитено рамо, но то се оказа извън обсега на тризъбеца ми. Забелязах, че далеч вдясно Деспил също се върти заедно с големия колкото плажна топка камък, на който бе застанал, а моят секундант Мандор се спуска стремглаво надолу. И четиримата успявахме да се задържим върху малките камъни благодарение на подходящо изменената форма на краката си, носейки се по едно от външните течения на Хаоса като по ръба на водовъртеж. Джърт се завъртя, за да ме последва. Той бе изпънал лявата си ръка, към която бе прикрепил щита, и правеше с нея бавни кръгови движения. Дългият му около метър щит, подсилен допълнително от обратната си страна, проблясваше при изблиците на гибелните огнени струи, които се появяваха на най-неочаквани места през непредсказуеми интервали от време. Джърт държеше тризъбеца си в средна позиция за атака, а зъбите му бяха оголени в гримаса, която трудно би могла да мине за усмивка. Двамата продължавахме да се въртим по ръба на въображаемия кръг с диаметър около четири метра, търсейки открито място, за да нанесем удара си.

Наклоних равнината на своята орбита и той незабавно ме последва. Повторих движението си, той също. Тогава аз се гмурнах напред на около деветдесет градуса, вдигнал щита над себе си. Едновременно с това завъртях китката на дясната си ръка, отпуснах лакътя си надолу и пласирах кос удар под линията на неговия гард.

Джърт изръмжа някакво проклятие и ме атакува, но аз успях да парирам. Върху бедрото на левия му крак се бяха появили три тъмни резки. Лъчите на тризъбеца могат да отворят рана, чиято максимална дълбочина е около два сантиметра, затова при по-сериозни схватки с това оръжие предпочитаните мишени са гърлото, очите, слепоочията, вътрешната страна на китките и бедрените артерии. И все пак един сериозен брой рани по коя да е част от тялото биха могли накарат всеки противник да се запъти сред рояк от алени мехурчета към мястото, откъдето никой не се завръща.

— Кръв! — извика Мандор, след като от раната върху крака на Джърт се заиздигаха кървави мъниста. — Удовлетворени ли сте, господа?

— Удовлетворен съм — отвърнах му аз.

— Аз не съм! — изкрещя Джърт, обърна се към мен, докато се изтеглях вляво, и се завъртя, за да се озове вдясно от мен. — Попитай ме пак след като му прережа гърлото!

Джърт ме мразеше още от времето преди да проходи, при това по причини, известни само на него. Аз не го мразех, но да го харесвам определено надхвърляше възможностите ми. Виж, с Деспил винаги успявах да се разбера съвсем нормално, макар че той заставаше доста по-често на страната на Джърт, отколкото на моята. Но това беше разбираемо, Джърт бе все пак неговият по-малък кръвен брат.

Тризъбецът на Джърт проблесна, аз парирах и веднага отвърнах на удара. Той разпръсна лъчите, които бях насочил към него, и се превъртя встрани. После върховете на оръжията ни пламнаха едновременно и във въздуха между нас се посипа дъжд от искри, след като и двамата успяхме да отразим взаимните си удари. Веднага щом тризъбецът ми възстанови заряда си, аз атакувах отново, този път ниско долу. Неговият удар пък бе насочен, към горната част на тялото ми. И отново лъчите на двата тризъбеца бяха пометени от щитовете ни. Скъсихме дистанцията помежду си.

— Джърт — казах аз, — ако някой от двама ни убие другия, после ще бъде наказан с прогонване. Да спрем дотук.

— Удоволствието си заслужава цената — каза Джърт. — Да не мислиш, че не съм се сетил сам за това?

И той отправи разсичащ удар към лицето ми. Вдигнах едновременно щита и тризъбеца си и още преди искрящият водопад на отразения удар да се е разсеял, го атакувах на свой ред. Джърт изкрещя.

Свалих щита до нивото на очите си и видях, че той се е сгърчил. Изпуснатият му тризъбец се отдалечаваше бавно, последван от лявото му ухо. Кървавата диря, която то оставяше, се разпадаше бързо на кървави мехурчета. Част от скалпа на Джърт се вееше свободно и той се опитваше да го притисне обратно към главата си. Мандор и Деспил вече се носеха бясно към нас.

— Обявявам дуела за приключен! — изкрещяха и двамата почти едновременно и аз включих предпазителя на тризъбеца си.

— Много ли е зле? — попита ме Деспил.

— Не знам.

Джърт му позволи да се приближи, за да огледа раната, и след малко Деспил каза:

— Нищо му няма. Само дето мама ще побеснее.

Кимнах и след това отбелязах:

— Идеята беше негова.

— Знам. Хайде да се махаме оттук.

Джърт не помръдваше. Бе отпуснал щита си като прекършено крило. Деспил го поведе към една от близките пътеки на Ръба. Тръгнах след тях. Моят заварен брат Мандор, син на Сауал, сложи ръка на рамото ми.

— Знам, че не си искал да го подредиш така — каза той.

Кимнах и захапах устната си. Деспил беше прав за майка ни — Лейди Дара. Тя предпочиташе Джърт пред мен и той сигурно щеше да успее да я убеди, че виновният съм аз. Понякога имах чувството, че майка ми обича повече от мен и двамата си сина от Сауал — стария Херцог на Покрайнините, за когото се бе омъжила, след като татко така и не поискал ръката й. Веднъж я чух да казва, че й напомням за баща си. Казвали са ми, че двамата с него си приличаме поразително. Замислих се отново за Амбър и за Сенките и усетих как ме прониза познатият страх, тъй като веднага си спомних за гърчещия се непрестанно Логрус — моят единствен ключ към външните светове. Знаех си, че най-вероятно ще опитам да премина през него по-скоро, отколкото бях възнамерявал отначало.

— Нека отидем при Сухай — казах на Мандор, докато се издигахме заедно над Бездната. — Има още много неща, за които бих искал да го попитам.

Когато след това постъпих в онзи колеж на сянката Земя, не си правех труда да се обаждам често вкъщи.

— … вкъщи — чух да казва Винта. — Почти стигнахме. Пийни малко вода. — И ми подаде една бутилка. Отпих няколко големи глътки.

— Благодаря ти.

Протегнах се, за да раздвижа изтръпналите си мускули и вдишах соления морски въздух. Огледах се за луната. Беше останала далеч зад рамото ми.

— Здравата се беше унесъл — каза Винта.

— А говорих ли, докато спях?

— Не.

— Слава богу.

— Нещо лошо ли сънува?

Повдигнах рамене.

— И по-лоши сънища съм имал.

— Всъщност вдигна малко шум точно преди да те събудя.

— Ох.

Далеч пред нас забелязах малка светлинка върху мрачния нос. Винта ми я посочи и каза:

— След като я подминем, ще видим и пристанището на Бейлпорт. Там ще закусим и ще намерим коне.

— А далеч ли е Арбор?

— На около миля от градчето — отвърна ми Винта. — Освен това пътят дотам е лек.

Тя остана за известно време до мен, вперила поглед в морето и бреговата линия. За пръв път просто стояхме един до друг, без ръцете или умът ми да са заети с нещо друго. Тогава се обадиха сетивата ми на магьосник. Стори ми се, че долавям в близост до себе си някаква магическа сила. Не ставаше въпрос за някакво заклинание или за излъчването на някакъв магически предмет, който тя носеше у себе си, а по-скоро за нещо едва доловимо. Призовах магическото си зрение и го насочих към нея. Отначало не забелязах нищо, но любопитството ми ме насърчи да продължа. Призовах на помощ силите на Логрус…

— Моля те, не го прави — каза тя.

Това си беше жива издънка. Да се оглежда по този начин друг адепт се смята за доста нетактично.

— Съжалявам — казах аз. — Не знаех, че се посветена в Умението.

— Не съм — отвърна Винта, — но съм доста чувствителна към неговите прояви.

— В такъв случай би могла бързо да го усвоиш.

— Моите интереси са насочени в друга посока — каза тя.

— Предположих, че над теб тегне нечие заклинание — обясних аз. — Просто се опитвах…

— Каквото и да си видял, то е част от мен. Нека го оставим на мира.

— Разбира се. Съжалявам.

И все пак тя съзнаваше, че не бих могъл да се откажа просто така, защото присъствието на непозната магическа сила представлява потенциална заплаха, затова продължи:

— Не е нещо, което би могло да ти навреди, повярвай ми. Дори напротив.

Замълчах, но тя не пожела да продължи. Затова оставих за момента нещата непроменени. Загледах се отново в светлината на брега. Каква ли сила притежаваше Винта? Как бе разбрала, че съм се върнал? Да не говорим, че бе успяла дори да ме открие на „Алеята на Мъртъвците“. Тя вероятно знаеше, че неминуемо ще си задам този въпрос и аз очаквах да демонстрира своята добронамереност, като ми разясни ситуацията.

Погледнах към нея и тя отново ми се усмихна.

— Вятърът скоро ще смени посоката си — каза тя. — Извини ме, но трябва да подготвя яхтата.

— Мога ли да помогна с нещо?

— След малко. Ще те повикам.

Проследих я с поглед и тогава ме споходи тайнственото усещане, че тя също ме наблюдава, макар да гледаше в друга посока. После осъзнах, че редом с морето, това чувство е присъствало от известно време в съзнанието ми.

След като привързахме яхтата на пристана и подредихме всичко необходимо по нея, ние се отправихме към един хълм по широк калдъръмен път. Недалеч от нас се виждаше странноприемница, от чийто комин се виеше пушек. Небето бе започнало да изсветлява на изток, а след обилната закуска, утринните лъчи вече бяха огрели света. Излязохме от странноприемницата и отидохме до поста за смяна на коне, където си избрахме три кротки животни, с които трябваше да стигнем до имението на барон Бейл.

Беше една от ония ясни, сухи есенни утрини, които стават все по-редки с приближаването на зимата. Едва сега успях да се усетя що-годе отпочинал и тъй като в странноприемницата имаха кафе — нещо не чак толкова характерно за Амбър извън двореца — аз с удоволствие изпих една чаша. Чудесно е да яздиш бавно в това време на годината и да долавяш уханието на земята, да гледаш как влагата се изпарява от почвата и пожълтелите листа, да усещаш вятъра по лицето си, да гледаш птиците и да се наслаждаваш на песните им малко преди да отлетят към страните на вечното лято. Яздехме мълчаливо и нищо особено не попречи на обзелото ме настроение. Спомените за изживените страдания, за мъката и разочарованията са силни, но въпреки това избледняват под напора на подобни омиротворени островчета в паметта ни. И днес, щом затворя очи и прегледам мислено календара на своя живот, аз често се озовавам отново сред ония къщи с каменни огради в Бейлпорт, яхнал коня си редом с Винта Бейл по улиците, огласени от крясъка на чайките. Времето е безсилно да заличи този спомен, обсебил завинаги едно кътче от сърцето ми.

След като пристигнахме в Арбор, оставихме конете на прислужниците, за да се погрижат за тях и да ги върнат после в града. Дрю се отправи към стаята си, а ние с Винта продължихме към построената на близкото възвишение къща на имението. От къщата се откриваше гледка към околните хълмове и каменистите равнини, покрити с лозя. Горе ни посрещна цяла орда от кучета, които се опитваха да се държат приятелски, докато вървяхме към главния вход. Дори след като влязохме вътре, дълго чувахме възбудения им лай през отворените прозорци. Дърво и ковано желязо, постлан със сиви каменни плочи под, високи тавани с подпорни греди, издължени прозорци, портрети на членовете на фамилията, няколко малки гоблена в оранжеви, кафяви, бежови и сини тонове, колекция от стари оръжия, по някои от които се забелязваха петна от ръжда, опушена камина… Прекосихме голямата предна зала и се отправихме към стълбището.

— Това е твоята стая — каза Винта, след като отвори една врата от тъмно дърво и ми кимна. Влязох вътре и огледах стаята. Беше просторна, с прозорци, които гледаха към равнината на юг. Повечето от слугите по това време на годината бяха в къщата на барона в града.

— Има баня в съседното помещение — добави тя и ми посочи една врата вляво.

— Страхотно. Благодаря ти, точно от това имах нужда.

— Оставям те да си починеш на спокойствие. — Винта отиде до един от прозорците и погледна надолу. — Ще се срещнем, ако искаш, след един час на терасата.

Отидох до нея и погледнах през прозореца. Под него се виждаше просторна тераса, засенчена приятно от няколко древни дървета, чийто оцветени в жълто, кафяво и червено листа бяха изпъстрили плочите на пода. На ограденото от цветни лехи място бяха разположени няколко маси със столове, умело разделени една от друга от насадени в саксии храсти.

— Съгласен съм.

Винта се обърна към мен.

— Нещо по-специално, от което да имаш нужда?

— Ако има кафе, с удоволствие бих изпил чаша или две на терасата.

— Ще видя какво мога да направя.

Тя се усмихна и сякаш за миг се люшна леко към мен. Стори ми се, че й се иска да я прегърна. Но аз не го направих, защото ако се лъжех, това можеше да доведе до доста конфузна ситуация. Освен това не исках да се сближавам излишно с нея, преди да съм убеден какво точно е намислила. Затова отвърнах на нейната усмивка и сложих ръка на рамото й.

— Благодаря ти — казах аз и отстъпих встрани. — Нямам търпение да вляза в банята.

После я изпратих до вратата на стаята. Наистина умирах от желание да си смъкна ботушите и да се потопя във ваната за едно дълго, горещо отпускане.

След известно време, облечен в чисти дрехи, придобити по познатия начин, аз слязох на долния етаж и бързо открих страничната врата, която водеше през кухнята към терасата. Винта бе седнала на една маса в източния й край. Тя също се беше погрижила за тоалета си и бе облякла кафяви панталони за езда и свободна риза с тютюнев цвят. На масата забелязах каничка с кафе и поднос с плодове и различни видове сирене. Нападалите листа шумоляха под краката ми, докато прекосявах терасата.

— Сега по-добре ли се чувстваш? — попита ме Винта.

— Определено — отвърнах и аз.

— А успя ли да се свържеш с двореца?

Кимнах. Рандъм се ядоса малко, задето съм излязъл, без да го предупредя, но аз не си спомнях да ми е казвал да не го правя. Раздразнението му се поуталожи, след като разбра, че всъщност не съм се отдалечил много и накрая дори се съгласи, че може би е било по-разумно да постъпя именно така след снощното нападение. „Отваряй си очите и ме дръж в течение“ — това бяха последните му думи.

— Чудесно. Кафе?

— С удоволствие.

Винта ми наля и посочи към подноса. Аз взех една ябълка и отхапах от нея.

— Събитията се раздвижиха — отбеляза тя многозначително, докато си наливаше от кафето.

— Не мога да го отрека — казах аз.

— А твоите неприятности се намножиха.

— И това е така.

Винта отпи от кафето си.

— Би ли искал да ми разкажеш за тях? — каза тя накрая.

— Те наистина не са една или две — отвърнах й аз. — Ти спомена снощи, че и твоята история е от дългите.

Винта се усмихна леко.

— Не бързаш да ми се довериш — каза тя. — Разбирам те. Защо ли би трябвало да се доверяваш на някого, след като неприятностите чукат на вратата ти. Неприятности, които ти самият не можеш да разбереш напълно. Права ли съм?

— Не мога да го отрека.

— Искам да те уверя, че твоята безопасност е от огромно значение за мен.

— Това свързано ли е по някакъв начин с убийството на Кейн?

— Да — каза тя. — Бих искала да ги изпреваря, тъй като те могат да убият и теб.

— Да разбирам ли, че отмъщението не е основната ти цел?

— Точно така. Предпочитам да предпазя живите, преди да си отмъстя за мъртвите.

— А не мислиш ли, че това биха могли да се окажат двете страни на едно и също нещо?

— И това не е изключено — каза Винта, — но все още не съм сигурна дали именно Люк е изпратил снощните убийци.

Оставих ябълката в чинията си и отпих голяма глътка от кафето.

— Люк ли? — попитах аз. — Кой Люк? Какво знаеш за този Люк?

— Лукас Рейнард — каза тя спокойно. — Човекът, който е събрал група от наемници в областта Пекос в северната част на Ню Мексико, снабдил ги е със специални амуниции, които могат да бъдат използвани в Амбър, и сега изчаква удобен момент, за да ги прехвърли тук и да опита да повтори това, което твоят баща постигна преди години.

— Майка му стара! — казах аз.

Това наистина обясняваше доста неща. Като например защо бях заварил Люк облечен в ония прашни дрехи във фоайето на „Хилтън“ в Санта Фе, когато той ми бе обяснил, че е скитосвал из покрайнините на Пекос, както и как се бе озовал онзи патрон в джоба му. Ето значи защо му се бе налагало да пътува толкова често до Ню Мексико под предлог, че бизнесът там върви добре… Тази версия не ми бе хрумвала до момента, но тя звучеше доста логично в светлината на всичко, което бях научил досега.

— Добре — казах аз, — явно наистина познаваш добре Люк Рейнард. А ще имаш ли нещо против да ми обясниш как си се добрала до тази информация?

— Да.

— Да?

— Да, имам нещо против. Може би наистина ще трябва да го направим по твоя начин и да обменяме информацията си на части. Като си помисля сега, това наистина не е лош вариант. Ти все още ли си на това мнение?

— Но всеки от нас ще може да спре, когато поиска?

— Което автоматично прекъсва разговора, освен ако в движение успеем да договорим нови условия.

— Дадено.

— Твой ред е. Ти току-що се върна в Амбър. Къде беше преди това?

Въздъхнах и отхапах от ябълката.

— Въпросът ти изисква обширен отговор. Бях на доста места. Откъде по-точно искаш да започна?

— Да речем от мига, в който напусна апартамента на Мег Девлин — каза Винта.

Замалко да се задавя с ябълката.

— Добре де, убедих се, че твоите източници нямат грешка — отбелязах аз. — Сигурно Файона е замесена. От нея си научила, нали?

— Не е твой ред да задаваш въпроси — каза тя. — Още не си ми отговорил.

— Добре. След посещението при Мег Девлин двамата с Фай се върнахме в Амбър. На следващия ден Рандъм ме изпрати да изключа една машина, която създадох преди и нарекох Дяволски Чекрък. Не успях да го сторя, но на път за там се натъкнах на Люк. Всъщност той дори ми помогна да се измъкна. След като се посдърпахме с моето творение, аз използвах една странна Карта, за да успеем да се измъкнем невредими. За благодарност той ме затвори в някаква кристална пещера…

— А-ха! — каза Винта.

— Да спра ли дотук?

— Не, продължавай.

— Останах там за около месец, макар през това време в Амбър да бяха минали само няколко дни. Измъкнах се благодарение на некадърността на двама от слугите на лейди Джасра, след което успях да я спипам и да се прехвърля заедно с нея в апартамента на Флора в Сан Франциско. Оттам отидох до един друг апартамент, където преди време бе извършено убийство…

— Апартаментът на Джулия?

— Да. Там открих една магическа врата, която успях да отворя. Минах през нея, за да се озова накрая на място, наречено Владението на Четирите Свята. За него тъкмо се водеше битка, в която като че ли участваше мъж на име Далт — един от най-настървените врагове на Амбър от близкото минало. После ме подгони някакъв вихър, дело на един маскиран магьосник, който ме нарече по име. Успях да се измъкна на косъм и се пренесох с помощта на картите в Амбър.

— Това ли е всичко?

— Да, в сбита форма.

— Да не си пропуснал нещо?

— Естествено. Например, че след като преминах през магическата врата, на пътя ми се изпречи някакъв си Обитател на Прага, с който успях да се справя.

— Не, нямах предвид такива подробности. Пропусна ли нещо важно?

— М-м… да. Имаше и два доста странни разговора, които завършиха с дъжд от цветя.

— Разкажи за тях.

Направих го.

Когато привърших, Винта поклати глава:

— Признавам, успя да ме изненадаш.

— Сега е мой ред — казах аз. — Какво означаваше онова „а-ха“, след като споменах за кристалната пещера?

— Кристалът беше син, нали? И блокираше магическите ти способности?

— Откъде знаещ за това?

— На пръстена, който свали от единия от мъжете снощи, имаше камък със същия цвят.

— Така е.

Тя се изправи, заобиколи масата, после постоя за миг и накрая посочи към единия от джобовете на панталона ми.

— Би ли го изпразнил на масата, ако обичаш?

Аз се усмихнах.

— Дадено. Как разбра, че са там?

Тя не ми отговори, но все пак това беше страничен въпрос. Измъкнах от джоба си своята малка колекция от сини кристали — парченцата от пещерата, синьото копче и пръстена със синия камък.

Винта взе копчето, огледа го и след това кимна.

— Да, и този е от тях.

— В какъв смисъл?

Тя сякаш не ме чу и потопи показалеца си в разлято в чинийката на чашата кафе, след което очерта обратно на часовниковата стрелка три кръга около отрупаните кристали. После кимна отново и се върна на мястото си. Призовах магическото си зрение и открих, че е изградила около кристалите силова клетка. После от тях се надигна тънка струйка син дим, който не можеше да напусне границите на кръга.

— Ти май спомена, че не си магьосница.

— Не съм — отвърна тя.

— Ще си спестя този въпрос. Но ти не ми отговори. Каква е ролята на синия кристал?

— Отделните кристали се привличат взаимно, а всички заедно са свързани с пещерата — каза Винта. — Ако човек с малко опит в тези неща задържи у себе си някой от тях, той рано или късно ще тръгне към пещерата, направляван от недоловимо телепатично притегляне. Не е изключено дори да стигне до крайната точка.

— Пътувайки през Сенките, така ли?

— Да.

— Любопитно, но аз все още не виждам каква е ползата.

— Това не е всичко. Щом някой преодолее първичното им действие, той добива способността да долавя един допълнителен сигнал. Научи ли се да различава характерното излъчване на някой от кристалите, човек би могъл да проследи неговия приносител навсякъде.

— Виж, това вече би могло да влезе в работа. Мислиш ли, че онези типове са ме открили снощи, защото съм носил другите кристали в себе си?

— От практическа гледна точка това сигурно им е помогнало в известна степен. Всъщност в твоя случай дори не е било необходимо да разчитат на тях.

— И защо?

— Защото кристалите имат още едно допълнително свойство. Всеки, който е притежавал един от тях, след известно време се настройва на неговата честота. Дори ако след това човекът захвърли кристала, връзката се запазва и той може да бъде проследен също тъй лесно. Кристалът вече е успял да остави печата си върху него.

— Искаш да кажеш, че дори да се отърва от тях, аз ще си остана белязан?

— Да.

— И колко време е необходимо, за да отшуми този ефект?

— Не знам дали това е възможно.

— Трябва да има някакъв начин за неутрализиране.

— Не съм съвсем сигурна, но мисля, че се сещам за два варианта, които биха могли да свършат работа.

— Назови ги.

— Единият път минава през Лабиринта в Амбър, а другият през Логрус в Хаос. И в двата случая човек просто се разпада, за да се възроди след това в нова, пречистена форма. Известни са случаи, в които това е помагало за отстраняването на подобни ефекти. Доколкото си спомням, именно Лабиринтът е възстановил паметта на твоя баща.

— Да, може и да си права. Няма да те питам откъде си чувала за Логрус. Не бих казал, че умирам от желание да го направя, но животът ми и без друго се усложни достатъчно напоследък. Значи мислиш, че те биха могли да ме проследят дори когато кристалите не са у мен?

— Да.

— И откъде си научила всичко това? — попитах аз.

— Усещам го, а ти току-що ми зададе още един въпрос. Отговорих ти само за да не губим излишно време.

— Благодаря ти. Изглежда е твой ред.

— Джулия се е срещала преди смъртта си с окултист на име Виктор Мелман. Знаеш ли защо?

— Тя се е свързала с него, защото е искала да се сдобие с някаква магическа сила. Поне така ми каза един мъж, който се е познавал с нея по онова време. Това се е случило, след като се разделихме.

— Не това имах предвид — каза Винта. — Знаеш ли защо се е стремяла към тази сила?

— Това, струва ми се, е допълнителен въпрос, но ще ти отговоря, за да сме квит. Приятелчето, с което говорих, ми довери, че Джулия се е страхувала от мен, тъй като си мислела, че притежавам някакви свръхестествени способности. Затова и се опитвала да се добере до някаква своеобразна защита.

— Продължавай — каза Винта.

— Какво искаш да кажеш?

— Отговорът ти е непълен. Ти даде ли й повод да си помисли нещо подобно?

— Мисля, че да. Сега моят въпрос. Откъде въобще си чула за Джулия?

— Бях там — отвърна тя. — Познавах се с нея.

— Продължавай.

— Това е. Сега е мой ред.

— Не бих нарекъл отговора ти изчерпателен.

— Това е всичко, което мога да ти кажа засега.

— Според първоначалната ни уговорка бих могъл да прекратя разговора дотук.

— Така е. Ще го направиш ли?

— А кой ще е следващият ти въпрос?

— Успя ли Джулия да се добере до това, което търсеше?

— Нали ти казах, че се разделихме, преди това да се случи. Откъде бих могъл да знам?

— Ти си открил в нейния апартамент вратата, през която вероятно се промъкнал звярът, който я е разкъсал. От това следват два въпроса. Не искам да ми отговаряш, просто помисли върху тях. Първо, защо някой би поискал тя да умре? И второ, защо е било необходимо това да стане по толкова необичаен начин? Има далеч по-прости способи да премахнеш някого от пътя си.

— Имаш право — съгласих се аз. — В подобни случаи оръжията са за предпочитане пред магията. Бих могъл само да гадая за причината. Досега си мислех, че тя е била жертвана като част от капана, заложен за мен на поредния 30-ти април. Ти имаш ли някаква версия?

— Нека оставим това за по-късно. Ти естествено знаеш, че всеки магьосник си има свой стил, точно като художниците, писателите и музикантите. Когато откри оная врата в апартамента, тя напомни ли ти с нещо за нечий стил?

— Не, доколкото си спомням. Но нека не забравяме, че се опитвах да я отворя възможно най-бързо. И все пак отговорът ми си остава „не“. Не бих могъл да я свържа с някой от магьосниците, които познавам. Накъде биеш?

— Просто се чудех дали Джулия не е успяла да овладее някаква магическа сила, след което е отворила сама вратата, като по този начин е намерила смъртта си.

— Изключено!

— Добре. Просто се опитвам да достигна до логичен отговор. В такъв случай да приема ли, че преди да се разделите, не си забелязал у нея неразвита магьосническа дарба?

— Да. Не си спомням да съм забелязвал нещо подобно.

Допих си кафето и си налях нова доза.

— Защо каза, че не си сигурна дали Люк стои зад снощното покушение?

— Преди известно време той ти е устроил няколко подобни „инцидента“, нали така?

— Да. Призна ми го наскоро. Но освен това каза, че се е отказал след първите няколко опита.

— Не те е излъгал.

— Виж, това, че не съм наясно какво точно знаеш и какво не, започва да ме влудява.

— Не забравяй, че идеята за този разговор беше твоя.

— Не е вярно! Аз предложих проста размяна на информация.

— Тази сутрин — да. Но преди време ти сам предложи да свалим картите една по една. Имам предвид един съвсем конкретен телефонен разговор в къщата на мистър Рот…

— С теб ли говорих тогава? Как е възможно това?

— На този въпрос ли да ти отговоря или на другия за Люк?

— На този! Не, на другия! И на двата, дявол да го вземе!

— Изглежда вариантът с редуването не е чак толкова безсмислен. Поне ни спестява обърквания като това.

— Добре, точка за теб. Кажи ми за Люк.

— На мен като страничен наблюдател ми се стори, че той се отказа, след като те опозна по-добре.

— Искаш да кажеш, че нашето сприятеляване не е било част от целия му план?

— Не съм съвсем сигурна. Люк наистина организираше години наред покушенията срещу теб. И все пак си мисля, че накрая той дори попречи на последните няколко от тях.

— А кой тогава е организирал последните покушения?

— Една червенокоса дама, която е свързана с него.

— Джасра?

— Да, това е нейното име, а аз все още знам твърде малко за нея. Ти разполагаш ли с нещо по въпроса?

— Смятам да разменя тази информация срещу нещо по-сериозно.

Тя ме погледна за пръв път с присвити очи и стиснати зъби.

— Не разбираш ли, че се опитвам да ти помогна, Мерлин?

— Това, което разбрах дотук, е, че разполагам с информация, от която ти се нуждаеш — казах аз. — Нямам нищо против, но се опитвам да се спазаря, тъй като ти знаеш неща, от които аз на свой ред се интересувам. Честно казано, дотук твоите мотиви ми се струват доста мъгляви. Как, по дяволите, си се озовала в Бъркли? Защо ми се обади в къщата на Бил? И каква е тази твоя сила, за която твърдиш, че няма нищо общо с магията? Освен това…

— Дотук ми зададе цели три въпроса — отбеляза Винта. — Да не говорим, че подхвана и четвърти. Какво предлагаш? Всеки да напише въпросите си на отделен лист ли? После да се затворим в стаите си, за да преценим на кои от тях бихме искали да отговорим.

— Не — отвърнах й аз. — Нека просто да продължим играта. Ти си наясно защо искам да знам отговорите на всички тези въпроси. Отначало си мислех, че ме разпитваш само защото искаш да заковеш убиеца на Кейн. Ти каза, че не това е основният ти мотив, но пропусна да споменеш кой е той.

— Напротив! Казах, че искам да те предпазя!

— Оценявам жеста. Но защо? Та ти почти не ме познаваш.

— И все пак това е самата истина. Засега не искам да навлизам в повече подробности. Ако искаш, откажи се — изборът е твой.

Станах от стола си и се разходих из терасата. Мисълта да споделя ей така подробности, които можеха да ми костват живота, никак не ми харесваше. Да не говорим, че така можех да поставя на карта сигурността на Амбър. И все пак трябваше да призная, че информацията, която получавах срещу отговорите си, никак не беше за пренебрегване. Това, което ми предлагаше Винта, звучеше съвсем достоверно. През вековете фамилията Бейл се бе славила със своята лоялност към Короната, ако това въобще можеше да се приеме за някаква гаранция. Най-много от всичко ме притесняваше настойчивостта, с която тя твърдеше, че не се стреми към отмъщение. Това се побираше доста трудно в представите ми за един амбърит. Ако ми бе казала, че я движи максимата „око за око, зъб за зъб“, аз най-вероятно щях да й повярвам. Просто щях да призная, че мотивът й е убедителен. А какво ми предлагаше тя вместо това? Загадъчни откази и мъгляви мотивации…

Което, от друга страна, можеше съвсем спокойно да означава, че тя казва истината. Отказа от една убедителна лъжа за сметка на далеч по-нелогично обяснение, обикновено е признак на неподправена искреност. Освен това Винта явно бе готова да сподели с мен дори факти, за които не се сещах да я попитам…

Чух леко потракване откъм масата. Отначало си помислих, че Винта е избарабанила с пръсти, за да покаже раздразнението си. Но когато се обърнах към нея, видях, че тя дори не гледа към мен.

Приближих се, за да разбера откъде идва шумът. Пръстенът, парченцата син кристал и дори копчето потръпваха леко, въпреки че плотът на масата беше абсолютно неподвижен.

— Ти ли правиш това? — попитах аз.

— Не.

— Кой тогава?

— Аз наруших връзката — каза Винта. — Мисля, че сега някой се опитва безуспешно да я възстанови.

— Но нали кристалите вече са се настроили на моята честота и аз мога да бъда проследен дори без тяхната помощ?

— Не знам колко страни са замесени във всичко това — отговори ми тя. — Предлагам ти веднага да изпратим един слуга до пристанището, за да изхвърли кристалите в морето. Ако някой иска да ги търси там, негова си работа.

— Парченцата водят към пещерата, а пръстенът — към мъртвия убиец. Колкото до копчето, все още не искам да се разделя с него.

— Защо? Нали именно зад него стои най-голямата въпросителна?

— Точно затова. Ти спомена, че връзката на кристалите е двустранна. Това означава, че така бих могъл да открия майстора на цветните фойерверки.

— И да се изложиш на опасност.

— Ако не го направя, опасността може дори да нарасне с течение на времето. Не, смятам да задържа копчето.

— Добре. Можеш да ми го оставиш на съхранение.

— Благодаря ти. Джасра е майка на Люк.

— Шегуваш се!

— Не.

— Ето защо той не разчиташе пряко на нея при последните няколко покушения. Страхотно! Това ми отваря очите за цял куп нови предположения.

— Смяташ ли да ги споделиш с мен?

— По-късно, по-късно. Първо ще се погрижа за кристалите.

И Винта тутакси ги събра от масата. Стори ми се, че те продължиха да се поклащат и върху дланта й. Тя стана от стола си.

— Ъ-ъ… копчето — казах аз.

— Да.

Тя прибра копчето в един от джобовете си.

— Няма ли кристалът на копчето да се настрои към теб, ако го задържиш в себе си?

— Не, няма — каза Винта.

— Защо?

— Има си причина за това. Извини ме за малко, но трябва да намеря в какво да сложа кристалите, както и човек, когото да изпратя до пристанището.

— Кристалите няма ли да се настроят към него?

— За това е необходимо време.

— А-ха.

— Налей си още кафе, ако искаш.

Тя се обърна и се отдалечи. Изядох парче сирене. След това се опитах да преценя дали отговорите, които бях получил, са повече от новите въпроси, които ми се въртяха из главата. Опитах също да наместя някои от парченцата в стария пъзел.

— Татко?

Обърнах се, за да видя кой бе казал това. Наоколо не се виждаше никой.

— Тук долу.

Върху една от цветните лехи, покрита допреди малко със сухи клонки и листа, се бе появил блестящ диск с размерите на монета.

— Ти ли си, Чък? — попитах аз.

— Ъ-хъ — прозвуча сякаш изпод листата. — Исках да останем с теб насаме. Не знам дали трябва да се доверя на тази жена.

— Защо?

— Когато я сканирам, тя не изглежда като другите хора. Не мога да разбера какво точно представлява. Но не за това исках да поговоря с теб.

— За какво тогава?

— Ами… ти наистина ли не смяташе да ме изключиш?

— Господи! И това след всички жертви, които направих за теб! Само като си спомня как съм те мъкнал парче по парче на онова проклето място, за да бъдеш в пълна в безопасност. Как можеш въобще да ми задаваш подобен въпрос?

— Ами чух как Рандъм ти каза да го направиш и…

— Доколкото си спомням, ти също не се вслушваш във всичко, което ти се каже. Исках само да проверя част от програмите, а ти реши, че трябва да ме нападнеш. Мисля, че заслужавам малко повече уважение!

— Ъ-ъ… да. Виж, съжалявам.

— Има за какво. Здравата я бях загазил заради теб.

— Търсих те дни наред, но не успях да те открия.

— Да си затворен в кристална пещера никак не е приятно.

— Не разполагам с много време… — Дискът трепна и започна да избледнява, но след това отново възстанови блясъка си. — Ще ми кажеш ли нещо съвсем набързо? Онзи мъж, с когото дойдохте тогава при мен… онзи едрият, с червената коса…

— Люк. Да?

— Трябва ли да му се доверя? — гласът на Чък прозвуча съвсем слабо.

— Не! — извиках аз. — Това би било ужасно глупаво!

Чък изчезна и аз не бях сигурен дали е успял да чуе отговора ми.

— Какво има? — чух над главата си гласа на Винта.

— Малък спор с един въображаем партньор — отвърнах й аз.

Въпреки разстоянието успях да забележа как лицето й придоби озадачено изражение. Тя се огледа бързо наоколо и след като изглежда се убеди, че съм сам, ми кимна.

— Идвам след малко — каза после.

— Няма защо да бързаш — отговорих й аз.

Къде ли е границата между разумното и глупостта, там, където всичко е до болка ясно и недвусмислено? Аз лично не бих помръднал от това място до края на живота си. Ужасно неприятно е да се усещаш захвърлен насред огромна карта, разделена на неясно очертани територии, чийто надписи загатват за цял куп гадни и непредвидими усложнения. Идеално място за пространни монолози, би казал някой.

Изпитах силното желание да посетя тоалетната. След всичкото това кафе…

Глава 6

А може би все пак Джулия…

Седях сам в стаята си и размишлявах на светлината на свещта.

Винта бе успяла да събуди няколко позабравени спомена от времето, когато вече не се виждахме особено често…

Запознах се Джулия на първия си курс по информатика. Отначало се виждахме рядко, обикновено за да изпием по чаша кафе след лекциите. После започнахме да срещаме все по-често и по-често и не след дълго връзката ни се задълбочи.

Сега всичко свършваше точно както бе започнало — неусетно…

Усетих ръката й на рамото си, докато излизах от супермаркета. Знаех, че е тя, но когато се обърнах, зад мен вече нямаше никой. Секунди по-късно я видях да ми маха от другия край на паркинга. Отидох при нея, казахме си по едно „здравей“ и аз я попитах дали все още работи в същата софтуерна фирма. Тя ми отговори, че вече не е там. Забелязах, че е окачила на врата си малка сребърна пентаграма. Далеч по-нормално би било украшението да е скрито под блузата й, но нали тогава нямаше да го видя. А гласът на тялото й ми нашепваше, че тя иска непременно да видя пентаграмата. Точно затова се престорих, че не съм я забелязал. Разменихме си по няколко стандартни фрази и Джулия отхвърли предложението ми да отидем на кино или да вечеряме заедно, макар че предложих да избере вечер, в която ще е свободна.

— С какво се занимаваш сега? — полюбопитствах аз.

— Уча доста.

— И какво точно?

— Ами… най-различни неща. Може и да успея да те изненадам съвсем скоро.

Аз отново не захапах. Междувременно към нас се бе приближил приятелски настроен ирландски сетер. Джулия го погали по главата и му каза „Седни.“ Кучето я послуша без никакво колебание. Нещо повече, то замръзна на мястото си като статуя и не помръдна дори след като си тръгнахме. Доколкото си спомням, след време забелязах на същото място — близо до входа на паркинга — скелет на куче. Все още си стоеше там като произведение на постмодернизма.

Тогава това не ми се стори толкова необичайно, но сега…

След прекъсването на сутрешния ни разговор, Винта явно си помисли, че съм изморен и се нуждая от почивка. Беше права. Малко след това обядвахме леко и тя ми предложи да пояздим заедно, а аз приех без колебание. Беше ми необходимо време, в което да мога да обмисля следващите си ходове в нашата малка игра на въпроси и отговори. Освен това времето беше чудесно, а околностите на имението привлекателни.

Тръгнахме по една криволичеща между дърветата пътека, която ни отведе при северните хълмове. Пред нас се разкри гледката на набразденото, каменисто поле, което продължаваше чак до окъпаното в слънчеви лъчи море. Над нас се разнасяха въздишките на провиращия се между облаците вятър и пърхането на прелитащите птици… Винта явно не беше намислила някакъв определен маршрут и това бе добре дошло за мен. Докато яздехме, си спомних, че навремето съм идвал във винарната на долината Напа и попитах:

— Тук в имението ли бутилирате виното или в градчето? А може би в Амбър?

— Не знам — каза Винта.

— Мислех си, че си израснала тук.

— Никога не съм се интересувала от подобни неща.

Едва се сдържах да не вметна някоя забележка за нравите на аристократите. Не можех да си представя как е могла да не забележи нещо подобно, стига, разбира се, да не се бе пошегувала с мен.

Тя забеляза изражението ми и тутакси добави:

— Преди сме го правили на най-различни места. Аз живея вече от няколко години в града, затова не съм съвсем сигурна къде са бутилирани последните реколти.

Хубаво измъкване — просто нямаше как да го оспоря. Не бях замислил въпроса си като капан, но като че ли несъзнателно се бях натъкнал на нещо. А и Винта потвърди съмненията ми, като продължи да ми обяснява, че нерядко транспортират виното в големи бурета и го продават така. От друга страна, имало и по-дребни купувачи, които предпочитащи да го купуват бутилирано… След известно време престанах да я слушам. Вярно, че успяваше да звучи като дъщерята на най-големия производител на вино в Амбър, но всичко, което казваше, можех да си го съчиня и аз, при това без да му мисля много-много. И все пак нямаше начин да проверя дали казаното е самата истина. Останах с впечатлението, че ме ментосва, за да прикрие нещо. Само дето не можех да се сетя какво точно.

— Благодаря ти — казах аз, докато Винта се опитваше да си поеме дъх в една от кратките паузи. Тя ме изгледа странно, но бързо се окопити и не продължи с обясненията си.

— Ти би трябвало да знаеш английски — казах аз на въпросния език, — стига това, което ми каза преди, да е истина.

— Всичко, което ти казах, е самата истина — отвърна ми Винта на безупречен английски.

— Къде си го учила?

— Където и ти — на сянката Земя.

— А би ли ми казала какво те отведе там?

— Бях натоварена със специална мисия.

— От кого? От баща си или от краля?

— Бих предпочела да не ти отговоря, вместо да си послужа с лъжа.

— Оценявам искреността ти. Май ще трябва сам да се досетя?

Винта сви рамене.

— Значи си учила в „Бъркли“? — попитах аз.

Кратко колебание.

— Да.

— Не си спомням да съм те виждал в колежа.

Ново свиване на рамене. Дощя ми се да я сграбча и да я разтърся. Вместо това казах:

— Ти знаеше за Мег Девлин. Каза, че си била и в Ню Йорк…

— Смятам, че доста ме изпревари в задаването на въпроси.

— Не знаех, че пак сме подхванали нашата игра. Мислех си, че просто разговаряме.

— Добре тогава, отговорът ми е „да“.

— Кажи ми още нещо и може би ще успея да ти помогна.

Винта се усмихна.

— Не се нуждая от помощ. Ти си този, който го е закъсал.

— И все пак, може ли?

— Добре, питай. От всеки твой въпрос научавам по нещо, което ме интересува.

— Ти си знаела за наемниците на Люк. Ходи ли и до Ню Мексико?

— Да, бях там.

— Благодаря — казах аз.

— Това ли е всичко?

— Това е.

— Успя ли да стигнеш до някакъв извод?

— Може би.

— А ще го споделиш ли с мен?

Усмихнах се и поклатих глава.

Не казах нищо повече. След това й хвърлих няколко бързи погледа, колкото да се убедя, че тя продължава да се чуди за какво ли съм се сетил така ненадейно. Чудесно. Реших да оставя любопитството да тлее в нея. Имах нуждата от нещо подобно, за да неутрализирам нежеланието й да сподели с мен някои от най-интересните подробности. Между другото, в главата ми наистина се бе оформило едно ново, все още доста мъгляво предположение. Но ако се окажеше, че все пак съм на прав път, нямаше да се поколебая да поискам рано или късно отговорите, които ме интересуваха. Накратко, можеше да се каже, че не блъфирам сто процента.

Следобедът бе оцветен в златно, оранжево, жълто и червено. Свежият повей на лекия ветрец разнасяше влажните аромати на есента. Небето бе толкова синьо… точно като онзи толкова интересен кристал.

След десетина минути зададох на Винта един по-неутрален въпрос:

— Би ли могла да ми покажеш пътя към Амбър?

— Не го ли знаеш?

Поклатих глава.

— Никога преди не съм бил по тези места. Знам само, че би трябвало да има път по суша, който да води до Източната порта.

— Да — каза Винта. — Малко по на север, доколкото си спомням. Хайде да го намерим.

Тя се върна на пътя, по който бяхме яздили преди. Аз я последвах. След известно време поехме на изток, което ми се стори логично. Умишлено пропуснах да отбележа поредния й мъгляв отговор. Вече от доста време очаквах Винта да изрази гласно учудването си от факта, че нямам определен план за действие.

След около три четвърти миля стигнахме до кръстопът. Там бе побит нисък километричен камък, върху който беше изписано разстоянието до Амбър, обратно до Бейлпорт, до Бейлкрест и до някакво място, наречено Мърн.

— Какъв е този Мърн?

— Малко градче, известно с мандрите си.

Нямаше как да проверя и този отговор, без да измина още шест левги.

— С езда ли смяташ да стигнеш до Амбър? — попита Винта.

— Да.

— А защо не използваш Картите?

— Ще ми се да опозная по-добре околностите. Тук е моят дом. Харесвам тукашната природа.

— Но нали ти обясних за опасността? Кристалите са те белязали. Могат да те открият чрез тях.

— Което не означава, че ще им позволя да го направят. Освен това се съмнявам, че онзи, който е изпратил убийците, е предполагал, че ще успеят да се провалят толкова скоро. Ако не бях решил да вечерям извън двореца, сигурно още щяха да ме дебнат зад някой ъгъл. Сигурен съм, че сега разполагам поне с няколко дни, през които ще мога да залича ефекта, за който ти ми разказа.

Винта слезе от коня си и остави животното да откъсне няколко стръка трева. И аз направих същото. Така де, слязох от коня.

— Сигурно си прав. Просто не ми се иска да поемаш излишни рискове — каза тя. — Кога смяташ да тръгнеш за Амбър?

— Не знам още, но си мисля, че колкото по-дълго изчакам, толкова по-голяма ще е вероятността работодателят на снощните момчета да се изнерви.

Винта хвана ръката ми и се обърна рязко към мен. Най-неочаквано се озовахме притиснати един до друг. Бях толкова изненадан от този неин ход, че автоматично я прегърнах, както би могло да се очаква от всеки нормален мъж в подобна ситуация.

— Нали не смяташ да тръгнеш веднага? Защото, ако е така, аз идвам с теб.

— Не — отговорих искрено аз. В действителност бях намислил да тръгна на следващата сутрин, след като се наспя добре.

— А нашият разговор? Все още има доста неща, за които трябва да поговорим.

— Мисля, че изцедихме всичко възможно от тази игра на въпроси и отговори.

— Но има някои неща…

— Знам.

Апропо, тя наистина си струваше усилията. Не че смятах да изпробвам чара си точно в момента. От една страна, защото мислех, че Винта се стреми към още нещо, за което до момента нямах никаква представа. От друга, бях убеден, че моята закрилница притежава някаква необичайна сила, с която засега не исках да влизам в чак толкова непосредствен контакт. Както обичаше да казва моят чичо Сухай — „Истинският магьосник не си играе със силите, които не познава.“ Затова реших засега да не прекрачвам границата на приятелската добронамереност.

Целунах я бързо, за да не я обидя и след това се освободих от прегръдката й.

— Може би ще тръгна утре — казах след това.

— Добре. Надявах се, че ще останеш да пренощуваш. Дори още няколко дни. Бих могла да те пазя.

— Да, все още съм твърде уморен — казах аз.

— Затова ще ти приготвя една обилна вечеря за възстановяване на силите.

Тя докосна бузата ми с върховете на пръстите си и аз изведнъж осъзнах, че я познавам отнякъде. А откъде? Не можех да си спомня. Това доста ме стресна. Наистина доста. След като се качихме отново на конете и се отправихме към Арбор, аз започнах да планирам как да се измъкна от имението още същата вечер.

И така, седях в стаята си, отпивах от виното за гости, гледах как свещите потрепват от лекия ветрец, който проникваше през отворения прозорец и чаках. Първо, къщата да утихне — което вече бе станало — и второ, да мине известно време след това. Бях пуснал резето на вратата. Докато вечеряхме, аз на няколко пъти отбелязах колко съм изморен и след това се оттеглих доста рано. Нямам чак непоносимо високо мнение за мъжествеността си, но все пак ми се стори, че по-късно Винта смята да ме посети. Точно затова реших да й дам повод да си помисли, че съм заспал дълбоко, след като никой не отговори на почукването й. Никак не ми се щеше да я обидя. Имах и без друго достатъчно проблеми, за да си позволя да загубя един паднал от небето съюзник.

Искаше ми се да имам под ръка интересна книга, но бях забравил последната, която четях, в къщата на Бил. Не исках да си я прибера чрез линиите на Логрус, тъй като не бях сигурен дали Винта няма да ме усети.

Сега поне никой не чукаше на вратата. Заслушах се в проскърцванията на притихналата къща и в звуците, които долитаха през прозореца. Пламъчетата на свещите се люшнаха и сенките по стената затанцуваха като вълните на мрачен прилив. Продължих да прехвърлям познатите мисли из главата си. Малко след това…

Дали ми се стори, или наистина чух някой да шепне името ми?

„Мърл…“

Ето отново.

Наистина го чух, но…

Образът на стаята се разводни пред очите ми и миг по-късно вече знаех какво става — някой се опитваше да се свърже с мен чрез Картите.

— Да — казах аз в очакване. — Кой е?

„Мърл, друже… Подай ми ръка и ще…“

„Люк!“

— Добре — казах аз и протегнах съзнанието си напред, докато новото видение добиваше все по-реални очертания.

Той бе опрял гръб на някаква стена, раменете му бяха отпуснати, а главата клюмнала върху гърдите.

— Люк, ако това е някакъв номер, то знай, че съм готов за него — казах аз. Станах бързо от леглото, прекосих стаята и изтеглих меча си.

„Не е номер. Побързай! Измъкни ме оттук!“

Люк вдигна лявата си ръка. Протегнах се и я хванах. Той се люшна към мен и аз залитнах. Помислих, че ще ме нападне, но веднага усетих, че тялото му е мъртво отпуснато. Дрехите му бяха пропити с кръв. В дясната си ръка продължаваше да държи окървавен меч.

— Дръж се. Хайде.

Раздрусах го леко и после му помогнах, да направи няколкото крачки, които го деляха от леглото. Измъкнах меча от ръката му и го сложих на близкия стол заедно с моя меч.

— Какво се е случило с теб, по дяволите?

Люк се закашля и поклати вяло глава. После пое няколко дълбоки глътки въздух и каза:

— Наистина ли видях чаша с вино, докато минавахме край масата?

— Да. Чакай малко.

Грабнах чашата, занесох я до леглото и му помогнах да долепи ръба й до устните си. Люк отпи бавно няколко глътки, като спираше след всяка, за да поеме въздух.

— Благодаря ти — каза той, след като изпи виното, и главата му клюмна.

Напипах пулса му. Беше забързан, но едва се усещаше.

— Дявол да те вземе, Люк! — казах аз. — Все се появяваш в най-неподходящия момент…

Но той вече не чуваше нито дума. Просто си лежеше там, а кръвта му се стичаше по завивките на леглото.

Изругах още няколко пъти, след това го съблякох и избърсах тялото му с влажна кърпа, за да разбера къде е ранен. Отдясно на гърдите му зееше грозна рана, която вероятно бе засегнала дробовете. Дишането му беше твърде слабо, за да преценя дали е така. Надявах се, ако раната наистина беше толкова дълбока, Люк да е наследил способността на амбъритите за бързо възстановяване. Поставих на мястото компрес. После продължих с прегледа. Подозирах също, че няколко от ребрата на гръдния му кош са счупени. Лявата му ръка също беше счупена над лакътя. Наместих костта й и направих шина с две от пръчките на един разнебитен стол. Имаше още няколко разкъсвания и срязвания от различна степен върху бедрата, десния хълбок, дясната ръка и рамото над нея, както и по гърба. За негов късмет нито една от важните артерии не бе засегната. Почистих раните и ги превързах. След като привърших, можех спокойно да го снимам за учебник по медицина.

Замислих се дали да не опитам някои от лечителските техники на Логрус. По принцип ги познавам добре, но дотогава не ги бях прилагал. Люк ми се стори доста блед и затова реших, че ще е по-добре да поема риска. Когато привърших, ми се стори, че лицето му придобило по-нормален цвят. Метнах плаща си върху одеялото, с което го бях завил. Проверих отново пулса му.

Сега вече беше по-силен. Наругах го още веднъж, колкото да не губя форма, махнах мечовете от стола и седнах.

Няколко минути по-късно споменът за разговора с Дяволския Чекрък отново ме разтревожи. Нали Люк каза, че силата на Дяволския Чекрък му е необходима, за да си отмъсти. А същата сутрин Чък ме бе попитал дали може да му се довери.

Ами ако Чък го бе наредил така след моя отговор?

Измъкнах Картите си и намерих сред тях онази, на която бе нарисуван символът на моето творение. Концентрирах се върху него и отворих съзнанието си за контакта.

През няколкото минути, които посветих на опита си, усетих на два пъти странно раздвижване — все едно че ни деляха няколко стъклени пласта. Чък или беше зает с нещо друго, или просто не му се говореше с мен.

Прибрах Картите. Неуспешният опит ме бе подсетил за нещо друго.

Събрах изпокъсаните дрехи на Люк и бързо ги претърсих. В един от джобовете открих колода Карти, няколко от които празни. Да. Стилът им беше същият като на Козовете на Съдбата. Прибавих към тях и Картата с моя образ, която Люк държеше в ръката си, когато го пренесох тук.

Колодата му беше доста дебела. Сред нея бяха Картите на Джасра и Виктор Мелман. Имаше и една с образа на Джулия, както и недорисувана Карта на Блийс. Следваха Картите на Кристалната пещера и на стария апартамент на Люк. Следващите две Карти се дублираха с някои от Козовете на Съдбата — някакъв дворец, който не бях виждал преди и един от моите стари познайници. После идваше ред на три Карти с непознати за мен лица — на някакъв намръщен русокос тип, облечен в зелено и черно, на друг строен мъж с червеникаво кафява коса и на една жена, с черти тъй сходни с тези на втория мъж, че най-вероятно ги свързваше някаква роднинска връзка. Двете последни Карти бяха нарисувани в друг стил и може би дори от друга ръка. Досещах се само кой би могъл да е русият непознат. Ако се съдеше по цветовете на облеклото му, той най-вероятно бе старият приятел на Люк — Далт. Имаше и три опита за Карта на Дяволския Чекрък — до един несполучливи.

Чух как Люк изръмжа нещо. Обърнах се към него и видях, че очите му са отворени и шарят из стаята.

— Спокойно — казах аз. — Сега си в безопасност.

Люк кимна и затвори очи. Няколко секунди по-късно отново ги отвори.

— Хей! Картите ми — каза той тихо.

Аз се усмихнах.

— Добре са изпипани — отбелязах после. — Кой ги е рисувал?

— Аз — отвърна той. — Кой друг?

— Кой те е научил на това?

— Баща ми. Доста го биваше в тези неща.

— Щом си успял да ги нарисуваш, значи си минал през Лабиринта.

Люк кимна.

— Къде?

Той ме огледа бавно, после сви рамене и потръпна леко.

— В Тир-на Ногт.

— Значи баща ти те заведе там и те преведе през него?

Ново кимване.

Защо пък да не го притисна още, помислих си аз, така и така ми е паднал.

— А това сигурно е Далт — казах. — Май добре сте си прекарвали навремето.

Люк не отговори. Когато погледнах към него, видях, че е присвил очи, а веждите му са свъсени.

— Не съм се срещал с него — добавих аз. — Познах го по цветовете на дрехите му. Освен това знам, че се е родил близо до Кашфа.

Люк се усмихна.

— Точно като в колежа, а? Никога не пропускаш да си обогатиш общата култура?

— Полезен навик — отбелязах аз. — Само дето в твоя случай закъснях да го сторя. Не можах да намеря Картата на Владението на Четирите Свята. Освен това две от лицата са ми непознати.

Измъкнах Картата на стройната дама и я размахах пред него.

Люк се усмихна.

— Пак ми премаля — каза той. — Значи си ходил до Владението?

— А-ха.

— Скоро ли?

Кимнах.

— Ето какво ще ти предложа. Кажи ми какво си видял там и откъде успя да научиш всичко това, а аз ще ти кажа коя е тя.

Помислих си, че бих могъл да му представя събитията така, че да не научи от тях нищо ново.

— Добре — казах след това, — но в обратна последователност.

— Добре. Дамата се казва Сенд.

Така се втренчих в Картата, че скоро усетих първите признаци на контакта. Веднага го прекъснах.

— Изчезналата отдавна Сенд — добави Люк.

Измъкнах другата Карта с образа на мъжа, на когото тя приличаше.

— Тогава това е Делуин.

— Точно така.

— Ти не си рисувал тези две Карти. Стилът им е различен. Освен това едва ли си знаел как изглеждат двамата.

— Наблюдателен си. Баща ми ги нарисува малко преди Битката между Амбър и Царството на Хаоса. Но Картите не успяха да му свършат никаква работа.

— Защо?

— Сенд и Делуин не пожелаха да помогнат нито на него, нито на мен, независимо от омразата, която изпитват към това място. Пиши ги вън от играта.

— Това място ли? — попитах аз. — Къде си мислиш, че се намираме, Люк?

Очите му се разшириха. Той бързо огледа стаята.

— Във вражеския лагер. Нямах друг избор. Това са твоите покои в Амбър, нали?

— Грешиш — отвърнах му аз.

— Не ме занасяй, Мърл. Нали съм ти в ръцете. Къде се намирам?

— Знаеш ли коя е Винта Бейл?

— Не.

— Тя беше любовница на Кейн. Това тук е къщата на семейното й имение, в околностите на Амбър. Винта сигурно е още в гостната. Може би дори ще намине по някое време. Мисля, че си пада по мен.

— Леле-мале. Опасна ли е?

— Доста.

— А ти какво правиш тук с нея толкова скоро след погребението? Порядъчните мъже не постъпват така.

— Нима?! Заради теб за малко да няма погребение!

— Не се опитвай да ме изправиш на позорния стълб, Мърл. Ако бяха убили твоя баща, ти нямаше ли да им отмъстиш?

— Примерът ти е неуместен. Моят баща не е направил всичко онова, което е сторил Бранд.

— Може би. Нека все пак да предположим, че го беше направил. Ти нямаше ли да убиеш Кейн?

Отвърнах погледа си.

— Не знам — казах накрая. — Ситуацията е прекалено хипотетична.

— Щеше да го направиш, Мърл. Нали те познавам. Сигурен съм, че щеше да го направиш.

Въздъхнах.

— Може би. Добре де. Може би дори щях да бъда длъжен да го направя. Но щях да спра дотам. Нямаше да се опитвам да убия и останалите. Не искам да накърня чувствата ти, ама твоят старец беше превъртял. Ти обаче си съвсем нормален. Познавам те също толкова добре, колкото и ти мен. Мислих доста върху това. Както сам знаеш, Амбър признава правото на лично отмъщение, макар че твоето основание е доста спорно. И все пак си мисля, че Рандъм би могъл да ти влезе в положението.

— И на какво отгоре?

— На това, че аз ще се застъпя за теб.

— Стига, Мърл…

— Защо? Случаят при теб е класически — син отмъщава за смъртта на баща си.

— Не знам… Хей, ти май се опитваш да метнеш. Какво става с отговора, който ми дължиш?

— Не, не така…

— Значи си стигнал до Владението на Четирите Свята. Какво успя да научиш там и как?

— Добре. И все пак си помисли за това, което ти казах.

Изражението му остана непроменено.

— Там срещнах един стар отшелник, който се казваше Дейв — започнах аз.

Люк заспа, преди да завърша разказа си. Прекъснах изречението си по средата. Постоях известно време до леглото, след това станах, намерих бутилката с вино и напълних отново чашата си. Опрях се на перваза на прозореца и се загледах в терасата. Вятърът гонеше изсъхналите листа по каменния й под. Замислих се над това, което бях казал на Люк. Не му бях разяснил положението по-подробно, тъй като той не ми позволи да го направя, пък и не прояви никакъв интерес към моето предложение. Все пак, дори Рандъм да проявеше разбиране, нещата пак нямаше да свършат дотам. Джулиан или Жерар сигурно щяха на свой ред да се възползват от правото си на отмъщение. Нямах никаква представа как да постъпя. Бях длъжен да кажа на Рандъм за Люк, но нямах никакво намерение да го сторя веднага. Все още имаше страшно много неща, които трябваше да науча от него. Защо, по дяволите, трябваше точно той да се окаже син на Бранд?!

Отидох отново до леглото, взех двата меча и колодата, и после се настаних в едно по-удобно кресло в другия край на стаята. Прегледах отново неговите Карти. Изумително. Държах в ръката си един доста солиден отрязък от историята на Амбър…

След като съпругата на Оберон — Рилга, остаряла твърде рано според неговите представи, той набързо я изпратил в отдалечен манастир в провинцията. Кралят не чакал дълго, преди да си намери нова жена, за да попари амбициите на синовете на Рилга — Кейн, Джулиан и Жерар. И за да обърка още повече генеалозите и застъпниците на семейния морал, Оберон сключил новия си брак на друга Сянка, където времето течало доста по-бързо, отколкото в Амбър. Това тутакси довело до разгорещени спорове. Не е моя работа да преценявам кой е бил прав и кой не. Научих тази история от Флора, която беше по-склонна да приеме твърдението, че брачният съюз на Оберон и Харла е невалиден. Но тя никога не се бе разбирала особено добре с децата на Харла — Делуин и Сенд, които вече отдавна не стъпваха в двореца. Да не говорим, че всички избягваха дори да споменават имената им. Но навремето Харла била коронясана като кралица и се установила за кратко време в Амбър заедно с децата си. След нейната смърт, Делуин и Сенд започнали да изразяват все по-често несъгласието си с политиката на Оберон към родната им Сянка. Накрая двамата напуснали Амбър, като се заклели никога повече да не се върнат. Така поне ми бяха предадени събитията. Разбира се, никак не е изключено да е замесена и някоя заплетена дворцова интрига, за която аз поне не знам нищо.

И все пак децата на Харла все още принадлежаха към кралското семейство. Люк явно бе научил за тях и се бе опитал без особен успех да ги спечели за каузата си. Два века са немалко време, за да успее човек да уталожи страстите си. Приблизително толкова време бе минало от тяхното оттегляне. Чудех се как ли биха реагирали, ако им се обадя — просто за да им кажа едно „здрасти“. Щом са отказали да помогнат на Люк, те сигурно нямаше да пожелаят да помогнат и на другата страна в конфликта. Все пак ми се струваше удачно да им поднеса почитанията си като член на семейството, с когото те не бяха имали шанса да се запознаят. Реших да отложа това посещение за неопределено време, тъй като сега ми предстояха далеч по-важни дела. Прибавих и техните Карти към колекцията заедно с добрите си намерения.

После извадих Картата на Далт — заклетия враг на Амбър. Разглеждах я известно време, чудейки се дали да не му кажа какво се е случило. Нали все пак двамата с Люк минаваха за доста добри приятели. Освен това Далт може би знаеше нещо повече за събитията, довели Люк при мен. Колкото повече си мислех за Владението на Четирите свята, толкова по-силно ставаше изкушението. Струваше ми се възможно дори да успея да разбера от Далт какво точно става там в момента.

Дали да го потърся? Не виждах с какво би могло да ми навреди това. Бях намислил да не му казвам почти нищо. И въпреки това из главата ми се въртяха лоши предчувствия.

Какво пък толкова, помислих си накрая, нищо не рискувам.

Първо усетих сепнато раздвижване, след което последва едно безмълвно „а-ха“.

Образът на Далт започна да добива реални очертания и видението пред мен се раздвижи.

— Кой си ти? — попита той, изтеглил наполовина острието на меча си.

— Казвам се Мерлин. С теб имаме един общ познат — Риналдо. Исках да ти кажа, че той е тежко ранен.

Връзката между двете реалности се стабилизира и всеки от нас виждаше другия съвсем ясно. Той се оказа по-едър, отколкото предполагах. Беше застанал до каменната стена, а през прозореца вляво от него се виждаше късче синьо небе и част от облак. Зелените му очи, отворени широко в началото, сега бяха присвити, а стиснатите зъби му придаваха свиреп вид.

— Къде е той? — попита Далт.

— Тук, при мен — отвърнах аз.

— Чудесно — каза той, изтегли меча си докрай и пристъпи към мен.

Захвърлих Картата, но това не прекъсна връзката. Наложи се да призова Логрус. Неговата сила се стовари между нас като острието на гилотина, а аз отскочих назад, сякаш бях докоснал оголен проводник. Единствената ми утеха бе мисълта, че и Далт е почувствал същото.

— Мърл, какво става? — долетя до мен дрезгавият глас на Люк. — Видях… Далт…

— Ами да. Току-що се свързах с него.

Люк се надигна леко.

— Защо?

— За да му кажа за теб. Нали сте приятели.

— Тъпанар такъв! — каза Люк. — Та точно той ме подреди така!

После започна да кашля и се обърна на една страна.

— Донеси ми малко вода, моля те.

— Ей сега.

Отидох до банята и напълних една чаша. Помогнах му да се надигне леко и той отпи бавно няколко глътки.

— Може би трябваше да те предупредя — каза Люк накрая. — Не знаех… че играеш… по този начин… Макар че… след като не си знаел…

Той отново се закашля и пи още вода.

— Трудно ми е да преценя какво точно да ти кажа… и какво не.

— Защо просто не ми кажеш всичко — предложих аз.

Той поклати леко глава.

— Не мога. Това може да ти струва живота. А най-вероятно живота и на двама ни.

— Като гледам, нещата и без друго са тръгнали натам, макар че още не си ми казал нищо.

Люк се усмихна леко и отпи още една глътка.

— Става въпрос отчасти за лични проблеми — каза той, — затова не искам да те намесвам.

— Струва ми се, че твоите опити да ми видиш сметката също са нещо доста лично — отбелязах аз. — Вече съм затънал до гуша в тази история.

— Добре де, добре — каза Люк, после се облегна назад и вдигна дясната си ръка. — Колко пъти трябва да ти повторя, че вече отдавна съм се отказал от това?

— Но опитите продължиха.

— Те не бяха мое дело.

Добре, казах си аз, да опитаме.

— Зад тях стоеше Джасра, нали?

— Какво знаеш за нея?

— Знам, че е твоя майка и че вероятно също си е поставила за цел да срине Амбър със земята.

Люк кимна.

— Значи си научил… Добре. Това улеснява нещата. — Той замълча, за да си поеме въздух. — Тя ме накара да започна, за да се упражнявам. След като те опознах, се отказах. Тя направо побесня.

— И се захвана с това лично?

Той кимна отново.

— После е поискала да убиеш Кейн — казах аз.

— Което и направих.

— А останалите? Обзалагам се, че те насъсква и срещу тях. Но ти не си съвсем сигурен, че го заслужават.

Мълчание.

— Не съм ли прав?

Люк отвърна поглед от мен и аз чух как зъбите му хлопнаха.

— Ти не влизаш в сметката — каза той накрая. — Няма да предприема нищо срещу теб. И на нея няма да позволя да го направи.

— Ами Блийс, Рандъм и Файона, Флора, Жерар и…

Люк се изсмя, но това го принуди да трепне и да се хване бързо за гърдите.

— Точно в момента — каза той — ние с майка ми сме последната им грижа.

— Какво искаш да кажеш?

— Помисли — каза Люк. — Аз можех да се пренеса в стария си апартамент, да изкарам акъла на новите наематели и да повикам линейка. Сега щях да си лежа спокойно в интензивното отделение на някоя болница.

— А защо не го направи?

— Бил съм и по-зле, но съм се оправял. Тук съм, защото се нуждая от помощта ти.

— Така ли? И за какво?

Той ме погледна и после отново отвърна очи от мен.

— Тя е загазила много сериозно и трябва да й помогнем.

— За кого говориш? — попитах аз, макар че вече знаех какъв ще е отговорът.

— За майка си — отвърна ми Люк.

Понечих да се изсмея, но неговото изражение ми попречи да го сторя. Наистина се искаше сериозен кураж, за да ме помоли някой да спася жената, която се бе опитала да ме убие — при това неведнъж или два пъти — и чиято главна цел в живота бе да затрие до крак роднините ми в Амбър. Кураж или…

— Няма кого другиго да помоля за помощ — каза Люк.

— Люк, ако ме убедиш да се включа, аз лично ще ти уредя наградата „Търговец на годината“. И все пак съм готов да те изслушам.

— Пак ми пресъхна гърлото — каза той.

Отидох до банята и му налях още една чаша с вода. Докато се връщах, ми се стори, че чувам в коридора нечии леки стъпки. Продължих да се вслушвам, докато помагах на Люк да отпие няколко глътки.

Той кимна, след като утоли жаждата си. Вече бях сигурен, че в коридора има някой. Вдигнах пръст към устните си и посочих с поглед вратата. Оставих чашата и отидох до другия край на стаята, за да взема меча си.

Но още преди да стигна до вратата, някой тихо почука.

— Да?

— Аз съм. — Гласът беше на Винта Бейл. — Знам, че Люк е вътре и искам да го видя.

— За да можеш да го довършиш, така ли?

— Вече ти казах, че нямам такова намерение.

— Ти не си човешко същество — казах аз.

— Никога не съм го твърдяла.

— Което означава, че не си и Винта Бейл.

Последва дълга пауза.

— Да предположим, че не съм.

— Кажи ми коя си тогава.

— Не мога.

— Тогава да приемем компромисен вариант — казах аз, решен да изпробвам едно от предположенията. — Кажи ми коя беше.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Напротив. Избери само един от верните отговори, който и да е. Нямам предпочитания.

Отново мълчание.

— Аз те измъкнах от огъня — каза тя, — но не успях да овладея коня. Умрях в езерото. Ти ме зави с наметалото си…

Не бях очаквал точно този отговор, но и той вършеше работа.

Отместих резето с върха на меча си. Тя бутна вратата, влезе в стаята и погледна към оголеното острие.

— Колко драматично.

— Добре ме стресна с всички приказки за опасностите, които са ме обкръжили.

— Но очевидно недостатъчно. — Тя пристъпи напред усмихната.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз.

— Не чух да го питаш за сините кристали и за това, което той би могъл да изпрати след теб, тъй като си белязан от тях.

— Подслушвала си.

— Винаги съм го правила — съгласи се тя.

Обърнах се към Люк и я представих.

— Люк, това е Винта Бейл… в известен смисъл.

Той протегна дясната си ръка, без да сваля очи от лицето й.

— Ще ми се да знам само едно… — започна той.

— Бас държа, че е така — отвърна му тя. — Дали ще те убия или не. Продължавай да се чудиш. Още не съм решила. Спомняш ли си как ти свърши бензинът край Сан Луис Обиспо и после откри, че портфейлът ти липсва? Наложи ти се да вземеш пари назаем от приятелката си, за да се прибереш. Тя трябваше да ти припомни на два пъти, преди да й ги върнеш.

— Как си успяла да научиш за това? — прошепна Люк.

— Друг път се сби с трима рокери — продължи тя. — За малко да изгубиш лявото си око, когато единият от тях нави веригата си около главата ти. Раната е зараснала добре. Не виждам белег…

— И въпреки това ги натупах — отбеляза той.

— Да. Не са много хората, които могат да вдигнат „Харлей“ и да го запратят като теб.

— Как си научила всичко това? Трябва да ми кажеш.

— Може да ти кажа някой ден — каза тя. — Просто споменах тези случки, за да не си помислиш, че би могъл да ме излъжеш. Сега ще ти задам няколко въпроса. Животът ти зависи от това дали ще ми отговориш искрено. Ясно ли се…

— Винта — прекъснах я аз, — нали каза, че не искаш да го убиваш?

— Казах само, че това не е първото нещо, което бих направила — каза тя. — Но както е тръгнало, може и да размисля.

Люк зяпна.

— Ще ти кажа за кристалите — промърмори той. — Досега не съм пращал никого по следите на Люк.

— Възможно ли е Джасра да го е направила?

— Възможно е. Просто не знам дали е така.

— А мъжете, които нападнаха Мърл предишната нощ в Амбър?

— За пръв път чувам — каза той и затвори очи.

— Погледни това — заповяда му тя и извади синьото копче от джоба си.

Люк хвърли един кос поглед към копчето.

— Познато ли ти е?

— Не — каза той и отново затвори очи.

— И сега не се опитваш да навредиш на Мърл?

— Точно така — отговори Люк със затихващ глас.

Тя понечи да каже нещо, но аз я изпреварих:

— Остави го да се наспи. Никъде няма да избяга.

Тя ми хвърли един почти гневен поглед, но после кимна.

— Прав си.

— И какво смяташ да направиш сега? Да го убиеш, докато спи ли?

— Не — отвърна ми тя. — Той говореше истината.

— И това променя нещата?

— Да — каза тя, — засега.

Глава 7

През следващите няколко часа успях да дремна съвсем прилично, макар че кучетата навън първо се сдърпаха, а после виха почти цяла нощ. Не бях в настроение да играя на въпроси и отговори с Винта и исках тя засега да остави Люк на спокойствие. Убедих я да се върне в стаята си, за да можем двамата с него да си починем. Настаних се удобно в едно кресло и опънах краката си на друго. Надявах се, че ще мога да продължа разговора си с Люк насаме. Спомням си, че се ухилих малко преди да заспя, защото си помислих, че не знам в кого от двамата да се съмнявам повече.

На сутринта ме събудиха първите слънчеви лъчи и разправиите на птиците. Протегнах се няколко пъти и се отправих към банята. Тъкмо когато бях преполовил сутрешния си тоалет, чух как Люк се закашля и прошепна името ми.

— Минута само — казах аз. — Ако не агонизираш, разбира се.

Понечих да се избърша и добавих:

— Жаден ли си?

— Да. Донеси ми чаша вода.

Метнах кърпата през рамо и му занесох чашата.

— Тя тук ли е още? — попита ме Люк.

— Не, не е.

— Дай ми чашата и иди да провериш в коридора, моля те. Ще се оправя и сам.

Кимнах и му я подадох. Постарах се да отворя вратата възможно най-безшумно. Излязох в коридора и отидох чак до ъгъла. Не забелязах никого.

— Чисто е — прошепнах, докато влизах обратно в стаята.

Люк го нямаше там. Миг по-късно го чух да се разхожда в банята.

— Дявол да го вземе! Можех да ти помогна! — казах аз.

— Все още мога да се изпикая и без чужда помощ — отвърна ми той, докато влизаше залитайки в стаята, опрял здравата си ръка на стената. — Трябва да видя какви са шансовете ми да се спазаря — добави той и се отпусна на ръба на леглото. После опря ръка върху ребрата си и изпъшка. — Боли, мътните да го вземат!

— Чакай, ще ти помогна да легнеш.

— Добре. Виж, не й казвай, че мога да направя дори това.

— Дадено — казах аз. — Сега се успокой. И си почини.

Люк поклати глава.

— Искам да ти кажа колкото мога повече, преди тя да е влетяла отново. А тя ще го направи, не се съмнявай.

— Защо си толкова сигурен?

— Тя не е човешко същество и усеща всяка наша стъпка по-добре от всеки син кристал. Не разбирам твоята магическа система, но аз си имам своя и знам добре какво ми казва тя. След като я попита коя е всъщност, аз също се замислих върху това. Някакви идеи по въпроса?

— Нищо определено засега.

— Тя може да прескача от едно тяло в друго и да пътува през Сенките.

— Имената Мег Девлин и Джордж Хансен говорят ли ти нещо?

— Не, а трябва ли?

— Не мисля. Но тя се беше вселила и в двамата, убеден съм в това.

Не споменах за Дан Мартинес, не защото той бе стрелял по Люк. Просто не исках той да знае, че съм научил за неговите горили в Ню Мексико, а името на Мартинес най-вероятно щеше да отведе разговора в тази посока.

— Тя е била и Гейл Лампрън — каза Люк.

— Старото ти гадже от колежа?

— Да. Веднага си помислих, че нещо в нея ми е познато. Но едва по-късно ми светна. Гейл имаше абсолютно същите маниери — това отмятане на главата встрани и начина, по който жестикулира и подчертава думите си с поглед. След това тя спомена за две събития, на които освен мен е присъствала само Гейл.

— Значи е искала да се сетиш.

— И аз така мисля — съгласи се Люк.

— Чудя се защо тогава просто не каже коя е и какво иска?

— Не мисля, че би могла да го стори. Над нея тегне нещо, може би магия — трудно ми е да преценя. Но тя определено не е човек.

Той погледна плахо към вратата и добави:

— Провери пак, а?

— Все още е чисто — казах аз. — Сега ми кажи…

— Някой друг път. Трябва да се измъкна оттук.

— Разбирам, че искаш да избягаш от нея… — започнах аз.

Люк поклати глава.

— Не е там работата. Трябва да нападна пак Владението на Четирите Свята, при това възможно най-скоро.

— Така като те гледам…

— Правилно. Точно това имах предвид. Трябва да се измъкна оттук, за да мога да се възстановя по-бързо. Мисля, че стария Шару Гарул се е измъкнал. Трябва да разбера какво става.

— А какво става всъщност?

— Долових зов за помощ от майка си. Тя се е върнала във Владението, след като я измъкнах от ръцете ти.

— Защо?

— Защо какво?

— Защо се е върнала във Владението?

— Това място е нещо като енергиен център. Срещата на четирите свята е източник на невероятно количество свободна енергия, която един адепт може да…

— Срещата на четирите свята ли? Да не искаш да кажеш, че това е нещо като кръстопът на Сенките?

Люк се вгледа в мен за миг и след това каза:

— Да. Но ако задълбаваме чак толкова в детайлите, няма да успея да ти кажа най-важното.

— Иначе сигурно няма да успея да разбера доста неща. Значи тя е отишла до Владението, за да се възползва от неговата мощ, но вместо това си я навлякла неприятности. Потърсила е помощта ти. За какво й е трябвала все пак тази сила?

— М-м… ами аз си имах известни неприятности с Дяволския Чекрък. Мислех си, че почти съм успял да го убедя да се присъедини към нас. Тя обаче явно е решила, че нещата се протакат твърде дълго…

— Чакай малко. Ти си говорил с Чък? Как успя да се свържеш с него? Картите, които си нарисувал, не стават за нищо.

— Знам. Проникнах на онова място по друг начин.

— И как успя да го направиш?

— С помощта на водолазен костюм и две кислородни бутилки.

— Господи, това се казва интересен подход.

— Неслучайно бях най-добрият търговец на „Гранд Дизайн.“ Почти бях успял. Но в това време майка ми разбрала някак къде съм те скрил и преценила, че може да ускори събитията, като завладее съзнанието ти и те представи след това като наш съюзник. Както сам знаеш, планът й се провали и се наложи аз да я измъквам. После се разделихме отново. Мислех си, че е тръгнала за Кашфа, но тя се е отправила към Владението. Мисля, че целта й е била да подготви нещо солидно срещу Дяволския Чекрък. Сигурно така неволно е освободила Шару Гарул. Каквато и да е причината, нейният зов за помощ е факт, тъй че…

— Ъ-ъ, този стар магьосник — казах аз — от колко време беше затворен там?

Люк понечи да вдигне рамене, но вместо това каза:

— Не знам, по дяволите. Пък и на кого му пука? Той се бе превърнал в закачалка още когато бях хлапе.

— Закачалка ли?

— Да. Не знам кой точно го е победил в магьосническия дуел — тя или татко. Спипали го насред заклинанието му, с протегнати напред ръце и прочие. После го преместили близо до централния вход. Гостите си закачаха на него шапките и връхните дрехи. Слугите редовно му избърсваха праха. Аз дори издълбах името си в крака му, сякаш беше дърво. Винаги съм мислил за него като за част от мебелировката. По-късно разбрах, че едно време е минавал за доста добър в занаята.

— А да знаеш дали някога е носил синя маска?

— Тук не мога да ти помогна. Не знам нищо за магическия му стил. Хайде, да не проявяваме излишен глад за знания, защото тя може да цъфне всеки момент. Дали пък да не духнем веднага? Мога да ти разкажа останалата част по-късно.

— Боя се — казах аз, — че, както ти сам спомена снощи, сега си мой пленник. Трябва здраво да съм превъртял, за да те пусна да си вървиш, преди да съм научил несравнимо повече от това, което знам дотук. Ти си заплаха за Амбър. Бомбата, която хвърли по нас на погребението, си беше съвсем като истинска.

Люк се усмихна, макар и за кратко.

— Защо трябваше да се родиш син на Коруин? — каза той. — Честната ми дума няма ли да свърши работа?

— Не знам. Ще си имам сериозни неприятности, ако разберат, че си ми бил в ръцете и въпреки това не съм те завел в двореца. А ти какво точно имаш предвид? Можеш ли да се закълнеш, че ще се откажеш от своя кръстоносен поход срещу Амбър?

Люк захапа горната си устна.

— Не мога да го направя, Мърл.

— Има неща, които не искаш да ми кажеш, нали?

Той кимна. После най-неочаквано се ухили.

— И все пак ще ти направя предложение, на което няма да устоиш.

— Люк, не се опитвай да ми пробуташ от търговските си тарикатлъци.

— Добре де, ти само ме изслушай и ще видиш, че няма как да ми откажеш.

— Люк, няма да захапя.

— Дай ми само една минутка. Шейсет секунди. Веднага щом свърша, ще можеш спокойно да ми откажеш.

— Добре — казах аз. — Слушам те.

— Разполагам с жизненоважна за сигурността на Амбър информация. Помогнеш ли ми — твоя е.

— И как така? Това ще е все едно сам да си вържеш ръцете.

— Така е, но в момента не мога да ти предложа нищо друго. Помогни ми да се добера до някое място, където времето тече толкова бързо, че раните ми да заздравеят, преди да е изтекъл и един ден във Владението.

— Или в Амбър…

— Точно така. Освен това… опа-а!

Той се изпъна в леглото, сграбчи гърдите си със здравата ръка и започна да стене.

— Люк!

Той вдигна глава, премигна срещу мен и след това отново изпъшка.

Няколко секунди по-късно на вратата се почука.

— Влез — казах аз.

Винта влезе и ни огледа. Като че ли за миг на лицето й се изписа искрена загриженост. После тя се приближи и сложи ръце на раменете на Люк. Постоя така около половин минута. После заяви:

— Нищо ти няма.

— Засега да — отвърна й Люк, — само дето не знам дали да го приема като благословия или като проклятие. — Здравата му ръка се плъзна около талията й, той я притегли рязко към себе си и я целуна. — Здрасти, Гейл. От доста време не сме се виждали.

Винта се отдръпна малко по-бавно, отколкото би могло да се очаква.

— Явно се възстановяваш бързо — отбеляза Винта. — Усещам, че Мърл се е потрудил по въпроса.

Тя се усмихна леко и след това добави:

— Доста време мина наистина. Още ли обичаш пържените яйца по-рохки?

— Да — каза Люк. — Но нека днес да не са половин дузина. И две ще стигнат. Нещо не съм във форма.

— Добре — каза тя. — Хайде, Мърл. Разчитам на помощта ти.

Люк ми направи комична гримаса. Беше му повече от ясно, че тя иска да поговори с мен насаме. Не бях съвсем сигурен дали ми се иска да го оставя сам, въпреки че Картите му бяха все така в джоба ми. Давах си сметка, че не знам почти нищо за истинските му възможности. Затова реших да остана.

— Все някой трябва да наглежда инвалида — казах.

— Ще се оправи — каза Винта. — Нужна ми помощта ти, в случай, че не успея да вдъхна респект на прислугата.

От друга страна, не бе изключено да науча още нещо интересно от нея…

Открих ризата си и я навлякох набързо, после прокарах ръка през косата си.

— Добре — отговорих й аз. — Веднага се връщам, Люк.

— Хей — обади се той. — Виж дали няма да се намери някой бастун за мен. Или просто ми отрежи някоя по-солидна тояга.

— Не е ли малко рано за това? — попита Винта.

— Човек никога не знае — отвърна й Люк.

Запасах колана с меча и тръгнах след нея. Веднага щом се отдалечихме достатъчно от стаята, Винта отбеляза:

— Той е рискувал, като е избрал да дойде при теб.

— Да, така е.

— В такъв случай, вероятно здраво е загазил.

— Сигурно.

— Сигурно ли? По дяволите, той вече сигурно ти го е казал!

— Може би.

— Да или не?

— Винта, ти очевидно ми каза всичко, което си искала да ми кажеш. Добре, сега сме квит. Вече не ти дължа никакви обяснения. Ако реша да се доверя на Люк, ще го сторя. Между другото, още не съм решил нищо по въпроса.

— Значи той наистина е започнал да те омайва. Може би ще успея да ти помогна да решиш, ако ми кажеш какво точно ти е предложил.

— Не, благодаря. Ти си същата напаст, каквато е и той.

— Правя го за твое добро. Не отхвърляй така лесно един съюзник.

— Нищо подобно — казах аз. — Но като се позамисля, аз знам за Люк доста повече, отколкото за теб. Смятам, че съм наясно с това, за какво мога да му се доверя и за какво — не.

— На твое място не бих заложила живота си на тази карта.

Усмихнах се.

— Какво да се прави, падам си консервативен в някои отношения.

Влязохме долу и Винта се заприказва с някаква жена, която не бях виждал досега — очевидно командващата кухненския парад. Винта й поръча какво да ни приготви за закуска и след това двамата излязохме на терасата. Там тя ми посочи група дръвчета.

— Ето къде би могъл да намериш тояга за Люк.

— Добре — казах аз и тръгнах натам. — Значи наистина си била Гейл Лампрън?

— Да.

— Не мога да схвана как успяваш да преминеш от едно тяло в друго.

— Аз пък нямам намерение да ти го обясня.

— А ще ми кажеш ли защо?

— Не.

— Не можеш или не искаш?

— Не мога — каза тя.

— А ако вече знам една част, би ли добавила останалото?

— Може би. Опитай.

— Когато беше Дан Мартинес, ти стреля по нас. По кого от двама ни?

— По Люк.

— Защо?

— Бях убедена, че Люк не е този, когото търся. Което значеше, че той представлява опасност за теб.

— Значи само за да ме защитиш от него?

— Точно така.

— Как да разбирам това „този, когото търся“?

— Просто се изразих неправилно. Онова дърво ей там май ще ти свърши работа.

Прихнах.

— Не те бива много в увъртанията. Добре де, предавам се.

Тръгнах към дърветата. Наистина няколко от тях изглеждаха подходящи.

Докато крачех сред окъпаните в слънчеви лъчи храсти, а ботушите ми се покриваха с капки утринна роса и листа, аз най-неочаквано забелязах по пътя си някакви странни следи, които водеха вдясно от мен…

— Какво е това? — попитах съвсем риторично, тъй като Винта едва ли можеше да ми отговори, и се насочих към тъмната маса, просната до сенчестия дънер на едно дърво.

Когато се приближих достатъчно, разбрах, че това е едно от кучетата на Бейл — едър кафяв симпатяга. Гърлото му беше разкъсано, кръвта наоколо бе тъмна и лепкава. По нея вече бяха накацали няколко мухи. Малко по-нататък видях изкормения труп на друго, по-малко куче.

Огледах наоколо. Върху влажната пръст открих няколко необичайно големи отпечатъка от животински лапи. Слава богу, не бяха трипръстите следи на чудовището, което заварих в апартамента на Джулия. Изглежда принадлежаха на невероятно едро куче.

— Сигурно това съм чул снощи — отбелязах аз. — И тогава си помислих, че някакви кучета са се сдърпали.

— По кое време беше това? — попита Винта.

— Малко след като ти излезе от стаята. Тъкмо бях започнал да задрямвам.

И тогава тя направи нещо адски странно — коленичи и подуши следата. Когато отново се изправи, на лицето й бе изписана почуда.

— Какво откри? — попитах аз.

Тя поклати глава, после впери поглед в далечината.

— Не съм съвсем сигурна — каза тя. — Но животното е тръгнало натам.

Огледах се още веднъж, после станах и тръгнах по следата, която наистина продължаваше в посоката, която бе показала Винта. След седемдесетина метра я изгубих. Тъкмо бях стигнал края на горичката. Реших да се върна обратно.

— Предполагам, че голямото куче е нападнало другите две — заявих аз. — Хайде да приключваме с тоягата на Люк и да се връщаме, че закуската ще изстине.

Когато се върнахме, разбрах, че вече са сервирали на Люк горе в стаята. Искаше ми се да занеса и моята закуска горе, за да довърша разговора си с него. Но ако го направех, Винта щеше да тръгне с мен. От друга страна, вероятно нямаше да успея да измъкна от нея нищо повече. И все пак се налагаше да закуся долу и да оставя Люк сам за по-дълго, отколкото ми се щеше.

Затова, когато тя каза „Ще закусим тук“, аз покорно я последвах в трапезарията. Предположих, че не иска да седнем на терасата, тъй като прозорците на стаята, в която сега лежеше Люк, бяха точно над нея и той можеше лесно да чуе разговора ни.

Настанихме се в края на една маса от тъмно дърво и прислужниците сервираха закуската. Когато отново останахме насаме, Винта ме попита:

— Какъв ще е следващият ти ход?

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз на свой ред и си налях чаша гроздов сок.

Тя погледна нагоре.

— Имам предвид него. В Амбър ли ще го заведеш?

— Това би било съвсем уместно решение — отговорих й аз.

— Добре — каза тя. — Най-добре ще е това да стане по-скоро. В двореца поне има нелош лазарет.

Кимнах.

— Да, има.

Хапнахме малко и Винта попита:

— Нали това смяташ да направиш?

— Защо питаш?

— Защото всичко останало би било пълна глупост, а на него идеята определено няма да му хареса. Затова ще се опита да те разубеди и да си издейства относителна свобода, докато успее да се възстанови. Знаеш добре какъв хитрец е. Ще опита да ти представи плана си — какъвто и да е той — като страхотна идея. Не забравяй обаче, че той е враг на Амбър и когато бъде отново в състояние да преследва целта си, ти ще се окажеш на пътя му.

— Звучи ми логично — казах аз.

— Още не съм свършила.

— О-о?

Винта се усмихна и се върна за известно време към закуската си, колкото да раздразни любопитството ми.

— Той е дошъл тук с определена цел — каза тя накрая. — Имал е възможността да изпълзи на цял куп други места, където след това да си ближе раните. Но е дошъл тук, защото се нуждае от нещо. Поел е риск, но добре знае какво прави. Не се хващай на въдицата, Мърл. Ти не му дължиш нищо.

— Не мога да разбера защо си решила, че не мога да се грижа сам за себе си.

— Не съм казвала нещо подобно — отвърна ми тя. — Но понякога е невероятно трудно човек да вземе определено решение. Едно леко кривване в неправилната посока би могло да провали всичко. Ти познаваш Люк, но аз също го познавам. Не е сега моментът да му играеш по свирката.

— Тук си абсолютно права.

— Значи вече си решил да му дадеш това, което иска!

Усмихнах се и отпих от кафето си.

— За бога, та той дори не беше достатъчно дълго в съзнание, за да се опита да ме омотае — казах след това. — Мислих върху всичко това, но искам да разбера първо какво е намислил.

— Не съм казвала, че не трябва да опиташ да научиш от него колкото можеш повече. Просто исках да ти припомня, че да говориш с Люк, е като да се надлъгваш с дракон.

— Да — признах аз, — така си е.

— И колкото повече отлагаш, толкова по-трудно ще ти е после да вземеш решение — добави тя.

Пийнах пак от кафето си и след това казах:

— Ти харесваше ли го?

— Люк ли? — попита тя. — Да, харесвах го. И все още го харесвам. Но не това е важното в момента.

— Не съм съвсем сигурен — казах аз.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти не би му навредила, без да имаш солидна причина за това, нали?

— Не, не бих.

— Той не представлява заплаха за мен в момента.

— Не би и могъл да бъде.

— Ами ако го оставя тук при теб и се върна сам в Амбър, за да мина през Лабиринта и да подготвя останалите за новината?

Тя поклати енергично глава.

— Не — заяви след това. — Не съм съгласна. Не мога да го направя… Не мога да поема такава отговорност точно сега.

— Защо?

Тя се поколеба.

— Само, моля те, не ми пробутвай пак обяснението, че не можеш да ми кажеш — продължих аз. — Този път намери начин да ми обясниш колкото можеш повече.

И Винта заговори бавно, сякаш подбираше внимателно всяка дума.

— Сега за мен е по-важно да опазя теб, отколкото Люк. Грози те опасност, която все още не разбирам напълно. Струва ми се, че тя вече не идва от него, затова трябва да съм близо до теб. Ако решиш да се върнеш в Амбър, ще дойда с теб.

— Оценявам загрижеността ти — казах аз, — но няма да ти позволя да се лепнеш за мен като гербова марка.

— Никой от двама ни няма избор.

— Ами ако ей сега се пренеса с помощта на Картите на някоя далечна Сянка?

— Ще се почувствам задължена да те последвам.

— С това тяло или с друго?

Тя погледна встрани и после само побутна закуска си.

— Ти сама призна, че можеш да се вселяваш в телата на различни хора. Успяваш да ме откриеш по някакъв тайнствен начин и после обсебваш тялото на някой, който се намира близо до мен.

Тя пийна глътка от кафето си.

— Може би нещо те възпира да го кажеш — продължих аз, — но съм убеден, че е така.

Тя кимна отсечено и продължи да се храни.

— Да речем, че изчезна нанякъде и ти ме последваш по твоя си начин. — Спомних си за разговорите си с Мег Девлин и Джордж Хансен. — Тогава истинската Винта Бейл ще се събуди с бяло петно в паметта, нали?

— Да — отговори тихо тя.

— Което значи, че Люк ще остане тук в компанията на една жена, която би го убила с удоволствие, ако разбере кой е той всъщност.

Тя се усмихна леко.

— Определено.

Заехме се отново със закуската си и за известно време никой от нас не проговори. Винта се бе опитала току-що да ме лиши от възможността да реша сам как да постъпя и да ме принуди да се пренеса веднага в Амбър заедно с Люк. Никак не обичам, когато някой се опитва да ме манипулира или да ме притисне, за да взема определено решение. Да не говорим, че това автоматично предизвиква у мен желанието да постъпя другояче, което също е насилие спрямо волята ми.

След като привършихме закуската, аз долях кафе и на двама ни. После се загледах в няколкото портрета на кучета, окачени на стената срещу мен. Отпих глътка от кафето си и се насладих на вкуса му. Не казах нищо, защото не виждах какво още би могло да се каже.

Но Винта явно не беше на това мнение.

— Е, как смяташ да постъпиш? — попита ме тя.

Допих си кафето и станах от масата.

— Смятам да занеса тоягата на Люк.

Бутнах стола на мястото му и тръгнах към ъгъла на трапезарията, където бях подпрял тоягата.

— А след това? — продължи Винта. — Какво ще направиш след това?

Обърнах се отново към нея. Тя бе опряла дланите си върху масата и изглеждаше ужасно напрегната. Лицето й отново бе добило познатото заплашително изражение. Почти успях да усетя волтовата дъга между нас.

— Това, което трябва да направя — отвърнах аз и тръгнах към вратата.

Веднага щом излязох в коридора, закрачих по-бързо. Когато достигнах до стълбището и забелязах, че тя не е тръгнала след мен, хукнах нагоре, като вземах по две стъпала наведнъж. Още докато се изкачвах нагоре, измъкнах колодата си и открих нужната Карта.

Когато влязох в стаята. Люк си беше все още в леглото, облегнат на възглавниците. Подносът от закуската му бе поставен на един по-малък стол, близо до него. Дръпнах веднага резето.

— Какво става бе, човек? Въздушна атака ли се очаква? — попита Люк.

— Надигай се — казах аз.

Взех меча му и отидох до леглото. Подадох му ръка, за да седне, след това му връчих оръжието и тоягата.

— Тя се опита да ме притисне — казах аз, — затова няма да те предам на Рандъм.

— Приятно ми е да го чуя — отбеляза Люк.

— Но трябва да сме абсолютно наясно.

— Нямам нищо против.

Той се опря на тоягата и бавно се изправи. Чух шум в коридора, но вече беше твърде късно. Вдигнах Картата и се съсредоточих върху образа на нея.

Някой заблъска по вратата.

— Ще сбъркаш, ако направиш това, което си намислил — извика Винта.

Не й отговорих. Видението пред мен вече бе започнало да добива реални очертания.

Един невероятен ритник накара вратата да се разлети на трески. Резето отхвръкна встрани. Докато се пресягах, за да хвана ръката на Люк, забелязах изумена му физиономия.

— Хайде — казах аз.

Винта влетя в стаята точно когато дръпнах Люк. Очите й мятаха мълнии, а ръцете й бяха протегнати, за да ни достигнат.

— Глупак! — изкрещя тя. Гласът й се извиси в стон, образът й се разми, после потрепна и накрая изчезна.

Озовахме се на малка поляна и Люк изпусна бавно поетия в стаята въздух.

— Ти май доста си падаш по измъкването в последния момент, а, друже? — отбеляза той. След това се огледа, позна мястото и се усмихна накриво. — Я виж ти, кристална пещера.

— Доколкото си спомням — казах аз, — тук времето тече точно толкова бавно, колкото ти е необходимо.

Люк кимна и се запъти бавно към високия син хълм.

— Останали са достатъчно провизии — добавих аз — а и спалният чувал сигурно още си е на мястото.

— Ще свършат работа — призна той.

После спря задъхан, макар още да не бяхме стигнали до билото на хълма. Видях как погледът му се плъзна към пръснатите кости вляво от нас. Сигурно бяха минали месеци, откакто двамата мъже отместиха камъка — време, достатъчно за да успеят лешоядите да си свършат работата. Люк вдигна рамене, направи още няколко крачки и се облегна на кристалната стена. После бавно се снижи, за да седне на земята.

— Ще ти се наложи да изчакаш, докато се възстановя дотолкова, че да мога да се покатеря горе — каза той, — при това с твоя помощ.

— Естествено. Тъкмо ще си довършим разговора. Доколкото си спомням, ти се канеше да ми направиш предложение, на което не бих могъл да устоя. Аз трябваше да те доведа на място, където времето тече достатъчно бързо спрямо това във Владението. Ти обеща в замяна да споделиш с мен някаква жизненоважна за сигурността на Амбър информация.

— Точно така — съгласи се Люк. — Но ти не изслуша историята ми до края, а двете неща са свързани.

Седнах срещу него и казах:

— Каза, че майка ти е отишла до Владението, където, изглежда, е попаднала в затруднено положение и е потърсила помощта ти.

— Правилно — каза Люк. — Затова зарязах преговорите с Дяволския Чекрък и се опитах да й помогна. Свързах се с Далт и той се съгласи заедно да нападнем Владението.

— Винаги е добре човек да разполага с отряд от наемници.

Той ме погледна озадачено, но аз успях да запазя невинното си изражение.

— И така, аз ги поведох през Сенките и след това атакувахме крепостта. Сигурно точно нас си видял, докато си бил там.

Кимнах бавно.

— Тогава ми се стори, че успяхте да се прехвърлите през стената. Какво стана след това?

— Така и не разбрах — каза той. — Тъкмо всичко бе тръгнало както трябва. Защитата им се огъваше и ние вече бяхме на път да я пробием, когато Далт се обърна срещу мен. За известно време се бяхме разделили, после изведнъж той се появи отново и ме нападна. Отначало реших, че ме е помислил за някой друг — целите бяхме покрити с мръсотия и кръв — и затова му извиках, че съм аз. За известно време не отвръщах на ударите му, защото бях сигурен, че се е заблудил и скоро ще осъзнае грешката си.

— Мислиш ли, че те е продал? Или е планирал нещо срещу теб от доста време? А може би ти е бил ядосан по някакъв повод?

— Едва ли.

— Магия?

— Може би. Не знам.

В главата ми се появи странно предположение.

— Той знаеше ли, че си убил Кейн? — попитах аз.

— Не, някога не казвам на когото и да било повече, отколкото трябва.

— Не ме баламосваш, нали?

Той се засмя и протегна ръка, сякаш за да ме тупне по рамото, но трепна и се отказа.

— Защо питаш?

— Не знам. Просто така.

— Ами добре — каза Люк. — Какво ще кажеш да ми помогнеш да вляза вътре, за да видя какво си ми оставил от запасите?

— Дадено.

Изправих се и му помогнах да стане. Намерихме мястото, където склонът беше най-полегат, и поехме бавно нагоре. Щом се озовахме там, Люк се опря на тоягата си и погледна през отвора.

— Няма да ми е много лесно да сляза — каза той. — Мислех си, че би могъл да изтъркаляш дотук някой от празните варели за вода, за да стъпя на него. Но сега виждам, че и това няма да помогне. Със сигурност ще отворя някоя от раните, ако се опитам да сляза.

— М-м — казах аз. — Момент. Сетих се за нещо.

После слязох отново до долу, тръгнах покрай основанието на кристалния хълм и накрая стигнах до две блестящи издатини, където бях изцяло извън полезрението на Люк.

Не исках да използвам силите на Логрус в негово присъствие, без това да е крайно наложително. Не исках също той да види как осъществявам връзката, нито да му дам възможността да разбере какво мога и какво не. По принцип не се чувствам добре, когато някой знае твърде много за мен.

Образът на Логрус се появи, след като го призовах, и аз се протегнах към него. Желанието ми придоби форма и се превърна в мерник за силовите линии, които бях овладял. Започнах да ги удължавам все повече и повече, търсейки нужния обект…

Търсенето продължи адски дълго. Май доста се бяхме отдалечили от по-цивилизованите Сенки…

Контакт.

Вместо да дръпна рязко както обикновено, този път притеглих бавно и внимателно обекта към себе си. После усетих как той се понесе през Сенките към мен.

— Хей, Мърл! Всичко наред ли е? — чух да вика Люк.

— А-ха — отговорих аз съвсем искрено.

По-близо, още по-близо…

Ето!

Олюлях се, когато търсеният обект се озова в ръцете ми, тъй като го сграбчих неудобно. Единият му край тупна на земята. Прихванах някъде около средата, вдигнах го бързо и тръгнах с него обратно към отвора на пещерата.

Когато достигнах до един почти отвесен участък, малко под мястото, на което бях оставил Люк, подпрях обекта на стената и се изкачих бързо до горе. После го издърпах и го довлякох до отвора.

— Откъде успя да измъкнеш тази стълба? — попита Люк.

— Намерих я — казах аз.

— Онова петно боя като че ли е съвсем прясно.

— Ами сигурно някой я е загубил наскоро.

Започнах да спускам стълбата през отвора. Когато долният й край достигна пода на пещерата, все още разполагах с аванс от близо два метра. Наместих я, за да е по-стабилна.

— Ще тръгна първи — казах аз, — но ще се движа съвсем близо до теб.

— Ще занесеш ли първо тоягата и меча ми долу?

— Дадено.

Направих го. Когато отново се изкачих догоре, Люк вече се бе хванал за стълбата и се канеше да стъпи на нея.

— Ще ме научиш някой път на тоя номер, нали? — каза той и тръгна след мен, дишайки тежко.

— Не разбирам за какво говориш — отвърнах му аз.

Люк слизаше бавно, като спираше на всяко стъпало, за да си почине. Веднага щом стигнахме до пода на пещерата, той се просна на него и притисна гърдите си с ръка. Беше доста зачервен и задъхан. Малко след това се поизправи и облегна гръб на стената.

— Добре ли си? — попитах аз.

Люк кимна.

— Ще се оправя — каза той, — само няколко минути. Да те наръгат така не е шега работа.

— Искаш ли одеяло?

— Не, благодаря.

— Добре, ти си почивай, а аз ще хвърля един поглед на продуктите. Искаш ли да ти донеса нещо?

— Малко вода — каза той.

Продуктите още ги биваше, а спалният чувал беше там, където го бях оставил. Напълних вода за Люк и докато се връщах обратно, споменът за ситуацията, в която ролите ни бяха разменени, ме накара да се усмихна иронично.

— Никакви проблеми — казах на Люк. — Все още има достатъчно от всичко.

— Не си успял да изпиеш виното, нали? — попита той, между две глътки.

— Не.

— Слава богу.

— Сега да чуем тази толкова важна за Амбър информация — казах аз. — Все още ли смяташ да я споделиш с мен?

Люк се усмихна.

— Още не.

— Доколкото си спомням, уговорката ни беше такава.

— Не успях да ти разкажа цялата история.

Поклатих глава.

— Добре де, така беше. Разкажи ми останалата част.

— Трябва да се възстановя, за да превзема Владението и да освободя майка си…

Кимнах.

— Ще ти кажа всичко, както ти обещах, но след като я спася.

— Я чакай малко! Не искаш ли твърде много?!

— Не и в замяна на това, което знам.

— И очакваш от мен да купя котка в чувал?

— Да, нещо такова. Но повярвай ми, рискът си струва.

— Ами ако докато се наканиш, стане твърде късно?

— Няма, пресметнал съм всичко. Ще са ми необходими само два-три дни амбърско време, за да се възстановя. Събитията едва ли ще се развият чак толкова бързо.

— Люк, цялата работа започва да намирисва.

— Проблемът си е твой. Не мога да издам току-тъй нещо толкова важно на враговете си.

Люк въздъхна.

— Не е изключено с тази информация да успея да откупя живота си.

— Да не си намислил да се откажеш от отмъщението?

— Не знам. Мислих доста по въпроса и ако въобще реша да направя нещо подобно, то това ще е най-подходящата първа стъпка.

— А ако не се откажеш, това би те извадило от играта, така ли?

— Ще го преживея. Така задачата ми ще стане по-трудна, но не и неизпълнима.

— Не знам — казах аз. — Ако се разчуе, че съм те пуснал, без да получа нищо особено в замяна, здравата ще ми припари под задника.

— Аз няма да кажа на никого.

— Ами Винта?

— Нали тя все повтаря, че главната й цел е да те предпази. Освен това, ако се върнеш, няма да я завариш там. Или по-скоро ще завариш истинската Винта.

— Защо си толкова сигурен?

— Тя сигурно е хукнала вече да те търси.

— Знаеш ли коя е всъщност?

— Не, не знам. Някой път ще ти помогна да се сетиш.

— Защо не сега?

— Защото трябва първо да се наспя. Болката пак започна да се усилва.

— Нека първо да уточним още веднъж условията. Какво смяташ да направиш, как смяташ да го направиш и какво ми обещаваш?

Люк се прозина.

— Ще остана тук, докато се възстановя. Когато бъда отново в състояние да нападна Владението, ще се свържа с теб. Което ми напомня, че Картите ми са все още в теб.

— Знам. Продължавай. Как смяташ да превземеш крепостта?

— И това ще ти кажа, като му дойде времето. Все още мисля върху плана си. Между другото, ти също би могъл да ми помогнеш. Един магьосник в повече никога не е излишен. Веднага щом влезем в крепостта и освободим майка ми, аз ще ти кажа това, което ти обещах, и ти ще можеш спокойно да се прибереш с наученото в Амбър.

— Ами ако загубиш битката? — попитах аз.

Люк отмести погледа си от мен.

— Предполагам, че това също не е изключено — съгласи се той накрая. — Добре, какво ще кажеш за това — ще ти напиша всичко на лист хартия и ще ти го дам чрез Картите, или пък ще ти го пратя по някого. Всичко това преди да започне атаката на крепостта. И да загубя, пак ще съм си изплатил дълга към теб.

Той ми протегна здравата си ръка и аз я стиснах.

— Съгласен — казах.

— Тогава ми върни моите Карти и аз ще се свържа с теб, щом се изправя отново на крака.

Отначало се поколебах, но после измъкнах солидно наедрялата колода от джоба си. Отделих своите Карти и няколко от неговите и му подадох останалите.

— Ами другите ми Карти?

— Ще ги разгледам, преди да ти ги върна.

Той леко повдигна рамене.

— Винаги бих могъл да нарисувам още. Но ми върни Картата на майка ми.

— Ето.

Той пое картата и след това каза:

— Не знам какво точно си намислил, но ще те посъветвам нещо. Не се захващай с Далт. Той не си пада симпатяга, дори когато е в добро разположение на духа, а точно сега е превъртял съвсем. Стой настрана от него.

Аз кимнах и се изправих.

— Тръгваш ли? — попита Люк.

— Да.

— Остави ми стълбата.

— Подарявам ти я.

— Какво ще им кажеш, когато се върнеш в Амбър?

— Нищо, поне засега — казах аз. — А-а, искаш ли да ти донеса малко храна, преди да тръгна? Ще ти спестя една излишна разходка.

— Да, може. Идеята ти е добра. Донеси и една бутилка вино.

Донесох му цял куп провизии и след това довлякох дори спалния чувал.

Тръгнах нагоре по стълбата, но спрях след няколко стъпала.

— Май не си съвсем наясно с това, което правиш — казах аз.

Люк се усмихна.

— Не бъди чак толкова сигурен.

Когато излязох навън, се загледах в големия камък, с който Люк бе затворил входа на пещерата предишния път. Отначало си мислех да му върна жеста. Можех да преценя кога точно да дойда отново, за да го заваря напълно възстановен. Така щях да съм сигурен, че няма да духне нанякъде. Въпреки това се отказах. Не само защото аз единствен знаех, че Люк е тук и ако нещо се случеше с мен, той също щеше да се прости с живота си. По-скоро исках да може да се свърже с мен веднага, щом се почувства добре. В общи линии, това бяха основните ми доводи.

Въпреки това отидох до камъка и го бутнах по-близо до отвора.

— Мърл! Какво правиш? — долетя отдолу.

— Чеша се зад ушите — му отвърнах аз.

— Хей! Не го прави…

Засмях се и отново бутнах леко камъка.

— Мърл!

— За в случай, че завали — казах аз. — Но това чудо е прекалено тежко. Добре, отказвам се. Успокой се.

Обърнах се и тръгнах надолу. Лекият прилив на адреналин сигурно щеше да му се отрази добре.

Глава 8

След като слязох долу, отидох до мястото, на което се бях сдобил със стълбата, тъй като беше закътано от няколко страни.

Взех една от белите карти. Нямах време за губене. Но когато измъкнах молива от джоба си, открих, че се е счупил. Измъкнах меча, дълъг приблизително колкото ръката ми, от ножницата и сложих началото на нова глава в историята на хладните оръжия. Предполагам, че никой преди мен не се е опитвал да остри молив с меч.

Около минута по-късно Картата вече лежеше на един плосък камък пред мен, а аз бях нанесъл първите щрихи от скицата на моята стая в Арбор. Енергията на Логрус пулсираше в ръцете ми. Налагаше се да работя бавно, за да успея да уловя в рисунката си и атмосферата на мястото. След като я завърших, се отдръпнах леко. Наистина беше готова, точно такава, каквато трябваше да бъде. Отворих съзнанието си и се съсредоточих върху своето творение. Накрая то се превърна в реалност. След това просто стъпих в стаята. Чак тогава се сетих, че бях забравил да попитам Люк още нещо, но вече беше твърде късно.

Погледнах през прозореца и забелязах, че сенките на дърветата са се проточили на изток. Очевидно бях отсъствал през по-голямата част от деня.

Обърнах се и видях, че върху оправеното сега легло е поставена бележка, затисната с края на възглавницата. Отидох до там и я взех, като преди това прибрах синьото копче, което бе оставено върху нея.

Беше написана на английски.

ПРИБЕРИ КОПЧЕТО НА СИГУРНО МЯСТО, ДОКАТО ТИ ПОТРЯБВА ОТНОВО. НА ТВОЕ МЯСТО НЕ БИХ ГО РАЗНАСЯЛА БЕЗ ПРИЧИНА. НАДЯВАМ СЕ, ЧЕ ПОСТЪПИ ПРАВИЛНО. ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ МНОГО СКОРО ЩЕ РАЗБЕРА ДАЛИ Е ТАКА. ДО СКОРО.

Липсваше подпис.

Къде да го намеря това сигурно място? Така или иначе не можех да оставя копчето тук. Затова го загънах в бележката и го прибрах в джоба си. После взех наметалото си от дрешника и го метнах през рамо.

Излязох от стаята. Бравата беше разбита, затова оставих вратата широко отворена. В коридора спрях за малко и се заслушах. Наоколо не се чуваха нито гласове, нито нечии стъпки.

Отидох до стълбите и тръгнах надолу. Забелязах я едва когато почти бях слязъл. Беше застанала неподвижно до един от прозорците вдясно от мен. На една малка масичка до нея бе оставен поднос с хляб, сирене и бутилка с чаша.

— Мерлин! — каза тя изведнъж и понечи да стане. — Слугите ми казаха, че сте тук, но когато ви потърсих, не можах да ви открия.

— Извикаха ме спешно — казах аз. После слязох по последното стъпало и тръгнах към нея. — Как се чувствате?

— Добре, а вие… Какво всъщност знаете за мен? — попита тя.

— Вие вероятно не си спомняте нищо от случилото се през последните няколко дни — отбелязах аз.

— Прав сте — каза тя. — Няма ли да седнете?

После ми посочи един стол от другата страна на масичката.

— Подкрепете се. — Тя кимна към подноса. — Нека ви налея малко вино.

— Благодаря — казах аз. Виното беше бяло. Тя стана и отиде до един шкаф в другия край на стаята. После се върна при масичката, наля ми конска доза от „Пикнята на Бейл“ и остави чашата близо до мен. Реших, че сигурно пазят доброто вино за себе си.

— Какво можете да ми разкажете за това бяло петно в паметта ми? — попита тя. — Знам само, че бях в Амбър, а после изведнъж се озовах тук без спомени от изминалите дни.

— Да-а — казах аз и си взех една бисквита с парченце сирене. — Кога приблизително дойдохте отново на себе си?

— Ами, тази сутрин.

— Не се притеснявайте — казах й аз. — Нови пристъпи няма да има.

— Но какво е това?

— Нещо като местен феномен — обясних аз и опитах виното.

— Прилича ми повече на магия, отколкото на настинка.

— Предполагам, че в известна степен сте права — съгласих се аз. — Човек никога не знае какво ще долети тук от някоя Сянка. Но почти всички, които са преживели нещо подобно, вече се чувстват добре.

Тя смръщи вежди.

— Много странно.

Взех си още няколко бисквити и отпих отново от чашата. Наистина бяха нарочили доброто вино за вътрешна консумация.

— Наистина няма за какво да се тревожите.

Тя се усмихна и кимна.

— Вярвам ви. А вие как се озовахте тук?

— Спрях, за да си почина на път за Амбър — казах аз. — Всъщност можете ли да ми заемете един от конете си?

— Разбира се — отвърна ми тя. — Кога смятате да тръгнете?

— Веднага, щом получа коня — казах аз.

Тя се изправи.

— Не знаех, че бързате толкова. Веднага ще ви заведа до конюшните.

— Благодаря.

Грабнах още две бисквити и парче сирене и допих виното си.

Зачудих се къде ли се носи сега синята мъгла.

Избрах си един добър кон и го оседлах. Тя ми каза, че после мога да го оставя в конюшнята на градската им къща. Облякох наметалото и после притиснах ръцете й между дланите си.

— Благодаря ви за гостоприемството, макар да нямате спомени за него.

— Не се сбогувайте още тук — каза тя. — Минете покрай кухненската врата до терасата. Ще ви дам бутилка с вода и храна за пътуването. Не сме успели да завържем някаква главозамайваща връзка през последните дни, нали?

— Ще мълча до гроб. Като истински джентълмен — казах аз.

Винта се усмихна и ме перна по рамото.

— Защо не ме посетите някой път в Амбър — каза тя — за да освежите паметта ми?

Взех още комплект пътни чанти, които вървяха със седлото, торба със зоб за Дим — така се казваше конят — и един по-дълъг ремък за връзване. После се метнах на коня и го подкарах бавно след Винта, ескортиран от няколко кучета. Заобиколих къщата и щом се изравних с кухнята, слязох от седлото. Огледах отново терасата и си помислих, че бих искал и аз да имам такава пред къщата си, за да мога да се наслаждавам истински на утринното си кафе. А може би щеше да ми липсва по-скоро нечие присъствие?

Малко след това вратата се отвори и на терасата излезе Винта. Тя ми подаде бутилка и вързоп, които аз наместих в едната от чантите.

— Ще предадете ли на баща ми, че смятам да остана тук още няколко дни? — попита тя. — Кажете му, че ми е било зле, но вече се чувствам напълно възстановена.

— С удоволствие.

— Не знам каква е истинската причина за идването ви тук, но ако става въпрос за политика и интриги, ще е по-добре да ми я спестите.

— Добре — казах аз.

— Една от прислужничките е занесла закуска в леглото на някакъв едър, червенокос мъж, който изглеждал тежко ранен. Сигурно ще е по-добре всички да забравим за това?

— Би могло да се каже.

— Вече е забравено. Но бих искала да чуя скоро цялата история.

— Аз също — отбелязах аз. — Ще видя какво мога да направя по въпроса.

— Е, желая ви приятно пътуване.

— Благодаря ви. И аз се надявам да е приятно.

Стиснах ръката й, после обърнах и се качих на коня.

— Сбогом.

— Ще се видим в Амбър — каза тя.

Заобиколих отново къщата, за да се озова при конюшните. Подминах ги и тръгнах по една пътека, която водеше в нужната посока. Откъм двора се разнесе вой на куче. Миг по-късно солото се превърна в дует. Лекият южен ветрец понесе след мен няколко листа. Исках да се озова по-скоро на пътя — далеч от имението и насаме със себе си. Ценя усамотението, защото то ми позволява да преценя всичко по най-добрия начин, а точно сега разполагах с предостатъчно теми за размисъл.

Поведох коня на североизток. Десетина минути по-късно се озовах на черния път, по който бяхме яздили през предишния ден. Този път тръгнах на запад. Скоро стигнах до кръстопътя с километричния камък, който сочеше, че за да стигна до Амбър, трябва да тръгна направо. Продължих нататък.

По жълтеникавата пръст на пътя, по който бях тръгнал, личаха многобройните следи от колелата на фургони. Следвах контурите на ландшафта, който преминаваше през неразорани поля, чийто граници бяха очертани от ниски каменни огради. От двете страни на пътя от време на време се появяваха по няколко дървета. Конят напредваше с умерена стъпка и скоро мислите ми се завъртяха около събитията от последните няколко дни.

Това, че имах враг, не подлежеше на съмнение. Люк ме бе уверил, че се е отказал от плана си да ме убие и аз бях повече от склонен да му вярвам. Как иначе би дошъл точно при мен в това състояние? Дори Винта бе отбелязала този факт. Той наистина е могъл да стигне и сам до кристалната пещера или до някое друго сигурно място. Освен това, Люк вероятно можеше да освободи майка си и без моята помощ. Може би по-скоро искаше да възстанови добрите си отношения с мен, тъй като бях единствената му връзка с Двора на Амбър, а междувременно съдбата му бе обърнала гръб. Имах чувството, че Люк се стреми към официално признание от страна на Амбър и се кани да използва важната информация, за която бе споменал, едновременно като залог за добра воля и като разменна монета. Едва ли точно аз щях да изиграя решаващата роля в неговия план за Джасра. Не и при условие, че Люк, който явно също бе магьосник, вече познаваше отлично крепостта на Владението и разполагаше с отряд от наемници, които би могъл да преведе дотам от сянката Земя. Знаех също, че ония странни патрони щяха да свършат добра работа не само в Амбър, но и там. Но дори да не беше така — какво би му попречило просто да прехвърли малката си армия чрез Картите? Да не говорим, че дори не му беше нужно да печели битката — можеше просто да се пренесе там, да грабне Джасра и да изчезне. Не, аз определено не му бях необходим независимо от това какви точно бяха плановете му. Най-вероятно просто се бе опитал да привлече вниманието ми, за да ми намекне, че разполага с информация, която е склонен да размени срещу по-снизходително отношение от страна на Амбър.

Освен това си мислех, че сега, когато Кейн е мъртъв и семейната чест на Люк е удовлетворена, той е по-склонен да се откаже от първоначалните си планове. Въпреки това Джасра явно искаше да му попречи да спре дотук. Хрумна ми, че споменатата ценна информация би могла да се окаже начин да бъде неутрализирана Джасра. Така че, ако Люк успееше да ни я пробута тихомълком, това от една страна, щеше да го освободи от властта на майка му и от друга, да подобри отношенията му с Амбър. Интересно! Моят основен проблем сега беше да успея да измисля такова обяснение, което да не ме представи като предател, затова че съм го пуснал да си върви. Печалбата от цялата операция си заслужаваше риска.

Дърветата край пътя се бяха умножили, а и гората вече беше съвсем наблизо. Преминах по едно дървено мостче, сковано над бистър поток, и през следващите няколко минути чувах как водата бълбука зад мен. Отляво се виждаха полета с кафеникава пръст и няколко плевни в далечината, отдясно кола със счупена предна ос…

Ами ако не бях преценил правилно поведението на Люк? Дали все пак нямаше някакъв начин, по който да го притисна и да го накарам да си каже всичко на момента? В главата ми започна да се оформя една нова идея. Не умирах от желание да я реализирам, но не можех и да й обърна гръб. Ключовите думи в случая бяха „риск“ и „бърза реакция“. Въпреки това замисълът безспорно имаше и своите достойнства. Развих го, докъдето можах, и после го зарязах, за да се върна към предишните си мисли.

Да, врагът определено беше реален. И след като това не беше Люк, тогава кой? Джасра очевидно оглавяваше листата на кандидатите. При двете ни предишни срещи тя не бе оставила никакво съмнение относно чувствата, които изпитваше към мен. Убийците, които ми бяха устроила засадата на Алеята на Мъртъвците, спокойно можеха да са нейни пратеници. В такъв случай, поне за известно време, трябваше да съм в безопасност — нали сега тя самата бе пленница във Владението. Естествено не беше изключено да е успяла да насъска още някого, преди да я спипат. Но това щеше да е вече прекалено. Защо да хаби всичките си хора само за мен? Все пак аз бях сравнително дребна фигура на игралното поле, а и четиримата мъже, които вече бе изпратила, се бяха оказали почти достатъчни.

А ако не беше Джасра? Тогава животът ми висеше все така на косъм. Магьосникът със синята маска, за когото предполагах, че е Шару Гарул, бе изпратил по петите ми своето торнадо — доста странна увертюра към последвалия дъжд от цветя. Това естествено ме караше да си мисля, че именно той е бил моят събеседник в онзи тайнствен разговор в апартамента на Флора в Сан Франциско, който завърши по същия начин. Не можех да приема странните му послания по друг начин, освен като доказателство, че той има някакви планове за мен. Какво точно ми беше казал? Нещо за това, че е възможно в бъдеще интересите ни да се пресекат. Сега думите му ми се сториха далеч по-интересни.

Но дали Шару Гарул бе изпратил и убийците? Копчето, което бях измъкнал от него, ме караше да мисля, че е запознат с тайните свойства на синия кристал, който ги бе довел при мен. Но останалата част нещо не се връзваше. Най-малко заради това, че интересите ни още не се бяха пресекли. А и подобен замисъл не пасваше на стила на един потаен майстор на фойерверките от цветя с власт над природните стихии. Което, разбира се, можеше да се окаже поредната ми смъртоносна заблуда, предизвикана от желанието да срещна достоен противник в предстоящия магьоснически дуел.

Голите полета отстъпиха пред пущинака и накрая се озовах в началото на гората. Здрачът вече бе проникнал в нейното окичено с пожълтели листа владение. Тази гора не беше толкова гъста и древна като Ардън. От мястото, на което бях застанал, успях да забележа няколко оголени места в горната й част. Загърнах се по-плътно в наметалото и навлязох сред сумрачния й хлад. Пътят продължаваше да е широк и добре отъпкан. Ако и нататък беше все така, преходът нямаше да е особено труден. А аз не бързах. Разполагах с богата колекция от проблеми, над които да си блъскам главата…

Как само ми се искаше да науча повече от странното създание, което за известно време се бе разпореждало с тялото на Винта. Каква ли беше нейната истинска същност? Нейната, точно така. Нещо ме караше да си мисля, че природата на това създание е по-скоро женска, отколкото мъжка, въпреки че то бе обитавало вече и телата на двама мъже — Дан Мартинес и Джордж Хансен. Може би причината за това усещане беше вечерта, прекарана с Мег Девлин. Кой знае. Но аз познавах и Гейл приблизително добре, а Дамата от езерото ми се бе сторила съвсем непринудено женствена…

Достатъчно. Дотук по полови въпроси. Имаше далеч по-важни неща, над които да се замисля. Добре де, каквото и да представляваше тя, оставаше въпросът защо ме преследва така настойчиво, твърдейки, че иска да ме предпази? Трогателно, но все пак какъв беше мотивът й?

Освен това имаше още нещо, далеч по-важно от нейната мотивация. На какво се дължаха необичайните й дарби, си беше нейна работа. Големият въпрос беше друг. От какво се опитваше да ме защити? Без съмнение тя имаше съвсем конкретна представа за характера на заплахата, но въпреки това не пожела дори да ми намекне какъв би могъл да е той.

Дали това беше въпросният „враг“? Истинският враг. Противникът на Винта.

Опитах се отново да прехвърля всичко, което знаех за нея, както и догадките, които ми се въртяха из главата.

Като начало, ставаше въпрос за едно странно същество, което понякога приема формата на синя мъгла. То, или по-скоро ТЯ, имаше способността да ме открива сред Сенките. Умееше също да се вселява в чужди тела и да налага пълен контрол над тяхното съзнание. ТЯ бе прекарала няколко години в непосредствена близост до мен, без да успея да я забележа. Първото й превъплъщение, за което се сещах, беше бившата приятелка на Люк — Гейл.

Защо точно Гейл? Защо е искала да бъде по-близо до Люк, след като твърдеше, че си е поставила за цел да предпази именно мен? Можеше спокойно да окупира тялото на някоя от моите приятелки. Това на Джулия, например. Но не, тя бе избрала Гейл. Дали защото бе искала да държи Люк под око? Но нали въпреки това той бе успял да организира няколко покушения срещу мен? Ами Джасра? Винта призна, че е знаела кой стои зад последните априлски изненади? Защо тогава просто не бе отстранила и двамата? Могла е да завладее тялото на Люк, да му заповяда да застане пред някоя кола, след това да се изпари от тленните му останки и да се заеме с Джасра. Явно смъртта на обладаното тяло не беше проблем за нея. Аз лично бях присъствал на две подобни събития.

Едно от възможните обяснения беше, че тя е знаела, че всички покушения са обречени на провал. Дали е могла да предотврати по някакъв начин избухването на бомбата, която получих по пощата? Или пък да предизвика ония предчувствия, които ме събудиха, преди газта от печката да успее да ме задуши? Както и да направи по нещо във всеки от останалите случаи? И все пак премахването на източника на проблема би било доста по-лесно решение. Нали все пак бе заповядала на слугата да убие последния от нападателите през онази нощ на „Алеята на Мъртъвците“? Тя явно не се колебаеше да прибегне и до това средство, стига да се наложи.

Тогава?

В съзнанието ми тутакси изникнаха две нови възможности. Първата — тя вероятно е харесвала Люк и затова е открила начин да неутрализира опитите му, без да го убива. Веднага обаче се сетих за превъплъщението й в ролята на Дан Мартинес и тази възможност отпадна. Куршумите, които бе изстреляла по Люк онази вечер в Санта Фе, си бяха съвсем истински. Добре де, имаше и друг вариант. Люк не е представлявал чак толкова сериозна опасност за мен, особено след като се е отказал от покушенията, тя го е харесвала, уверила се е, че двамата сме се сприятелили и затова му е подарила живота. В Ню Мексико се бе случило нещо, което я е накарало да промени решението си. Какво точно, нямах, никаква представа. След това ме бе последвала до Ню Йорк и на бърза ръка се бе възползвала от телата на Джордж Хансен и Мег Девлин. По това време Люк вече беше в неизвестност, след като изчезна онази вечер. Той не можеше да ми навреди в този момент й затова тя бе посветила тази кратка пауза на опитите да се свърже с мен. Дали е имало още нещо, което я е карало да бърза толкова? Истинската заплаха, може би?

Отново напрегнах мозъка си, но не успях да се досетя каква би могла да бъде тази заплаха. Дали не се бях отплеснал в съвсем грешна посока?

Едно беше сигурно — тя определено не бе вездесъща. Причината да ме отведе в Арбор беше не само да ме предпази от надвисналата опасност, но и да получи от мен нужната й информация. А някои от нещата, които искаше да научи, бяха също тъй интересни, както и тези, които вече знаеше.

Разрових отново спомените си. Кой беше първият въпрос, който ми бе задала?

В съзнанието ми тутакси изплува къщата на Бил Рот, където бях чул този въпрос на няколко пъти. Отначало, уж между другото, ми го бе задал Джордж Хансен. Аз го излъгах. Гласът по телефона прояви аналогичен интерес, но информацията му бе отказана. Накрая Мег Девлин ме попита в спалнята на апартамента си за същото — как се казва майка ми? — и единствена успя да се добере до верния отговор.

След като й казах, че майка ми се казва Дара, тя най-после реши да се разприказва. И първото нещо, за което ме предупреди, бе Люк. Тогава ми стори, че е склонна да сподели с мен още някои подробности, но неочакваното завръщане на съпруга провали всичко.

И накъде водеше всичко това? Според мен — към Царството на Хаоса, макар тя да не го бе споменала нито веднъж.

Имах чувството, че вече разполагам с верния отговор, но той няма да се появи преди да съм си задал правилния въпрос.

Достатъчно. Нямаше защо да продължавам повече в тази посока. Това, че тя знаеше за връзката ми с Царството на Хаоса, не ми подсказваше нищо ново. Роднинските ми връзки с кралското семейство на Амбър също не бяха тайна за нея, но този факт засега също не водеше наникъде.

Затова можех да изоставя засега тази линия на размисъл и да се върна към нея по-късно. Предстоеше ми да помисля над куп други неща. При следващата ни среща поне щях да разполагам със солиден запас от нови въпроси.

Хрумна ми още нещо. Ако тя наистина бе успяла да ме предпази, то го бе направила доста дискретно. Бях научил от нея за доста неща, които ми се струваха верни, но все пак нямаше начин да проверя дали те отговарят на истината. Още от тайнственото телефонно обаждане в къщата на Бил, та чак до вечерта, когато бе премахнала единствения ми реален източник на информация, тя успяваше по-скоро да ми попречи, отколкото да ми помогне. И сега най-вероятно щеше да ми натресе помощта си пак в най-неудачния момент.

Затова, вместо да се заема със съчиняването на встъпителната си реч пред Рандъм, аз прекарах близо час, размишлявайки над природата на съществото, което можеше да преминава от едно тяло в друго и да окупира съзнанието на неговия собственик. Имаше само няколко начина, по които можеше да бъде постигнато нещо подобно. Припомних си всичко, което знаех за нея, и бързо зачеркнах няколко от тях. Знанията си в тази област дължах на един от чичовците си. Замислих се над същността на силите, които можеха да бъдат използвани за подобен трик. Проследих ги в тяхната цялост — от основополагащата идея до най-недоловимите им аспекти на проявление.

Реших, че няма да е зле да се подготвя.

Заклинанията, основани на грубата сила, макар и ефектни, са всъщност доста тромави и изтощителни за адепта. Да не говорим, че от естетическа гледна точка, те са чиста проба варваризъм.

Извлякох от съзнанието си нужните понятия и след това ги подредих. Сухай сигурно би се изразил още по-пестеливо, но дори в тази насока не бива да се отива твърде далече. Затова се спрях на нещо достатъчно сигурно и едновременно с това пределно изчистено. Прецених още веднъж замисъла си и след това обединих понятията в последователност. Получи се доста дълго заклинание и аз едва ли щях да успея да го сдъвча достатъчно бързо, ако се наложеше да реагирам мигновено. Затова и смятах да го приготвя предварително. Огледах го внимателно и прецених, че три опорни точки би трябвало да се окажат достатъчни, за да удържат целостта му, но четвъртата щеше да го направи непробиваемо.

Призовах Логрус и докоснах с езика си неговата подвижна структура. След това изговорих заклинанието бавно и отчетливо, пропускайки четирите ключови думи, които бях избрал. С изричането на останалите думи дърветата около мен застинаха като мъртви. Заклинанието увисна пред мен като разпъната с карфици пеперуда, изтъкана от цвят и звук, уловена във фината енергийна мрежа на собственото ми видение на Логрус. Тя щеше да оживее, щом я призова, освободена от силата на четирите ключови думи.

Прогоних видението и усетих как езикът ми се отпусна. Сега вече бях подготвен за неприятни изненади.

Спрях, за да пийна вода. Небето бе потъмняло, а около мен отново се чуваха обичайните горски звуци. Замислих се дали Файона е успяла да се свърже с Блийс и какво ли прави сега Бил. После заслушах в потракването на клоните. Изведнъж ми се стори, че някой ме наблюдава. Това не беше хладната тръпка, предхождаща контакта с Картите, а по-скоро усещането за нечий поглед, вперен в мен. Потръпнах. Май бях прекалил с мислите за спотаени навсякъде врагове…

Пуснах дръжката на меча си и продължих нататък. Нощта едва се бе спуснала, а аз все още бях по-близо до имението на Винта, отколкото до Амбър.

С напредването на нощта останах все така нащрек, но не успях да видя или чуя нещо подозрително. Дали не грешах в преценката си за Джасра, Шару и Люк? И дали убийците отново не ме следваха по петите? От време на време дръпвах юздите на коня и спирах, за да се ослушам, но така и не чух нищо необичайно. После мисълта за синьото копче, което носех в джоба си, жегна съзнанието ми. Ами ако то изпълняваше ролята на своеобразен проводник на враждебните мисли на магьосника? Не ми се искаше да го изхвърля, тъй като не бе изключено то да ми свърши добра работа в подходящия момент. Освен това, ако кристалът бе успял вече да се настрои към мен — все пак го носех в себе си от доста време — дори да го зарежех веднага, това нямаше да промени нищо. Реших да скрия копчето на сигурно място, преди да се опитам да се освободя от неговата сила. Но дотогава беше безсмислено да правя с него каквото и да било.

Небето продължи да потъмнява и на него колебливо изгряха няколко звезди. Забавих темпото, макар че пътят продължаваше да е все така удобен, а бледата му повърхност бе все още достатъчно добре осветена. Чух как вдясно от мен изписка бухал и миг по-късно една тъмна сянка, се понесе между клоните на дърветата. Нощта щеше да е много приятна за езда, ако въображението ми престанеше да бълва разни привидения. Обичам миризмите на есенната гора и затова реших, че щом спра да си почина и запаля огън, задължително ще хвърля и няколко изсъхнали листа в пламъците му, за да се насладя на техния несравним аромат.

Въздухът беше хладен и чист. Само потракването на копитата, нашето дишане и вятърът нарушаваха възцарилата се тишина. Подплашихме неволно един елен, който мигом потъна в гората. След него се разнесе отдалечаващото се пропукване на сухи клони. Минахме по малък, здраво скован дървен мост, но на него не заварихме трол, който да ни поиска да си платим. Пътят криволичеше пред нас и скоро започна бавно, но неотстъпно да се изкачва към по-високата част на гората. През плетеницата от клони се виждаха все повече звезди, без нито един облак. Колкото по-нагоре се изкачвахме, толкова по-оголели ставаха широколистните дървета, които постепенно отстъпваха пред иглолистните. Вятърът се усили.

Започнах да спирам по-често, за да може Дим да си почине, за да се ослушам и да хапна от запасите си. Реших да продължа да яздя поне докато луната изгрее. Знаех приблизително кога ще стане това, тъй като бях следил движението й през вечерта, когато слязох до пристанището на Амбър. Ако успеех дотогава да измина заплануваното разстояние, за следващата сутрин щеше да ми остане само един лек преход.

Фракир трепна леко на китката ми. Но, дявол да го вземе, това се е случвало дори след като отнема нечие предимство, когато бързам за някъде с колата. Може би някоя гладна лисица ме бе огледала лакомо, съжалявайки, че не е поне мечка. Въпреки това изчаках по-дълго, отколкото възнамерявах, готов да посрещна евентуалната атака, като опитвах да не издавам опасенията си.

Нищо не се случи, а и не последва ново предупреждение, затова продължих нататък. Върнах се върху мисълта да притисна по някакъв начин Люк, а заедно с него и Джасра. Все още не можеше да се каже, че разполагам с план по въпроса, тъй като ми липсваха доста детайли. Колкото повече се замислях, толкова по-нелепа ми се струваме идеята. Вярно, перспективата да реша по този начин голяма част от проблемите си изглеждаше доста привлекателна. И все пак… После най-неочаквано ми се прииска да поговоря с някой добър адвокат. Зачудих се защо досега не съм нарисувал Карта на Бил Рот. Имах нуждата да обсъдя с някого своята теория. За съжаление вече беше твърде тъмно за рисуване… пък и разговорът не беше чак толкова неотложен. Всъщност просто исках да си поговоря с него, да го запозная с новите подробности и да се възползвам от мнението му на страничен наблюдател.

През следващия час Фракир ме предупреди още няколко пъти. Пътят бе започнал да се спуска леко надолу и скоро се озовахме в по-закътана отсечка, изпълнена с тежкия аромат на борова смола. Продължавах да си мисля за магьосници и водопади от цветя, за Дяволския Чекрък и неговите проблеми, за създанието, което доскоро бе обитавало тялото на Винта. Размишлявах и за много други неща, някои от които бяха останали далече в миналото…

След още доста почивки, когато луната вече надзърташе между клоните, започнах да се оглеждам за място, на което да пренощувам. Спрях при следващия изпречил се на пътя ни поток, за да може Дим да утоли жаждата си. Около четвърт час по-късно зърнах вдясно едно местенце, което изглеждаше обещаващо, затова свърнах от пътя и се отправих натам.

Мястото се оказа не чак толкова подходящо, затова продължих навътре в гората, докато стигнах до една малка поляна, която щеше да свърши работа. Слязох от гърба на Дим и го завързах за близкото дърво, свалих седлото от гърба му, наметнах го с чула и му дадох малко зоб. После разчистих едно малко пространство с меча си, изкопах плитка дупка и наредих в нея сухи съчки. Мързеше ме да се занимавам с огнивото, затова запалих огъня със заклинание и след това хвърлих в него и няколко сухи листа, както бях намислил отпреди.

Седнах върху проснатото си наметало, опрях гръб на дънера на едно средно голямо дърво, изядох един сандвич със сирене и накрая пийнах малко вода. Чак тогава се престраших да си сваля ботушите. Мечът лежеше на земята близо до мен. Мускулите ми започнаха да се отпускат. Миризмата на огъня ми навяваше носталгични мисли. Препекох леко следващия си сандвич.

Останах така замислен още дълго време. После усетих как умората изтиква постепенно, на едва доловими тласъци, обзелото ме напрежение. Отначало бях решил да събера малко дърва за огъня преди да си легна, но скоро прецених, че това не е необходимо. Нощта не беше чак толкова студена.

И все пак… Станах и тръгнах между дърветата. И след като веднъж успях да се размърдам, неусетно направих една дълга разходка наоколо. Е, честно казано, истинската причина да се надигна беше желанието ми да се облекча. Замръзнах на мястото си, когато след известно време нещо проблесна на североизток. Друг лагерен огън? Или пък отражението на луната върху водна повърхност? Факла? Бях успял да мярна светлинката само миг преди да изчезне. И въпреки че се огледах старателно наоколо и дори изминах известно разстояние в същата посока, не можах да я видя отново.

Отказах се. Нямах никакво намерение да прекарам остатъка от нощта, претърсвайки храсталаците, заради някаква зрителна измама. Обърнах се и погледнах към мястото, където бях завързал коня. Малкият огън, който бях запалил, се виждаше едва-едва от това разстояние. Върнах се обратно и отново си легнах. Огънят беше почти загаснал и аз реших да го оставя да догори. Завих се с наметалото си и се заслушах в нежния шепот на вятъра.

Заспах бързо. Не знам колко точно съм спал, но не си спомням да съм сънувал нещо.

Събуди ме неистовото пулсиране на Фракир. Отворих едва забележимо очи, обърнах се настрани, както повечето хора правят в съня си, и дясната ми ръка уж съвсем случайно се озова до дръжката на меча. Продължих да дишам бавно и отмерено. Вятърът се беше засилил и огънят се беше разгорял отново. Не виждах никого пред себе си. Напрегнах слуха си, но чух единствено вятъра и пращенето на огъня.

Щеше да е еднакво глупаво от моя страна да скоча на крака и да заема отбранителна позиция, без да знам откъде идва опасността, както и да остана на мястото си и да осигуря на врага си удобна мишена. От друга страна, неслучайно бях постелил плаща си така, че гърбът ми да е защитен от дебелия дънер на един бор. Щеше да е доста трудно да ме нападнат в гръб, да не говорим, че това трябваше да стане почти безшумно. Затова беше логично да очаквам атаката да дойде от друга посока.

Обърнах се и хвърлих един поглед към Дим, който проявяваше леко безпокойство. Фракир продължи да ми напомня ентусиазирано, че съм загазил, докато накрая не й заповядах да спре.

Дим въртеше уши и движеше главата си насам-натам. Ноздрите му се бяха разширили. Докато го наблюдавах, разбрах, че вниманието му е привлечено от нещо, което се намира вдясно от мен. Конят отстъпваше към далечния край на поляната, а дългият ремък, с който го бях завързал, се виеше след него.

Тогава въпреки шума, който вдигаше Дим, чух как нещо се приближава от дясната ми страна. После движението замря за известно време, но скоро го долових отново. Не бяха стъпки, а по-скоро шум от тяло, което закачаше клоните по пътя си.

Огледах внимателно дърветата и нападалите клони в тази посока и реших да изчакам моят тайнствен гост да се приближи още, преди да предприема нещо. Отказах се от мисълта да призова Логрус или да прибягна към магическа защита, тъй като прецених, че времето, което ми остава, ще се окаже недостатъчно за нещо подобно.

Освен това начинът, по който се държеше Дим, както и това, което бях видял, ме караха да мисля, че моят гост е сам. За пореден път си напомних мислено, че все някога трябва да се запася с няколко прости заклинания за подобни случаи. Проблемът е, че за нещо подобно са необходими няколко дни, в които да бъда оставен на спокойствие, за да успея да подбера внимателно нужните заклинания, да ги подредя в подходящ ред и след това да се упражня в използването им. Но нека не забравяме, че след около седмица те биха започнали да се разпадат. Понякога трайността им е по-голяма, понякога по-малка, в зависимост от това колко енергия е отделена за тях и какъв е магическият климат на Сянката, където ще бъдат използвани. С две думи, цялата дандания е свързана с труд, който е оправдан само при условие, че заклинанията ще влязат в употреба през следващите два-три дни. От друга страна, всеки добър магьосник трябва да разполага по всяко време с по едно заклинание за атака, защита и бягство. Аз по принцип съм си малко мързелив, да не говорим, че съм и доста лекомислен. Никога досега не ми се бе налагало да разчитам на подобен магически набор, а напоследък не разполагах и с нужното време, за да си го подсигуря.

Оставаха ми само няколко секунди, в които можех да използвам Логрус само за едно-единствено нещо — да го призова и след това да се пренеса в неговия обсег. Звучи просто, но на практика това означава да бъда запратен с огромна сила към него, което едва ли щеше да ми се отрази особено здравословно.

Затова реших просто да го оставя да се приближи още малко и след това да го посрещна с моята Фракир и стоманеното острие на меча си.

Вече усещах приближаващото му присъствие, чувах лекото раздвижване на боровите клони. Още няколко стъпки, приятелю… Хайде, само това се иска от теб. Просто се приближи достатъчно…

Той спря. Долових тихото му, равномерно дишане.

След това се разнесе дрезгавият шепот:

— Сигурно вече си ме усетил, магьоснико. Всеки от нас си има своите малки хитринки, а аз знам кой е източникът на твоите.

— Кой си ти? — попитах аз, сграбчих дръжката на меча си, надигнах се леко и направих кълбо напред. Веднага след това се обърнах и насочих острието пред себе си.

— Аз съм твоят враг — бе отговорът. — Онзи, за когото си мислеше, че никога няма да дойде.

Глава 9

Сила.

Помня деня, в който се изкачих на онзи скалист хълм. Файона бе застанала малко над мен и леко вдясно, облечена във виолетова рокля със сребърен колан. Тя държеше сребърно огледало и гледаше надолу, където сред омарата се възправяше огромно дърво. Наоколо се бе възцарила пълна тишина и дори шумовете, предизвикани от леките ни движения, бяха някак приглушени. Най-високите клони на дървото се губеха сред ниско надвисналата мъгла. Светлината, която се процеждаше през нея, очертаваше резките му контури на фона на друго кълбо мъгла, което се издигаше бавно зад него, за да се слее с общата маса. В почвата около дънера се бе врязала една светла, фосфоресцираща линия, която се губеше, криволичейки сред изпаренията. Далече вляво се виждаше малка дъга, която блестеше със същата интензивност. Тя се появяваше и изчезваше с прииждането и отдръпването на бялата стена.

— Какво е това, Файона? — попитах аз. — Защо ме доведе на това място?

— Ти вече си чувал за него — отвърна ми тя. — Затова исках и да го видиш.

Поклатих глава.

— Никога не съм го чувал. Нямам никаква представа къде се намираме.

— Ела — каза тя и тръгна надолу.

Файона не обърна внимание на това, че съм й протегнал ръка, и се спусна бързо и грациозно по склона. Последвах я и скоро се озовахме в подножието на хълма и се приближихме до дървото. Нещо в него ми се стори смътно познато, но не можех да разбера какво точно.

— Твоят баща — каза накрая Фай — сигурно ти е разказал надълго и широко историята на живота си. Не вярвам да е пропуснал тази част.

Спрях за миг, тъй като в главата ми — отначало съвсем бавно — нахлуха спомените.

— Това дърво — прошепнах аз.

— Коруин забил тук тоягата си, след като успял да създаде новия Лабиринт — каза тя. — И тъй като тя била отрязана съвсем наскоро, успяла да пусне корени.

Като че ли усетих как почвата под краката ми потръпна леко.

Файона се обърна с гръб към дървото и нагласи сребърното огледало така, че да вижда цялата картина през дясното си рамо.

— Да — каза тя няколко мига по-късно. После ми подаде огледалото. — Погледни и ти, точно както аз го сторих преди малко.

Взех огледалото, наместих го под подходящ ъгъл и се загледах.

Гледката се различаваше от тази, която се бе разкрила преди малко пред невъоръжения ми взор. Сега вече можех да видя това, което се намираше отвъд дървото и падналата мъгла. Успях да различа по-голямата част от странния Лабиринт, който криволичеше по яркия си път над земята, придвижвайки се на тласъци навътре към своята пределна точка — единственото място, което все още не можех да видя, тъй като бе закрито от неподвижна бяла кула, в която се бяха разгорели ярки, подобни на звезди светлинки.

— Не прилича на Лабиринта в Амбър — казах аз.

— Наистина — отвърна ми Файона. — А прилича ли на Логрус?

— Не съвсем. Логрус непрекъснато се изменя, но въпреки това е някак по-ъгловат. Докато този тук е целият в завои и чупки.

Оглеждах го внимателно още известно време и след това върнах огледалото на Файона.

— Това огледало е обвързано с интересно заклинание — отбелязах аз, тъй като бях успял да доловя и излъчването на сребърния предмет.

— При това доста по-сложно, отколкото предполагаш — каза Файона. — Защото това там далеч не е обикновена мъгла. Виж.

Тя тръгна към началото на Лабиринта, близо до огромното дърво, и понечи сякаш да стъпи върху ярко светещата линия. Още преди кракът й да успее да я докосне, от нея изскочи малък електрически заряд, който изпращя и достигна до обувката на Файона. Тя тутакси дръпна крака си назад.

— Не иска да ме приеме — каза Фай. — Не ми позволява дори да стъпя на него. Опитай ти.

Нещо в погледа й не ми хареса, но въпреки това се приближих към мястото, където беше застанала.

— Защо твоето огледало не може да проникне чак до центъра на Лабиринта? — попитах неочаквано аз.

— Изглежда съпротивлението нараства с приближаването към центъра — отговори Файона. — Но защо, виж това вече не знам.

Поколебах се още известно време.

— Опитвал ли е друг освен теб да премине през него?

— Доведох тук Блийс. Но Лабиринтът отхвърли и него.

— Никой друг ли не е идвал дотук?

— Не, доведох и Рандъм. Но той реши да не опитва. Каза, че не му се занимава с това точно в този момент.

— Може би е постъпил мъдро. Той носеше ли тогава Рубина на Справедливостта?

— Не. Защо?

— Просто ми беше любопитно да разбера.

— Да видим дали ще те приеме.

— Добре.

Вдигнах десния си крак и го спуснах бавно към искрящата линия, но спрях на двайсетина сантиметра от нея.

— Като че ли нещо ме възпира — казах аз.

— Странно. При теб електрическият заряд не се появи.

— Малък аванс може би — отвърнах й аз и спуснах крака с още няколко сантиметра надолу. Накрая въздъхнах и казах:

— Не, няма да мога, Фай.

Забелязах как на лицето й се изписа разочарование.

— Надявах се — каза тя, отстъпвайки, — че още някой, освен Коруин, ще успее да премине по него. Струваше ми се логично това да се окаже неговият син.

— Защо е толкова важно някой да премине по него? Просто защото съществува ли?

— Мисля, че той представлява заплаха — каза Файона. — Затова трябва да бъде проучен — за да разберем как да постъпим с него.

— Заплаха? Защо?

— Според нашите разбирания Амбър и Хаос са двата полюса на битието — каза тя, — чийто центрове са съответно Лабиринтът и Логрус. От незапомнени времена между тях съществува равновесие. Мисля, че този незаконно роден Лабиринт, сътворен от баща ти, би могъл да наруши баланса.

— По какъв начин?

— Между Амбър и Хаос открай време съществува нещо като вълнообразен обмен на информация. Този Лабиринт изглежда предизвиква смущения в обмена.

— Това не е ли като да пуснеш в питието си още една бучка лед? — казах аз. — След известно време повърхността му се успокоява.

Файона поклати глава.

— Тук нещата няма да се уталожат. След неговото създаване броят на Бурите на Сенките рязко се увеличи. Те рушат градивния материал на Сенките, променят самата същност на реалността.

— Не съм съгласен — казах аз. — По същото време е станало едно много по-важно събитие. Първичният Лабиринт в Амбър е бил повреден, но Оберон успял да го възстанови. В резултат на промяната, настъпила в Амбър, от Хаос се плисна вълна, която се разпростря върху всички Сенки и ги засегна. Но Лабиринтът все пак успя да й устои и постепенно нещата се уталожиха. Мисля, че зачестилите напоследък Бури на Сенките са по-скоро резултат от отшумяването на този катаклизъм.

— Доводът ти е добър — каза Фай. — Но да допуснем, че грешиш.

— Не мисля, че е така.

— Мърл, тук присъства някаква сила — огромна сила.

— В това не се съмнявам.

— Ние винаги сме се опитвали да разбираме природата на заобикалящите ни сили, за да можем да ги контролираме. Защото всяка от тях на даден етап може да се превърне в заплаха. Коруин споменавал ли ти е нещо, каквото и да е, за това какво точно представлява този Лабиринт и как бихме могли да го контролираме?

— Не, нищо подобно. Знам само, че го е създал, бързайки да замени стария, тъй като си е мислил, че Оберон не е успял да го възстанови.

— Де да можехме да го открием.

— Нищо ли не се е чуло за него?

— Дропа твърди, че го е видял в Сендс на сянката Земя, която ти също предпочиташ. Баща ти бил в компанията на една красива дама и двамата заедно слушали музикантите в някакво заведение. Дропа им махнал и дори му се сторило, че Коруин го забелязал. Тръгнал веднага към тяхната маса, но когато стигнал до нея, там вече нямало никой.

— Това ли е всичко?

— Това е.

— Не е кой знае какво.

— Знам. Единствен Коруин може да премине по това проклето нещо и ако то наистина се окаже някаква заплаха, някой ден ще си имаме големи неприятности с него.

— Мисля, че се паникьосваш излишно, лелче.

— Дано да си прав, Мърл. Хайде ела, ще те заведа у дома.

Огледах още веднъж мястото, не само за допълнителни детайли, но и за да доловя неговото излъчване, тъй като исках да нарисувам Карта за него. Не казах на никого, че кракът ми в действителност не бе срещнал никаква съпротива, защото стъпиш ли веднъж на Лабиринта или на Логрус, връщане назад няма. Ако не отидеш до самия край, това ще ти струва живота. И колкото и да си падах по загадките, ваканцията ми бе свършила и вече беше време да се връщам в колежа.

Сила.

Бяхме заедно в една гора на границите на Черната Зона — онази част от Сенките, с които Царството на Хаоса поддържа търговски връзки. Бяхме дошли на лов за зинди — рогати, черни, набити и злобни хищници. Аз не съм голям почитател на лова, тъй като мразя да убивам разни същества просто така, без да е абсолютно наложително. Но идеята беше на Джърт и тъй като това вероятно щеше да е последната ми възможност да се помиря с него, преди да отпътувам, приех да се включа в начинанието. Никой от нас не беше чак толкова добър с лъка, а зиндите са доста бързи животни. Затова шансовете нито един от зверовете да не пострада бяха съвсем прилични. Междувременно щях да се възползвам от възможността да поговоря с брат си и евентуално да закърпя нашите сериозно охладнели отношения.

Не след дълго загубихме следата на преследваното животно, седнахме да си починем и поведохме дълъг разговор за стрелбата с лък, за политическите борби в Двора, за Сенките и за времето. Напоследък Джърт се отнасяше доста по-вежливо към мен, което реших да приема като признак на добра воля. Беше си пуснал дълга коса и я сресваше така, че да прикрива липсващото му ляво ухо. Ушите се възстановяват трудно. Никога повече не споменахме за фаталния дуел, нито за спора, който бе довел до него. Скоро пътищата ни щяха да се разделят и аз си мислех, че може би той също желае да приключи тази глава от живота по един сравнително спокоен начин, за да можем и двамата да се връщаме към спомените си за това време с добро чувство. Оказа се, че наполовина съм бил прав.

Когато спряхме, за да обядваме, Джърт ме попита:

— Е, какво е усещането?

— От кое?

— От допира със силата — отговори ми той. — Силата на Логрус — способността да пътуваш през Сенките, да се възползваш от предимствата на висшата магия.

Не исках да обсъждам тази тема, тъй като Джърт вече на три пъти се бе опитвал да премине през Логрус, но и трите пъти се бе отказвал на самия ръб. Вероятно скелетите на неуспелите мераклии, който Сухай пази за нагледен материал, също го бяха постреснали. Бях почти сигурен, че Джърт не подозира, че аз също съм научил за последните му два неуспеха. Реших, че ще е най-добре да омаловажа своето постижение.

— Не се усещам по-различен отпреди — казах аз. — Нали все пак не съм използвал силата на Логрус за нещо истинско. Все още ми е трудно да преценя дали съм се променил.

— Аз също съм намислил да премина скоро през Логрус — каза Джърт. — Ще ми се да обиколя Сенките, може би дори да основа някъде свое собствено кралство. Можеш ли да ми помогнеш със съвет?

Кимнах.

— Не поглеждай назад. Не спирай. Просто продължавай напред.

Той се изсмя.

— Звучат ми като военна команда.

— Има известно сходство.

Джърт отново се изсмя.

— Да вървим да убием някой зинд — каза той.

Същия следобед изгубихме отново следата в един гъсталак, където земята беше покрита с нападали клони. Чухме как зиндът влетя с гръм и трясък в близките храсти, но въпреки това не можехме да определим точно в коя посока е тръгнал. Бях се обърнал с гръб към Джърт и тъкмо оглеждах мястото за някакви следи от звяра, когато Фракир се впи в китката ми и след това падна на земята.

Наведох се, за да я взема, учуден какво ли се е случило, и тогава над главата ми се разнесе звънът на тетива. Когато погледнах отново нагоре, видях, че от дънера на дървото пред мен стърчи стрела. Ако не се бях навел, нейният полет щеше да завърши най-вероятно в гърба ми, съдейки по височината, на която се бе забила.

Обърнах се бързо към Джърт, без да се изправям напълно. Той вече поставяше нова стрела на лъка си.

— Не поглеждай назад. Не спирай. Просто продължавай напред — каза Джърт и се ухили.

Гмурнах се напред в мига, в който той вдигна лъка си. Един добър стрелец сигурно щеше да успее да ме рани смъртоносно. Мисля, че моето движение го стресна и затова Джърт пусна стрелата си твърде рано. Не усетих никаква болка. Беше се забила в свободния край на кожената ми дреха.

Ударих го над коленете. Той се строполи назад и изпусна лъка си. Веднага след това се претърколи встрани и измъкна ловджийския си нож и се опита да ми пререже гърлото с широк страничен удар. Хванах китката му с лявата си ръка, но устремът на неговата атака ме повали на гръб. Задържах ножа далече от себе си и замахнах с десния си юмрук към лицето му, но той блокира удара и заби коляно в слабините ми.

Болката ме накара да отпусна хвата си и върхът на ножа тутакси се озова само на няколко сантиметра от гърлото ми. Все пак успях да се извъртя настрани, за да не отнеса още един удар между краката. Едновременно с това блокирах неговата китка с дясната си ръка, което ми донесе едно солидно порязване. Събрах сили, завъртях цялото си тяло наляво и успях да се претърколя заедно с Джърт, но не и да го задържа, тъй като той вече бе успял да изтръгне ръката си от отслабналия ми хват. Джърт се превъртя встрани от мен и се опита да се изправи отново, но вместо това изкрещя от болка.

Изправих се на колене и го видях да лежи на лявата си страна. Ножът бе останал зад него, заплетен в нападалите по земята клони. Джърт бе сграбчил лицето си с две ръце и издаваше нечленоразделни, животински стонове.

Отидох до него, за да разбера какво се е случило. Фракир бе готова да се впие мигновено в гърлото му, в случай, че това се окаже някакъв трик.

Но не се оказа. Когато се приближих достатъчно видях, че от дясното му око стърчи едно остро парче от паднал клон. По бузата и носа му се стичаше кръв.

— Спри да се въртиш! — казах аз. — Само ще влошиш нещата. Спри, за да го извадя.

— Разкарай си проклетите ръце от мен! — изкрещя той.

След това стисна зъби, на лицето му се изписа страховита гримаса, хвана клона с дясната си ръка и изтегли главата си назад. Отвърнах поглед от него. Джърт изви от болка и припадна.

Скъсах левия ръкав на ризата си и го раздрах на две ленти. Едната навих на тампон, който поставих върху окото, а с другата привързах тампона към главата му. Фракир застина както обикновено около китката ми.

Измъкнах Картата, която щеше да ни отведе у дома и вдигнах тялото на Джърт на ръце. Мама нямаше никак да ми се зарадва.

Сила.

Беше събота. Двамата с Люк карахме сърф цяла сутрин. После се срещнахме с Джулия и Гейл, за да обядваме заедно. След обяда излязохме в открито море със „Звезден прах“ и се разхождахме през целия следобед. Привечер се отправихме към един грил-ресторант в морската градина, където аз купих по няколко бири, докато чакахме да ни донесат вечерята. Наложи ми се да платя пиенето, тъй като малко преди това Люк ме бе победил на канадска борба, с уговорката, че загубилият ще черпи.

Някой от съседната маса каза „ако имах един милион долара, освободени от данъци, бих…“ и Джулия се засмя, тъй като също го бе чула.

— Какво му е смешното? — попитах я аз.

— Това, което му се е приискало — отговори ми тя. — Аз бих предпочела гардероб пълен с тоалети от известни моделиери, плюс подобаващ комплект от бижута. Не би било зле гардеробът да се намира в една красива къща, която пък да е построена на съответното място…

Люк се усмихна.

— Значи просто прескачаме от жаждата за пари към жаждата за власт и сила — каза той.

— Може би — отвърна Джулия. — Нима има някаква разлика?

— С пари се купуват различни неща — каза Люк, — а силата предизвиква събитията. Ако някога ти се наложи да избираш между тях, спри се на силата.

Обичайната лека усмивка на Гейл се бе изпарила и лицето изглеждаше сериозно.

— Не мисля, че силата трябва да се превръща в самоцел — каза тя. — Човек трябва да знае също как да я използва правилно.

Джулия се засмя.

— Какво му е лошото на това да я използваш непрекъснато? — попита тя. — На мен ми се струва забавно.

— Така е до мига, в който се сблъскаш с друга по-голяма сила — каза Люк.

— Е, тогава просто ще ти се наложи да проявиш съобразителност — отбеляза Джулия.

— Не е така — каза Гейл. — Има правила, с които всеки трябва да се съобразява.

Люк се загледа в нея и след това кимна.

— Силата не зависи от морала — каза Джулия.

— Напротив — каза Люк.

— Не съм съгласна.

Люк сви рамене.

— Тя е права — обади се неочаквано Гейл. — В случая става въпрос за дълг, а не за морал.

— Ами ако имаш някакъв дълг — каза Люк, — нещо, което си длъжен да направиш — въпрос на чест, ако щете — той рано или късно се превръща в основа на твоя морал.

Джулия погледна първо Люк, после Гейл и накрая попита:

— Да разбирам ли, че току-що стигнахме до общ извод?

— Не, не мисля, че е така — отвърна й Люк.

Гейл отпи от бирата си.

— Ти говориш за специфичния светоглед на всеки човек, а той би могъл спокойно да е диаметрално противоположен на общоприетия морал.

— Така е — каза Люк.

— Което значи, че всъщност не е морал. Имаш предвид само дълга — уточни Гейл.

— Дългът е все пак и морал — каза Люк.

— Моралът е най-ценното достижение на една цивилизация — каза Гейл.

— Терминът „цивилизация“ не означава нищо сам по себе си — отвърна й Люк. — Това е просто дума, която се свързва с традицията да се живее в градове.

— Добре, ще се поправя — каза Гейл. — Моралът е най-ценното достижение на всяка култура.

— Културните ценности са нещо относително — каза Люк. — Моите културни ценности например ми казват, че съм прав.

— А откъде произхождат тези твои ценности? — попита Гейл, изучавайки го внимателно.

— Нека не надхвърляме философските рамки на спора, а? — каза той.

— Тогава просто да забравим за проблемите на културата — предложи Гейл — и да се съсредоточим върху дълга.

— А какво стана със силата? — попита Джулия.

— Нещата са свързани — отвърнах аз.

Най-неочаквано на лицето на Гейл се изписа объркване. Бяхме водили този спор вече стотици пъти под най-различна форма, но нейното изражение сякаш казваше, че именно този път сме споменали нещо, за което тя не се бе замисляла досега.

— Ако дългът и моралът са две различни неща, тогава кое от тях е по-важно? — бавно попита тя.

— Не са две различни неща — каза Люк.

— Не мисля — каза Джулия. — По-скоро дългът е нещо по-изяснено, нещо, което те кара да си мислиш, че би могъл да създадеш свои собствени морални норми. Аз лично бих предпочела моят дълг — при условие, че имам такъв — да не противоречи на общоприетия морал.

— И аз предпочитам ясно формулираните неща — каза Гейл.

Люк опъна една яка глътка от бирата си и после се оригна леко.

— Мама му стара! — каза той. — Лекциите по философия са чак във вторник. Дошли сме да разпуснем. Мърл, кой ще плати следващите бири?

Опрях левия си лакът на масата и разтворих пръсти.

Докато и двамата се напъвахме, а напрежението нарастваше все повече и повече. Люк каза, стиснал зъби:

— Прав бях, нали?

— Прав беше — казах аз, миг преди да залепя ръката му за масата.

Сила.

Извадих пощата от малката кутия във фоайето на кооперацията и тръгнах по стълбите към моя апартамент. Две сметки, няколко рекламни проспекта и един пакет — експресна пратка, без адрес на подателя.

Затворих вратата зад гърба си, пуснах ключовете в джоба си, оставих куфарчето на близкия стол и тъкмо когато се канех да седна на дивана, телефонът в кухнята иззвъня.

Хвърлих пощата на малката масичка и се отправих към кухнята. Не знам дали взривът, който последва, щеше да успее да ме повали на пода. Не знам, защото веднага щом чух трясъка, който се разнесе зад гърба ми, се хвърлих на пода по свое собствено желание. Ударих главата си в крака на кухненската маса. От очите ми изскочиха искри, но иначе си бях невредим. Което не можеше да се каже за хола ми. Точно когато отново се изправих, телефонът спря да звъни.

Е, сега поне нямаше да ми се наложи да изхвърлям онези рекламни боклуци. Интересно, кой ли ме бе търсил по телефона? Размишлявах над този въпрос още дълго след инцидента.

Понякога си спомнях за онзи първи „инцидент“ — камионът, който ме връхлетя. Тогава успях да мерна само за миг лицето на шофьора. То беше напълно безизразно. Сякаш човекът беше вече мъртъв, хипнотизиран, дрогиран — казано накратко, не на себе си. Всяко от горните определения би му паснало идеално. А може би дори всичките накуп.

После онези среднощни бабаити. Нападнаха ме, без да промълвят нито дума. Когато всичко свърши и аз вече се отдалечавах от мястото, реших все пак да погледна още веднъж назад. Тогава забелязах как една неясна фигура се шмугна във входа на близката къща. Доста разумно от негова страна, си казах тогава, особено като е станал свидетел на подобна сцена. Разбира се, не беше изключено и той да има някакъв пръст в цялата работа. Подвоумих се. Човекът бе стоял твърде далече, за да е успял да ме разгледа достатъчно добре. Но ако се върнех обратно и той се окажеше случаен минувач, това би го направило свидетел. За мен нещата бяха ясни — просто се бях защитил, но кой знае как е изглеждало всичко отстрани. Затова реших да обявя случая за приключен — просто поредният интересен 30-ти април.

Нападението с пушката. Още щом се появих забързан на улицата, отнякъде изтрещяха два изстрела. За щастие и двата куршума не поразиха целта си, а само ме посипаха с парченца от стената на къщата вляво. И всичко това преди да разбера какво става. Трети изстрел не последва, но от отсрещната сграда се чу глухо тупване, последвано от трясък. Прозорецът на третия етаж беше широко отворен.

Хукнах натам. Сградата беше стара кооперация с масивна, заключена в случая врата, през която минах, без дори да почукам. Открих стълбището и се изкачих на един дъх до третия етаж. Когато накрая намерих вратата, реших да опитам да я отворя по изпитания, старомоден метод. Получи се. Вратата просто не беше заключена.

Стъпих встрани и я бутнах с върховете на пръстите си. Апартаментът беше празен. И като че ли необитаем. Дали не бях сгрешил с вратите? Не бях сгрешил. Миг след това забелязах широко отворения прозорец и онова, което лежеше на пода. Влязох и затворих вратата след себе си.

В ъгъла беше захвърлена една строшена на две пушка. От следите по приклада й предположих, че е била тресната с огромна сила в близкия радиатор и след това захвърлена в ъгъла. После видях на пода още нещо: няколко червени капки.

Претърсих бързо неголемия апартамент. Единственият прозорец на малката спалня също беше отворен и аз отидох до него. Той гледаше към пожарно стълбище и аз реших, че няма да е зле да се измъкна именно оттам. Върху потъмнялата метална плоскост на стълбището забелязах още няколко капки кръв, но това беше всичко. Наоколо не се виждаше жива душа.

Сила.

Силата да убиваш. Силата да съхраниш нечий живот. Люк, Джасра, Гейл. Каква беше ролята им в тази игра?

Колкото повече се замислях, толкова по-вероятно ми се струваше точно телефонът да ме е събудил през онази сутрин, когато осъмнах с отвинтени кранчета на газта. Дали наистина той ме бе предупредил за надигащата се опасност? Всеки път, когато се замислех за „инцидентите“, мнението ми неминуемо се променяше. Всеки път поглеждах на тях под различен ъгъл. Ако можеше да се вярва на Люк и Винта, последните няколко пъти за мен не бе съществувала реална опасност, но си мисля, че всеки от тези опити можеше спокойно да постигне целта си. На кого трябваше да съм ядосан повече? На този, който ги бе замислил? Или на моя спасител, който се намесваше винаги в решителния момент? Да не говорим, че не знаех нищо нито за единия, нито за другия. Спомням си, че животът на баща ми също се бе объркал ужасно след онази катастрофа. Точно както в „Миналата година в Мариенбад“. Но неговата история звучеше съвсем простичко в сравнение с това, което ми бе дошло до главата. Той поне в повечето случаи е знаел как трябва да постъпи. Дали пък не бях наследил по бащина линия способността да се забърквам в заплетени ситуации?

Сила.

Спомням си последния урок на моя чичо Сухай. Веднага щом преминах през Логрус, той се зае да ме научи на неща, които не можех да науча преди това. А аз бях решил, че няма какво повече да уча. Вече бях посветен в тайните на Умението. Струваше ми се, че съм изучил всичко необходимо и сега трябва само да усъвършенствам уменията си. Бях започнал да се приготвям за пътуването си до сянката Земя. Тогава една сутрин Сухай прати да ме повикат. Помислих си, че той иска просто да се сбогува с мен и да ми даде няколко приятелски съвета на изпроводяк.

Косата на Сухай е съвсем бяла. Той е леко прегърбен и понякога носи тояга, на която се подпира. Този ден тоягата отново беше с него. Беше облякъл жълтия си кафтан, който бях свикнал да възприемам по-скоро като неговото работно облекло, отколкото като символ на властта му.

— Готов ли си за едно кратко пътуване? — попита ме той.

— Мисля, че няма да е толкова кратко — казах аз, — но вече съм почти готов.

— Не — каза Сухай, — не това пътуване имах предвид.

— О, искаш да отидем някъде още сега ли?

— Ела — каза той.

Аз го последвах и Сенките се разделиха, за да ни направят път. Мракът около нас ставаше все по-наситен, а местата, през които минавахме, все по-безлюдни. Накрая се озовахме съвсем сами върху тъмна, безплодна скала, която се простираше чак до хоризонта. Над нея пръскаше медните си лъчи едно древно, загиващо слънце. Мястото беше сухо и студено. Щом спряхме, аз се огледах, треперейки леко.

Зачаках, за да разбера какво е намислил. Мина доста време, преди Сухай да проговори. Стори ми се, че той сякаш е забравил за мен и единственото нещо, което го интересува, е мъглявият пейзаж наоколо.

— Научих те да намираш своя път сред Сенките — каза Сухай накрая. — Научих те също как да твориш заклинания и как да се възползваш от тях.

Не казах нищо. Твърдението му не предполагаше някакъв отговор.

— Вече знаеш по нещо за пътищата на силата — продължи той. — Нейните корени са в Знака на Хаоса — Логрус, а ти би могъл да я поведеш в различни посоки.

Сухай ме погледна и аз кимнах.

— Чувал съм, че тези, които преминат през Знака на Реда — Лабиринта, се сдобиват със способността да правят сходни неща, но вероятно по различен начин. Не знам дали е така, тъй като не съм адепт на Лабиринта. Съмнявам, че има същество, което би могло да обедини в себе си силата и на двата Знака. Просто искам да знаеш, че има и друг път на силата, сходен с нашия.

— Разбирам — казах аз, тъй като ми се стори, че той очаква да му отговоря.

— И все пак ти разполагаш с още едно умение, което адептите на Лабиринта не познават. Виж!

Сухай подпря тоягата си на близкия камък и вдигна ръце. С последната дума, която бе произнесъл, той ме приканваше не просто да го наблюдавам, а да използвам магическото си зрение, за да проследя неговите действия. Затова призовах своето видение на Логрус и зачаках.

Неговото видение сякаш се бе сляло с моето и двете видения взаимно се допълваха. После видях и едновременно с това почувствах как Сухай съедини ръцете си с две от назъбените силови линии на Логрус, които след това протегна напред към един масивен камък далеч под нас.

— Влез и ти в полето на Логрус — каза той, — но не прави нищо. Просто проследи чрез него това, което ще направя аз. В никакъв случай не се опитвай да се намесиш.

— Разбирам — отговорих.

Протегнах ръце в своето видение и ги задвижих бързо, докато накрая усетих как те се превръщат в част от него.

— Добре — каза Сухай, след като успях да овладея силовите линии, свързани с ръцете ми. — Сега просто ме наблюдавай, на всички нива.

По линиите, които той контролираше, протече импулс, който достигна до големия камък. Това, което последва, определено ме свари неподготвен.

Образът на Логрус потъмня и се превърна в кипящ, мастиленочерен водовъртеж. Тялото ми бе пронизано от усещането за неизмеримата мощ, за всеобемащата разрушителна сила, която заплашваше да ме погълне и да ме пренесе в блажената празнота на абсолютния безпорядък. Едната ми половина искаше точно това, докато другата безмълвно крещеше от ужас. Накрая Сухай овладя феномена, и аз осъзнах как е успял да го постигне, точно както преди това видях как го предизвика.

Камъкът се сля с водовъртежа, присъедини се към него и след това изчезна. Нямаше и следа от експлозия. Просто ме лъхна леденият порив на могъщ вятър и въздухът се изпълни с какофония от звуци. После Сухай разтвори бавно ръце, линиите на врящото петно последваха тяхното движение и постепенно се отдръпнаха от мястото, където допреди малко бе бушувал първичният хаос. На мястото на камъка бе останал само един продълговат черен ров.

Сухай остана неподвижен за известно време и след това каза:

— Бих могъл просто да го освободя и да му позволя да се втурне бясно напред. Мога също да го насоча в определена посока и чак след това да го освободя.

Той не продължи и затова аз попитах:

— Какво би станало тогава? Щеше ли импулсът да продължи напред, докато унищожи всички Сенки?

— Не — отвърна Сухай. — Има фактори, които ще го спрат в определен момент. Колкото по-дълбоко прониква импулсът, толкова по-силно съпротивление му оказва Лабиринта. Неминуемо идва мигът, в който съпротивлението става непреодолимо.

— А ако бе продължил да изпращаш подобни импулси и след това?

— Тогава щях да предизвикам сериозни разрушения.

— А ако бяхме обединили усилията си?

— Разрушения щяха да бъдат още по-големи. Но не това е урокът, който исках да ти дам. Сега в ролята на наблюдател ще вляза аз. Искам ти да го направиш.

Аз поех контрола над Знака на Логрус и описах с разрушителните му линии над него огромен кръг, подобен на черен ров, увиснал във въздуха.

— Сега го освободи — каза Сухай и аз го направих.

Отново се появиха леденият вятър и пронизващите звуци, а небето изчезна от погледа ми, закрито от тъмна стена, която бавно се разрастваше.

— Като че ли ограничаващият фактор все още не може да го спре — отбелязах аз.

Сухай се засмя.

— Така е — каза той. — Ти прекрати импулса навреме, но преди това надхвърли безопасния предел на неговата сила и сега той за известно време ще вилнее неконтролируемо.

— О — казах аз. — И кога съпротивлението, за което спомена, ще успее да го спре?

— Малко след като импулсът унищожи изцяло мястото, на което сега се намираме с теб — отговори ми Сухай.

— Значи той се разпространява във всички посоки, без изключение?

— Да.

— Интересно. А кой е безопасният предел?

— Ще ти покажа. Но ще е най-добре първо да се махнем оттук, защото скоро няма да е останало нищо. Хвани ръката ми.

И той ме поведе към друга Сянка. Там отново призовах Логрус, но този път не позволих на неговия импулс да ми се изплъзне. Сухай следеше внимателно действията ми.

След като всичко приключи, аз се загледах в малкия кратер, който бях издълбал в земята, а Сухай сложи ръка на рамото ми и каза:

— Досега ти знаеше теоретически, че зад твоите заклинания стои истинската сила. Хаосът. Да се влезе в пряк контакт с него е опасно, но не и невъзможно, както сам видя. С това твоето обучение наистина приключи.

Това, което бях видял, не беше просто впечатляващо. То беше величествено. Мисля, че да се предизвиква подобен ефект за щяло и нещяло, е като да използваш ядрен заряд за стрелба по бутилки. Дълго не можех да си представя, че въобще някога ще ми се наложи да използвам този магически прийом, докато накрая Виктор Мелман не успя истински да ме разсърди.

Силата продължава да ме впечатлява, независимо от своя характер, размер или източник. От доста време насам тя се е превърнала в пълноценна част от моя живот, но въпреки това се съмнявам, че някога ще успея да я разбера напълно.

Глава 10

— Крайно време беше — казах аз на създанието, което продължаваше да се крие в мрака.

Звукът, който последва, не беше човешки. Беше нещо като дрезгаво ръмжене. Зачудих се що за звяр се е изправил срещу мен. Бях убеден, че ще последва мигновена атака, но се оказа, че греша. Вместо това ръмженето утихна и създанието проговори отново.

— Наслади се на собствения си страх — прошепна то.

— Ти се наслади на твоя — казах аз, — докато все още можеш.

До мен достигна тежкото му дишане. Пламъците на огъня танцуваха зад гърба ми. Дим бе опънал до скъсване кожения ремък, с който го бях вързал.

— Можех да те убия още докато спеше — бавно каза нещото.

— Глупаво от твоя страна, че не си го направил — казах аз. — Ще ти струва скъпо.

— Искам първо да те огледам, Мерлин — заяви то. — Искам да те видя изненадан. Искам да видя страха ти. Да почувствам болката ти, преди да пролея кръвта ти.

— Да разбирам ли тогава, че мотивите ти са по-скоро лични?

Съществото издаде звук, за който след кратък размисъл реших, че представлява опит на животинско гърло да наподоби човешки кикот.

— Може и така да се каже, магьоснико — отвърна ми то. — Призови своя Знак и ще видиш, че концентрацията ще ти изневери. Познавам източника на твоите сили и ще успея да го възпра, преди да ти е свършил някаква работа.

— Много мило, че ме предупреди.

— Просто исках да ти покажа, че съм наясно с мислите ти. Онова нещо около лявата ти китка също няма да ти помогне.

— Явно нямаш проблеми със зрението.

— В това отношение, никакви.

— И вероятно сега се каниш да обсъдиш с мен философския аспект на своето отмъщение.

— Не, само чакам да се изкушиш и да направиш някоя глупост, която да увеличи удоволствието ми. Сега разполагаш само с физическата си сила, което значи, че си обречен.

— Ами, приятно чакане тогава — казах аз.

Последва шум от придвижване сред клоните и нещо се приближи към мен. Въпреки това все още не можех да различа своя противник. Отстъпих вляво, за да може огънят да освети мрака пред мен. Нещо проблесна. Пламъците се бяха отразили в едно-единствено освирепяло око.

Насочих върха на оръжието си към него. Какво пък, досега не бях срещал същество, което да не се е опитвало да предпази очите си.

— Банзай! — изкрещях и се спуснах към него. Разговорът между нас явно не вървеше, а аз си имах и други грижи в живота.

Съществото се изправи ненадейно с огромна сила и бързина, и също се хвърли напред и встрани от линията на атаката ми. Беше огромен черен вълк с клепнали уши. Звярът се плъзна покрай разсичащия удар на моя меч и мигновено атакува гърлото ми.

Вдигнах лявата си ръка и без много да се мая, я натиках в разтворената му паст. Едновременно с това направих кръгово движение с дръжката на меча си и я стоварих с все сила върху главата на вълка. Ударът го накара да охлаби натиска на челюстите си, но въпреки това не успях да измъкна ръката си. Усетих как зъбите му преминават през ризата и се забиват в плътта ми. Вече бях политнал назад и затова опитах да се завъртя, за да се приземя върху него, макар да осъзнавах, че няма да успея.

Паднах на лявата си страна и опитах да се претърколя, като треснах още веднъж черепа на звяра с върха на дръжката. Тогава най-неочаквано късметът ми за разнообразие реши да проработи. Осъзнах, че сме паднали близо до огъня и сме се засилили право към него. Пуснах меча си и затърсих гърлото на чудовището с дясната си ръка. Докопах го и установих, че безсмислено да опитвам да прекъсна трахеята, тъй като тя беше защитена от солидна плетеница от мускули. Много й здраве, сега бях намислил нещо друго.

Ръката ми се плъзна към долната му челюст и аз впих с все сила пръстите си в мускулите под нея. Заопипвах трескаво земята под себе си с крака, за да намеря някаква опора и след като успях да го сторя, ги изпънах рязко. Вкопчените ни тела изминаха малкото разстояние, което ни делеше от огъня, и аз успях да напъхам главата на чудовището сред пламъците.

В първия миг не се случи нищо особено. От лявата ми ръка продължиха да се стичат няколко кървави струйки. Захапката му беше все така силна и болезнена.

Само секунда по-късно ръката ми беше свободна, тъй като козината по врата и главата на звяра пламна и той се опита отчаяно да се измъкне по-далеч от огъня. Аз бях изритан встрани и докато се изправях на крака, чух как от гърлото на вълка се изтръгна пронизителен вой. Заех отбранителна позиция, но той не ме нападна отново. Вместо това префуча край мен и изчезна в мрака на гората.

Грабнах меча си и се втурнах след него. Нямах време да спирам, за да си обуя ботушите. Вместо това промених леко формата и кожата на ходилата си, за да успеят да ги предпазя от натрошените клони и камъните. Звярът се виждаше чудесно пред мен, тъй като все още не е успял да изгаси пламналата си козина, да не говорим, че можех спокойно да се ориентирам и по почти несекващия му вой. Интересно, след всяко следващо прекъсване, подновеният вой все повече заприличваше на протяжно човешко стенание. Не по-малко интересно беше, че при своето бягство вълкът далеч не демонстрираше бързината и съобразителността, която бях очаквал от него. Чувах го да се спъва в нападалите клони и да се удря в дънерите на дърветата. Малко след това пък ми се стори, че звярът промърмори нещо твърде близко до човешко проклятие. С учудване установих, че вместо да изостана, аз дори съм успял да скъся разстоянието, което ни делеше.

След това изведнъж разбрах накъде се е затичал. Забелязах отново онази бледа светлинка, която бях мярнал преди това. С приближаването ни към нея тя ставаше все по-голяма и по-ярка. Скоро успях да различа и формата й — леко размазан правоъгълник, висок около три метра и широк около метър и половина. Хукнах право към нея, без повече да се ослушвам за своя противник. Сигурен бях, че и той се е запътил натам, затова исках да пристигна първи.

Продължих да тичам. Звярът все още беше пред мен и леко вляво. Козината му беше изгаснала, но той продължаваше да ръмжи и да скимти. Светлината пред нас бе станала още по-ярка и аз успях за пръв път да различа детайлите на пейзажа, който се виждаше през нейните очертания. На фона на мъглив късен следобед видях хълм, по чийто склон се изкачваха многобройни каменни стъпала. На върха на хълма бе построена ниска каменна сграда, до която се стигаше по украсена със знамена алея. Отначало видението беше замъглено, но с всяка следваща крачка ставаше все по-контрастно. От него ме деляха вече не повече от двайсет метра.

Но когато видях вълка да изскача на просеката, от която идваше светлината, осъзнах, че няма да успея да го изпреваря. Въпреки това все още можех да опитам да го спра и да затворя прохода.

Вълкът се впусна стремглаво към мястото, където вероятно се намираше източникът на светлината. Образът бе станал по-ясен от всичко наоколо. Извиках, за да прекъсна контакта, но нищо не се получи. И финалният ми спринт не можа да помогне. Накрая на няколко крачки от себе си видях онова, към което се бяхме устремили и двамата. Твърде късно. Вълкът наведе глава и грабна в зъбите си правоъгълния предмет, без да спре и за миг. После се хвърли напред и изчезна.

Аз спрях, скочих встрани и се претърколих. После продължих да се търкалям.

Усетих силата на безшумната експлозия, последвана от няколко постепенно затихващи вълни. Изчаках проснат на земята, докато всичко утихне, след това станах и намерих меча си, който бях изпуснал при последния скок. Главата ми беше претъпкана от гадни словосъчетания.

Нощта отново изглеждаше съвсем нормално. Звезди по небето, вятър в дърветата. Нямаше нужда да се обръщам, въпреки че го направих, за да се уверя, че от съществото, което бях преследвал само допреди няколко секунди, не бе останала и следа.

Върнах се при Дим и известно време го успокоявах. После си обух ботушите, вдигнах наметалото от земята и затрупах с пръст тлеещия все още огън. Накрая поведох коня към горския път.

Там се качих на седлото и яздих още близо час, докато успях да открия ново място, удобно за лагеруване. Луната бе увиснала над него като медальон от слонова кост.

Остатъкът от нощта премина спокойно. На сутринта ме събудиха първите лъчи на слънцето и песните на птиците, накацали по близките борове. Погрижих се за Дим, закусих набързо с остатъка от провизиите си, приведох се във възможно най-приличен вид и след около половин час бях отново на път.

Утринта беше хладна. Вляво се виждаха няколко купести облака, но небето пред мен беше чисто. Не бързах. Все още не се бях отказал от намерението си да опозная околностите на Амбър. Освен това исках да премисля още няколко детайла насаме. Сега, когато Джасра бе пленена. Люк тежко ранен, а Чък доста зает, основните заплахи срещу Амбър като че ли бяха отпаднали за известно време и можех спокойно да поема глътка въздух. Струваше ми се, че веднага щом доизпипам плана си, щях да бъда в състояние да се справя без чужда помощ с Джасра и Люк. Колкото до Чък, него можех да оставя за по-късно. Последният ни разговор ми бе вдъхнал известна надежда.

С това големите ми грижи се изчерпваха. За останалите неприятни подробности можех да се погрижа и след това. Шару Гарул ми се струваше дребен проблем на фона на всичко останало. Дуелът с него едва ли щеше да ме затрудни кой знае колко, особено ако преди това успеех да си почина на спокойствие. Все пак се налагаше да призная, че нямам ни най-малка представа за какво съм му притрябвал точно аз.

След него идваше ред на съществото, което се бе разпореждало за известно време с тялото на Винта. Не мислех, че то представлява някаква конкретна заплаха за мен, но загадката, свързана с него, не ми позволяваше да се отпусна напълно — нещо, от което се нуждаех повече от всякога. Реших да оставя и този проблем на втора линия.

Предложението на Люк също ме безпокоеше. Имах му доверие и знаех, че ще спази думата си, но въпреки това предчувствах, че ще го направи едва когато стане твърде късно. Тогава въпросната жизненоважна за сигурността на Амбър информация нямаше да струва и пукнат грош. Но да се гадае в случая беше безсмислено. Това нямаше да ми помогне да подбера вярната стратегия. Дали пък това предложение — реално или не — не беше поредният му психологически трик? Под привидно безобидните хитрини на Люк винаги се криеше и още нещо. Беше ми необходимо доста време, за да го разбера, но сега нямаше да го забравя лесно.

Прецених, че засега няма какво толкова да се притеснявам от сините кристали. И без друго смятах да залича всички следи от тяхното излъчване. Все пак трябваше да имам едно наум — за всеки случай. Но на фона на цялата бъркотия постоянната бдителност и без друго се бе превърнала в моя втора природа.

И накрая последният проблем — как да успея да вместя снощното зверче в общата картина?

Очевидно не ставаше въпрос за обикновен вълк, пък и намеренията му бяха повече от недвусмислени. За съжаление, с тези две подробности се изчерпваше всичко, което знаех за него. Кой или какво беше той? Дали разчистваше лични сметки, или пък изпълняваше нечия заповед? Кой го бе изпратил, ако случаят беше такъв? И защо, в края на краищата?

Тромавостта на звяра ме караше да си мисля, че по-скоро става въпрос за човек, който е променил формата си, а не за вълк, надарен по магически път със способността да говори. Повечето от хората, които си мечтаят да се превърнат в ужасяващи чудовища, за да могат след това да разкъсат нечие гърло или дори да погълнат някого, за да се позабавляват, нямат и най-бегла представа за чисто практическата страна на този акт. Когато изведнъж се окажеш четириного, с непривичен за теб център на тежестта и сетива, които са придобили коренно различна степен на чувствителност, скоро осъзнаваш, че движенията ти трудно биха могли да минат за грациозни. Като цяло човекът, претърпял подобна метаморфоза, е далеч по-уязвим, отколкото някой би могъл да предположи, съдейки по новата му външност. В крайна сметка този човек-звяр не би могъл в никакъв случай да се мери с ловкостта и смъртоносната сила на истинското животно. Затова самият аз бих прибягнал до този трик само ако целта ми е просто да сплаша някого.

Това, което истински ме притесняваше, беше начинът, по който звярът се бе появил и след това бе изчезнал, тъй като ставаше въпрос за Врата, отворена чрез Картите. Да се създаде подобна Врата съвсем не е толкова лесно и затова малкото магьосници, които са способни на нещо такова, предпочитат да не го правят, освен ако не е абсолютно наложително. Иначе трикът безспорно е доста ефектен. Тази Врата представлява независим отрязък от друга реалност, пренесен на определено място с помощта на Картите. За да се предизвика този ефект е необходимо огромно количество енергия. Само магьосник с невероятни способности за концентрация би могъл да отвори Врата, която да просъществува повече от петнайсет минути. Точно заради това ме тревожеше не толкова причината за случилото се, колкото самият факт, че някой го бе направил. Такъв подвиг е по силите единствено на посветените в изкуството на Картите. Случаен човек, който се е сдобил по някакъв начин с една или няколко от тях, не би могъл да го направи.

Опитах се да възстановя хода на събитията. Първо е трябвало да ме открие и…

Точно така! Изведнъж се сетих за мъртвите кучета в горичката край Арбор и огромните следи, които бяхме открили около тях. Значи звярът ме беше открил още преди това и известно време само бе наблюдавал отстрани, изчаквайки удобния момент. После бе тръгнал след мен и когато накрая спрях, за да пренощувам в гората, бе решил да нанесе своя удар. Първо подсигурил — сам или с помощта на някого — обратния си път чрез Вратата и след това се приближил, за да ме убие. Засега нямаше как да разбера дали тук е намесена амбицията на Шару Гарул, тайната на Люк или пък мисията на загадъчното безплътно същество. Налагаше се просто да приема, че се е появил поредният висящ въпрос.

Настигнах и подминах колона от фургони, пътуващи за Амбър. После се разминахме с няколко конници, които отиваха в обратната посока. Не познавах нито един от тях, но всички ми махнаха за поздрав. Вляво от мен продължиха да се скупчват облаци, но засега не се очертаваше буря. Денят беше все така студен и слънчев. Пътят се гмурна, след това отново се издигна и така на няколко пъти, но в крайна сметка издиганията се оказаха повече. Спрях при един голям, претъпкан крайпътен хан, обядвах набързо и продължих нататък, без да се помайвам. Пътят вече беше съвсем равен и не след дълго мярнах кацналия на Колвир Амбър да проблясва на слънчевите лъчи.

Движението стана по-натоварено, а слънцето продължи своя път по небето. С настъпването на следобеда продължих да размишлявам над плана си за действие и да гадая за отговорите на някои от по-заплетените въпроси. Скоро тръгнах нагоре по билото и въпреки няколкото завоя, Амбър продължаваше да се вижда през по-голямата част от изкачването.

Не срещнах нито един познат през целия път и в първите часове на късния следобед достигнах до Източната порта, която представлява част от древно укрепление. Оттам стигнах до „Източна Винарска“, където се намира къщата на фамилията Бейл. Поверих Дим на един от конярите на барона и забелязах, че и двамата доста се зарадваха от срещата. После отидох до предната врата и почуках. Един слуга ме уведоми, че баронът не си е вкъщи, а аз се представих и му изрецитирах съобщението на Винта, което той обеща да предаде на господаря си.

След като изпълних даденото обещание, аз спокойно се отправих пеш към двореца. Малко преди да се изкача до края на „Източна Винарска“, долових аромата на прясно сготвена храна и тутакси промених плана си да обядвам чак след като се прибера. Спрях и се огледах за източника на благоуханията. Открих го от дясна страна на малкото площадче в края на улицата. В центъра му се мъдреше шадраван с кацнал върху него меден дракон, покрит с красива зелена патина, който кротко пикаеше в коритото от розов камък. Драконът бе отправил взор към разположена в отсрещната къща гостилница, кръстена „Мазето“. От двете страни на входа бяха разположени на открито десетина масички заобиколени от ниска медна ограда с гнезда за саксии по нея. Пресякох площада. Докато минавах край шадравана, забелязах, че в коритото му са нахвърляни цял куп екзотични монети, между които и един юбилеен американски долар. Минах край масичките, влязох в гостилницата, избрах си място и тъкмо когато се канех да седна на стола, чух някой да ме вика по име.

— Мърл! Насам!

Огледах посетителите край четирите заети маси, но установих, че не познавам нито един от тях. После погледът ми се плъзна още веднъж из салона и чак тогава забелязах, че на ъгловата маса вдясно се е настанил един възрастен господин, който ми се усмихва.

— Бил! — възкликнах аз.

Бил Рот скочи от стола си, по-скоро зарадван, че ме вижда отново, отколкото за да ми засвидетелства почитта си. За малко да не го позная с тия мустаци и наболата брада. Бе обут в кафяви панталони със сребърен кант, подпъхнати във високи кафяви ботуши. Ризата му беше от сребриста материя, украсена с кафяви ширити, а на стола до него бе сгънато черно наметало. Върху наметалото бе положен черен кожен колан с окачен на него меч със средна дължина.

— Станал си стопроцентов местен жител. А като гледам, си успял да смъкнеш и някой друг килограм.

— Така си е — каза той. — Освен това смятам да се пенсионирам тук. Това място е точно по вкуса ми.

Седнахме.

— Поръча ли вече? — попитах го аз.

— Да, но точно в момента виждам келнера — каза Бил. — Ще му махна да вземе и твоята поръчка.

Което и направи. Келнерът дотърча и Бил поръча вместо мен.

— Твоят Тари е станал далеч по-добър — отбелязах аз.

— Доста го упражнявам напоследък — отвърна то.

— Какво прави напоследък?

— Пътувах с Жерар по море до Дейга. После отидох до един от лагерите на Джулиан в Ардън. Посетих и Ребма. Очарователно място. Вземам уроци по фехтовка. Дропа ме развежда из града.

— И най-вече из кръчмите, нали?

— Е, не само. Тук например дойдох, тъй като той притежава половината от заведението и му обещах да го посещавам най-редовно. Мястото си го бива. Кога се върна?

— Току-що — казах аз. — Приготвил съм ти поредната интригуваща история.

— Чудесно. Твоите истории са все заплетени и интересни — отбеляза Бил. — Точно като за хладна есенна привечер. Давай, слушам те.

Разказвах по време на цялата вечеря и още дълго след това. После студът започна да става леко неприятен и се запътихме към двореца. Там най-после успях да завърша разказа си, обгърнат от топлия уют на камината в една от по-малките стаи на източното крило.

Бил поклати глава.

— Ама и на теб не ти е никак скучно — каза той. — Имам един въпрос.

— Казвай.

— Защо не доведе Люк в двореца?

— Вече ти казах защо.

— Не беше достатъчно убедителен. Позволил си му да се откупи срещу някакво мъгляво обещание за информация, отнасяща се до Амбър. А как ще го хванеш отново, за да си я получиш?

— Той въобще не е такъв.

— Той е търговец, Мърл, търговец, който ти е пробутал едно голямо нищо. Това е моето мнение.

— Грешиш, Бил. Аз го познавам.

— Да, от доста време — съгласи се той. — Но доколко? Веднъж вече говорихме за това. Въпросителните около него пак са повече от нещата, с които си наясно.

— Той можеше да отиде и на друго място, а не да дойде точно при мен.

— Ти си част от неговия план, Мърл. Той възнамерява да те използва, за да проникне в Амбър.

— Не мисля така — казах аз. — Не е в неговия стил.

— Аз пък мисля, че той ще използва всичко и всеки, който би могъл да му свърши работа.

Вдигна рамене.

— Аз му вярвам, а ти не. Така стоят нещата.

— Май че да — каза Бил. — И какво ще правиш сега? Ще изчакаш, за да видиш как ще се развият събитията ли?

— Имам план — казах аз. — Това, че му имам доверие, не означава, че не съм се сетил да се презастраховам. Но аз също имам един въпрос към теб.

— Слушам те.

— Ако го доведа тук, а Рандъм прецени, че фактите не са достатъчно ясни и реши да организира разпит, ти би ли поел защитата на Люк?

Очите на Бил се разшириха и той се усмихна.

— Какъв ще е този разпит? — попита той. — Не знам какъв е редът за подобни неща тук.

— Като внук на Оберон — започнах аз — Люк е отговорен пред Кодекса на Рода. И тъй като в момента Рандъм стои начело на нашия род, той ще трябва да прецени дали да забрави за неговото провинение, да назначи дело срещу него или да организира разпит. Този разпит може да бъде чисто формален или пък съвсем сериозен, в зависимост от решението на Рандъм. В библиотеката има книги, в които тези положения са описани. Едно знам със сигурност — всеки би могъл да си наеме защитник при подобни случаи.

— Разбира се, че ще поема делото — каза Бил. — Звучи ми като нещо доста необичайно на фона на досегашната ми практика. И все пак си мисля, че подобна стъпка може и да не бъде приета добре, след цялата работа, която свърших в услуга на Короната.

Допих ябълковото си вино и оставих чашата върху полицата на камината. После се прозинах.

— Трябва да вървя, Бил.

Той кимна.

— Предложението ти е чисто хипотетично, нали?

— Естествено — казах аз. — Да не забравяме, че разпитът може да бъде организиран и в моя чест.

Бил ме погледна внимателно.

— А тази презастраховка, за която спомена… — започна той колебливо — е свързана с някой нов риск, нали?

Аз се усмихнах.

— И сигурно не бих могъл да ти помогна?

— Не, не би могъл.

— Ами, успех тогава.

— Благодаря ти.

— Утре ще се видим ли?

— Привечер, може би…

Отидох до стаята си и си легнах. Трябваше да си почина, преди да се заема с това, което бях намислил. Не си спомням да съм сънувал нещо по въпроса, било то добро или лошо.

Събудих се преди изгрев-слънце. Беше ми приятно да установя, че биологичният ми будилник все още си го бива.

Бих се обърнал с огромно удоволствие на другата страна, за да си доспя, но сега не можех да си позволя този лукс. Предстоеше ми ден, който щеше да е истинско изпитание за способността ми да реагирам без нито секунда закъснение. Затова станах, без да се помайвам, измих се и си облякох чисти дрехи.

След това се насочих към кухнята. Там си приготвих чай, препечени филийки и пържени яйца с чили, лук и малко червен пипер. Хапнах и няколко плода мелка от Снелтърс — нещо, което не бях правил от доста време насам.

Няколко минути по-късно излязох през една от задните врати и се озовах в градината. Навън беше мрачно и влажно, луната никаква не се виждаше, а наоколо се спускаше лека мъгла. Тръгнах по една пътека, която водеше на северозапад. Светът наоколо беше удивително тих. Побързах да приведа мислите си в унисон с него. Днес нещата трябваше да бъдат извършвани едно по едно, в строго определена последователност, което изискваше от мен да настроя съзнанието си по съответен начин. Нямаше да е зле да се захвана с това веднага.

Измъкнах се от градината през една дупка в оградата и продължих напред по пътеката, която вече далеч не беше чак толкова удобна за разходки. През следващите няколко минути тя първо се изкачваше постепенно, после изведнъж сви рязко встрани и почти веднага след това стана доста стръмна. Спрях на една издатина и погледнах назад към тъмния силует на двореца, върху който се различаваха няколко осветени прозореца. Пръснатите по небето перести облачета сега приличаха на звезден прах, на чийто фон Амбър сякаш плуваше сред океана на безвремието. Няколко мига по-късно обърнах отново гръб на двореца и продължих нататък. Предстоеше ми дълъг път.

Едва достигнал хребета на хълма, забелязах как на изток, отвъд гората, която бях прекосил, за миг проблесна една ярка ивица. Малко след това преминах край трите масивни стъпала, възпети в цял куп песни и предания, и се отправих на север. Пътеката се спусна стремглаво надолу, но веднага след завоя на североизток, наклонът стана съвсем приемлив. Когато свърнах отново на северозапад, последва нов стръмен пасаж, после още един по-лесен, след който пътят стана съвсем удобен. Останалият зад гърба ми скат на Колвир препречваше пътя на утринните лъчи, предхождащи изгрева. Небето над и пред мен беше все така изпълнено със звезди, и контурите на всичко наоколо, с изключение на най-близките скали, се губеха в полумрака. Все пак успявах да се ориентирам, тъй като веднъж вече бях минавал по този път.

На около две мили от билото на хълма забавих крачка. Тук някъде трябваше да открия склон с формата на подкова. Когато накрая го забелязах и тръгнах към него, ме обзе някакво странно усещане. Съзнанието ми го отчете напълно механично, тъй като мислите ми течаха в съвсем друга посока.

Навлязох сред каменните стени, които постепенно се издигаха от двете ми страни, открих пътеката и тръгнах по нея. Тя ме поведе първо леко надолу и после свърна към неясните очертания на две дървета, зад които се виждаше силуетът на ниска каменна постройка. Пространството около стените й бе обрасло с най-различни храсти и плевели. Знаех, че почвата, в която те бяха пуснали своите корени, е пренесена тук, за да бъдат засадени различни растения, но след това е била занемарена.

Седнах на една от каменните пейки пред постройката и зачаках слънцето да озари небето. Това беше гробницата на баща ми. Всъщност би трябвало да бъде, тъй като беше построена много отдавна, когато в Амбър са го смятали за мъртъв. Той бе споменал, че след това му е било доста забавно да идва понякога дотук. Сега, разбира се, нещата може би се бяха променили, тъй като не бе изключено моят баща вече наистина да е мъртъв. Затова и не можех да преценя как точно би трябвало да възприемам сега тази гробница. Откъм смешната или откъм тъжната й страна? Установих с учудване, че не бих могъл просто да махна с ръка на подобен въпрос. И все пак не бях дошъл тук на поклонение. Причината се криеше в спокойствието и усамотението, които се надявах да открия на това място, тъй като точно те са най-необходими на един магьосник с моята нагласа, за да успее да подготви нужните за едно важно изпитание заклинания.

А може би грешах? Може би тук ме бе довел фактът, че тази гробница все пак бе белязана с името на Коруин и това ме караше да усещам неговото присъствие. Някога бях пожелал да го опозная. Сега разбирах, че не е изключено това да е всичко, което е останало от него. Изведнъж осъзнах защо бях повярвал на Люк. В Арбор той бе казал нещо много вярно. Ако само узнаех, че Коруин наистина е мъртъв, както и кой точно е виновен за смъртта му, аз бих зарязал всичко останало, за да накарам виновникът да си плати. С кръв. Вярно беше, че не познавам Люк чак толкова добре, но въпреки това можех много лесно да се поставя на негово място и затова се чувствах твърде неловко като негов съдник.

По дяволите. Защо всеки от нас рано или късно е принуден да причини някому болка?

Изправих се. Вече бе станало достатъчно светло, за да мога да виждам какво правя.

Влязох вътре и се приближих до нишата, където бе разположен празният саркофаг. Това беше идеалният сейф, но аз се поколебах за известно време пред него, тъй като ръцете ми трепереха. Странно. Та аз добре знаех, че вътре няма нищо, че е просто един празен каменен сандък с няколко гравюри по него. И все пак ми бяха необходими няколко минути, преди да се престраша да хвана капака и да го повдигна…

Беше празен, естествено, точно като в повечето ми кошмари. Хвърлих вътре синьото копче и отново спуснах капака. Какво пък, ако Шару Гарул си го потърсеше и го откриеше тук, това навярно щеше да го наведе на нужната мисъл — че залогът в играта, с която се е захванал, е собственият му живот.

Излязох отново навън, захвърляйки мрачните си мисли в гробницата. Предстоеше ми да подготвя цял арсенал от заплетени заклинания, тъй като нямах никакво намерение да се озова на мястото, към което се бях запътил, въоръжен само с добри намерения.

Глава 11

Постоях известно време на възвишението над градината, възхищавайки се на есенната окраска на дърветата. Вятърът си играеше с наметалото ми. Дворецът бе окъпан в меката светлина на следобедното слънце. Във въздуха се бе появила лека ледена тръпка. Край мен прошумоляха няколко мъртви листа, носени от вятъра.

И все пак не бях застанал тук, за да се възхищавам на гледката. Наложи ми се да спра, за да отхвърля нечий опит — втори за деня — за контакт чрез Картите. Бях усетил първия, докато все още редях броеницата си от заклинания с помощта на Логрус. Можеше да е Рандъм — раздразнен, че съм минал през двореца, без да му се обадя, за да го запозная с хода на събитията и плана си за действие, или пък Люк — евентуално възстановен и нуждаещ се от помощта ми, за да нападне Владението. Сетих се първо за Люк и Рандъм, тъй като точно тях на всяка цена исках да избегна — просто и двамата нямаше да харесат това, което бях намислил, макар и по различни причини.

Опитът за контакт отслабна постепенно и накрая заглъхна, а аз се спуснах надолу по пътеката, проврях се през оградата и се озовах в градината. Не исках да си хабя силите с някое заклинание, затова се насочих право към една група дръвчета, които щяха да ме прикрият, ако някой случайно се покажеше от прозорците, които гледаха насам. Можех, разбира се, да се пренеса в двореца чрез Картите, но така щях да се озова право в официалната приемна, а нямах никаква представа кого мога да заваря там.

Не че не бях тръгнал в същата посока…

Прибрах се по същия маршрут, по който бях излязъл — през кухнята. Там си направих един солиден сандвич, налях си чаша мляко и продължих нататък. Изкачих задното стълбище на един дъх, прекосих малко по-бавно коридора до покоите си и накрая се вмъкнах в тях, без никой да ме забележи. Там свалих окачения на леглото колан и проверих дали последният ми меч го бива все още за нещо. После изрових един кинжал, който носех със себе си още от Царството на Хаоса. Подари ми го Боркуист — един тамошен поет, средна ръка, затова, че го уредих с щедър покровител. Сложих една от Картите в маншета на левия си ръкав и накрая измих лицето и ръцете си и дори се погрижих за зъбите си. За съжаление нямаше с какво друго да се заема, за да отложа още малко неприятното задължение, което ми предстоеше. Нямаше как — то също беше част от моя план. Изведнъж ме завладя неудържимият копнеж по едно дълго пътешествие с яхта. Е, малко безгрижно излежаване на плажа също щеше да свърши работа…

Излязох от покоите си и тръгнах надолу по стълбището в посоката, от която бях дошъл. Тръгнах по задния коридор към западното крило, като се вслушвах във всеки шум от приближаващи стъпки и във всяка произнесена наблизо дума. Наложи ми се дори да се скрия за малко в един килер, за да избягна срещата с някаква шумна групичка. Бях готов на всичко, за да се промъкна незабелязано. Накрая завих наляво, изминах още няколко метра и изчаках почти цяла минута, преди да се появя в главния коридор, който преминаваше край голямата мраморна трапезария. Наоколо нямаше никой. Чудесно. Тази трапезария се използва само при официални случаи, но откъде можех да знам дали точно днес в Амбър не е някакъв празник.

Влязох вътре и се запътих към мрачния, тесен коридор в задната част на трапезарията, където обикновено има войник на пост. Всички членове на фамилията можеха да влизат свободно тук и войникът бе поставен само за да отбелязва кой е преминал през вратата, която охранява. Сигурно щеше да докладва за мен на началника си, след като го сменяха, но тогава това вече нямаше да има вече никакво значение.

Тод беше нисък, набит мъж с брада. Щом ме видя, той се изпъна като струна, стиснал здраво алебардата, която само допреди миг бе опряна на стената.

— Свободно. Имаш ли много работа днес? — казах аз.

— Честно казано, не, сър.

— Тръгнал съм надолу. Надявам се, че бих могъл да намеря тук някъде фенер. Не познавам много добре това стълбище.

— Има няколко, сър. Проверих ги всичките, още щом застъпих на пост. Ей сега ще ви запаля един.

Ето, че се отваряше възможност да си спестя енергията, нужна за първото заклинание. Сега всяка частичка от нея щеше да ми е необходима…

— Благодаря ти.

Тод отвори вратата към една странична стаичка, където върху малка маса бяха подредени три фенера. Огледа ги внимателно и избра средния. После се върна при мен, запали фенера и ми го подаде.

— Ще се позабавя — казах аз. — Вероятно ще те сменят още преди да съм се върнал.

— Разбира се, сър. Внимавайте като слизате.

— Ще внимавам, можеш да бъдеш сигурен.

Дългата спираловидна стълба се виеше около централната шахта, откъдето проблясваха светлинките на свещите, факлите и фенерите от по-долните нива, които биха пришпорили нечий страх от височина далеч по-успешно от пълния мрак. Шахтата имаше вид на бездна, стотици светли точици. Не виждах под себе си нито под, нито пък някакви стени. С едната си ръка стисках здраво парапета, а другата бях протегнал напред, за да осветявам пътя си с фенера. Наоколо беше доста влажно. Носеше се миризма на мухъл. Да не говорим, че беше и доста студено.

Опитах се за пореден път да разбера колко общо са стъпалата, но както обикновено, изгубих броя им някъде по средата. Нищо, може би следващия път…

Върнах се мислено в онзи далечен ден, когато се бях запътил надолу за пръв път, убеден, че това ще ми струва живота. Фактът, че тогава ми се бе разминало, не ми действаше особено успокояващо. Вероятността да сгафя нещо и след това да се издигна към тавана на подземието под формата на малко бяло облаче, си беше все същата.

Все по-надолу и по-надолу. В главата ми вече се въртяха среднощни мисли, макар навън да беше все още следобед.

От друга страна, Файона бе споменала, че втория път било по-лесно. Малко преди това бе говорила за Лабиринта и сега искрено се надявах да е имала предвид именно него?

Великият Лабиринт на Амбър, Символът на Реда. Равен по сила на Могъщия Логрус — Знака на Хаоса. Напрежението между тях създава всичко значимо на този свят. Опитай си силите с някой от двата Знака, после изгуби контрол над тях и с теб е свършено. За добро или лошо, бях допуснат и от двата полюса. Нямаше друго същество, което да бе постигнало нещо подобно, и макар от една страна, това приятно да гъделичкаше егото ми, от друга, може би точно там бе коренът на всички мои проблеми. Защото, когато обединиш в себе си двата коренно противоположни вселенски принципа, няма начин да не се усетиш разкъсван между тях. Казано накратко, това толкова бляскаво, достойно, метафизично, прекрасно и извисяващо духа достижение, се превръща в крайна сметка в най-сериозния ти проблем. Вярно, че всяка сила си има и своята цена, което пък не означава, че всичко това би трябвало да ми харесва.

Посветените в тайните на Лабиринта и Логрус се сдобиват с най-различни необичайни дарби, между които е и способността да се пътува през Сенките без ограничения. „Сянка“ е термин, който обобщава в себе си всички онези вероятно безбройни вариации на реалността, с които ние посветените се забавляваме…

Още по-надолу. Забавих темпото. Вече се чувствах леко замаян, точно като миналия път. Е, поне след това нямаше да ми се наложи да изкачвам всички тези стъпала…

Когато накрая видях края на стълбата, отново ускорих крачка. Долу имаше маса с дървена пейка и няколко полици. Обикновено до масата има войник на пост, но сега не го мернах наоколо. Може би бе тръгнал, за да направи обиколката си. Вляво имаше няколко килии, в които обикновено заключваха сериозно загазилите политически затворници, който обикновено бавно губеха разсъдъка си в мрака на подземието. Нямах никаква представа дали в момента някой излежава присъдата си тук. Някак си се надявах килиите да са празни. Баща ми бе прекарал известно време тук и от това, което бях чул от него, ми се бе сторило, че изживяването не е никак приятно.

Щом стъпих на пода, спрях и извиках няколко пъти, но в отговор долетя само зловещото ехо на собствения ми глас.

Отидох до полиците и взех в другата си ръка още един фенер с пълен резервоар. Едва ли щеше да ми е излишен, особено ако успеех да се загубя. После тръгнах надясно, тъй като тунелът, който исках да открия, се намираше в тази посока. След като повървях доста, реших все пак да вдигна фенера и да се огледам, тъй като ми се стори, че съм отишъл твърде далече. Наоколо не се виждаше никакъв вход на тунел. Погледнах назад. Постът в края на стълбата все още се виждаше. Продължих напред, разчитайки на спомените, които бях запазил от предишния път.

Изведнъж стъпките ми отекнаха по съвсем различен начин. Изглежда се приближавах към някаква стена, с други думи — към препятствие. Отново вдигнах фенера.

Да. Наситен мрак право пред мен и стена вдясно. Продължих напред.

Светлината от фенера се плъзгаше по грубите каменни стени на подземието и сенките танцуваха неудържимо по тях. После вляво се появи страничен тунел. Подминах го. Доколкото си спомнях, скоро трябваше да стигна и до втори. Ето го…

Третият се оказа малко по-далеч. После дойде ред на четвъртия. Мимоходом се запитах, накъде ли водят. Никой досега не ми бе споменавал за тях. А може би просто никой не знаеше накъде водят? Към чудновати пещери с неописуема красота? Към отдавна забравени складове? Или пък наникъде? Някой ден, когато любопитството ми бъде подплатено със свободно време…

Пети тунел…

И още един.

Трябваше ми седмият поред. Спрях, след като достигнах до него. Всъщност не беше чак толкова далече. Замислих се за другите, които бяха достигали преди мен до тежката, обкована с метал врата. Вдясно от мен, на една забита в стената кука, бе окачен голям ключ. Свалих го оттам, отключих вратата и после го върнах на мястото му, тъй като бях убеден, че войникът ще провери при някоя от обиколките си дали вратата е заключена. За пореден път се зачудих какъв е смисълът въобще да я заключват, щом ключът виси непрекъснато на крачка от нея. Това създаваше впечатлението, че очакваната опасност би могла да дойде по-скоро отвътре. Бях попитал и за това, но никой не можа да отговори на въпроса ми. Традиция, това беше всичко, което знаеха по въпроса. Жерар и Флора ме посъветваха да попитам съответно Рандъм и Файона. Те пък ме насочиха единодушно към Бенедикт, но вече не си спомнях дали бях успял да попитам и него.

Бутнах силно вратата. Никакъв ефект. Оставих фенерите на земята и я бутнах отново, този път още по-силно. Вратата изскърца и потъна бавно навътре. Взех отново фенерите и влязох вътре.

Вратата се затвори сама зад мен, а Фракир — като рожба на Хаоса — запулсира бясно. Сега вече си спомних защо предишния път никой не бе ме посъветвал да взема допълнителен фенер — тлеещите очертания на Лабиринта хвърляха достатъчно светлина наоколо.

Първия фенер оставих близо до края на Лабиринта. После запалих и втория и го занесох до една точка в противоположния край. Сигурното си е сигурно. Сега вече хич не ми пукаше дали светлината, прииждаща от очертанията, ще се окаже достатъчна или не. Проклетото нещо и без друго ми се струваше достатъчно призрачно и страховито.

Отидох до ъгъла, откъдето започваше сложната плетеница от линии и внимателно я огледах. Да накарам Фракир да се укроти беше лесно, но със собствените ми опасения нещата стояха другояче. Образът на Логрус се бе разбунтувал в мен. Чудех се дали Знакът на Хаоса ще реагира по-бурно, ако се опитам да мина отново по него, след като вече носех и Лабиринта в себе си. Безсмислена главоблъсканица…

Опитах да се отпусна. Дишах дълбоко. Затворих за малко очи. Клекнах няколко пъти. Раздвижих раменете си. Нямаше какво да чакам повече…

Отворих очи и стъпих върху Лабиринта. Около крака ми тутакси изскочиха искри. Крачка напред. Още искри. Едва доловимо пращене. Нова крачка. Усетих леко съпротивление при следващата…

И ето ти отново същите усещания — ледената тръпка, лекият шок, преходът между по-леките и по-трудните участъци. Някъде в мен имаше вече готова карта на Лабиринта и аз сякаш следвах указанията й, докато се движех по първата крива. Съпротивлението нарастваше, наоколо хвърчаха искри, косата ми се бе наелектризирала, при всяка следваща стъпка се разнасяше пропукване, тялото ми вибрираше…

Достигнах до първия воал. Сякаш вървях във ветровит тунел. Всяко движение ми струваше огромни усилия. Но аз бях твърдо решен да не спирам и това ми помагаше най-много. Само упорството ми можеше да ме преведе отвъд, макар и бавно. В никакъв случай не биваше да спирам, тъй като усилието да тръгнеш отново е просто ужасно, а на някои места и абсолютно безсмислено. Още няколко мига и щях да премина. После щеше да стане по-лесно. Истинските трудности идваха едва при втория воал…

Завой, после още един…

Преминах. Знаех, че сега следва относително лесен участък. Закрачих напред малко по-уверено. Може би Флора бе права, защото преходът дотук ми се беше видял по-лесен от миналия път. Преминах по една дълга крива, после свих рязко встрани. Искрите достигнаха все още едва до върховете на ботушите ми. Съзнанието ми бе препълнено със спомени за априлските ми премеждия и за политическите борби в Царството на Хаоса, където всеки си пробиваше бавно път нагоре с цената на нескончаеми дуели и убийства. От всичко това ми бе дошло до гуша. Бях приключил с тази част от живота си, бях й обърнал гръб. Вярно, в Хаоса обноските бяха далеч по-изискани, но за сметка на това се проливаше много повече кръв, отколкото в Амбър…

Стиснах зъби. Трудно ми беше да насоча съзнанието си единствено към непосредствената си задача. Припомних си, че това също е част от играта. Още една крачка… Усещам краката си леко изтръпнали… Пропукването на статичните заряди сега ми звучи като гръмотевична буря… Стъпка по стъпка… Първо единият крак, после другият… И пак… Обръщане… Натиск… Измъкваме се със „Звезден прах“, подгонени от есенната буря… Люк е на платната… Вятърът ни преследва като дихание на Дракон… Три нови крачки и съпротивлението нараства…

Вече съм при втория воал… Сякаш изведнъж се озовах зад затънала в калта кола, която трябва да избутам… Цялата ми сила е устремена напред, а резултатът е толкова незабележим. Краката ми сякаш са на път да се вледенят, искрите достигат до кръста ми… Превърнал съм се в синя факла…

Съзнанието ми е болезнено оголено. Дори времето ме заобикаля. От мен е останало само едно безформено и безименно нещо, което се бори с цялото си същество срещу инерцията на изживените дни… Настъпващата промяна е толкова недоловима, че сякаш съм замръзнал навеки насред поредната си крачка… Силите ми се топят неусетно, но волята ми остава незасегната, дори някак се пречиства и удовлетворението от незамиращото движение напред надделява над психическия товар…

Още една крачка и още една и вече съм отвъд, остарял с векове, но все така устремен напред. Вече знам, че ще успея, макар че наближавам Голямата Крива, която е ужасно трудна, дълга и пълна с изненади. И все пак никак не прилича на Логрус. Тук силата е градивна, а не разединяваща…

Вселената се е завъртяла около мен. При всяка следваща крачка аз чезна, за да се появя отново, разпадам се на съставните си части и се превръщам в едно цяло, разпръсвам се и се събирам, умирам и възкръсвам…

Навън. Навътре. Още три нови дъги, после прав участък. Вървя напред. Вие ми се свят и ми се гади. Вир-вода съм. Край на правия участък. Поредица от завои. Вляво. Вдясно. Отново вляво…

Знаех, че вече се приближавам към последния воал, където искрите щяха да ме обградят като в огнена клетка, а краката ми отново щяха да са като залепнали за пода. Все същата тишина и това ужасно усилие…

Но този път се почувствах някак защитен и продължих напред с убеждението, че въпреки всичко ще успея…

Достигнах до самия финал и пред мен остана само една къса дъга. Мисля, че тези последни три стъпки са по-трудни от всичко останало. Сякаш след като те е опознал толкова добре, Лабиринта не иска да те пусне. Тръгнах по дъгата. Глезените ме боляха като след тежко състезание. Още две крачки… Една…

Край. Не мога да помръдна. Дишам тежко и треперя. Спокойствие. Искрите са изчезнали. Не чувам вече пропукването. Ако и това не е в състояние да заличи печата на сините кристали, не знам дали нещо въобще би могло да го стори.

Сега — добре де, след минута — бих могъл да отида навсякъде. От тази точка, в този миг на неограничен прилив на сила, бих могъл да заповядам на Лабиринта да ме прехвърли където и да е. Възможност, от която не бих се отказал за нищо на света, особено при мисълта за изкачването по безкрайната вита стълба. Не, сега съм намислил нещо друго. Минутка само…

Оправих дрехите си, пригладих косата си, проверих оръжията си и скритата в маншета Карта. После изчаках, докато пулсът ми се нормализира.

Люк бе получил раните си по време на битката за Владението на Четирите Свята в двубой със своя доскорошен приятел Далт — наемник и син на Десактрикс. Далт засега не можеше да ме заинтригува почти с нищо, като изключим вероятността наскоро да го е наел новият господар на крепостта. Въпреки времевите разлики, аз бях успял да се свържа с него почти веднага след разпрата с Люк. Което пък означаваше, че мястото, което бях видял по време на контакта, най-вероятно беше самото Владение.

Добре.

Опитах се да извикам в съзнанието си възможно най-точно спомена за стаята, в която бях видял Далт. Оказа се доста повърхностен. Какъв беше минималният обем от информация, с който трябваше да разполагам, за да се пренеса чрез Лабиринта? Спомнях си добре каменната стена, формата на малкия прозорец, частта от износения гоблен, ниската пейка и масата до нея, които се бяха появили след като Далт тръгна към мен, и накрая паяжината в единия ъгъл…

Изчистих контурите на видението си доколкото можах. Пожелах да се озова там. Исках да бъда на това място…

И се озовах там.

Обърнах се бързо, сграбчил дръжката на меча, но в стаята нямаше никой. Измежду мебелите, които не бях успял да видя преди това, имаше легло, гардероб, малка масичка за писане и шкаф. През малкия прозорец проникваше дневна светлина.

Отидох до единствената врата на помещението и останах там няколко минути, като се вслушвах внимателно. От другата страна цареше абсолютна тишина. Открехнах леко вратата. През процепа се виждаше дълъг празен коридор. Побутнах дръжката още веднъж. Вляво коридорът свършваше на няколко метра от мен. Излязох от стаята и затворих вратата след себе си. Замислих се дали да тръгна надолу или надясно. От двете страни на коридора имаше по няколко прозореца. Отидох до най-близкия от тях, вдясно от мен, и погледнах навън.

Видях, че се намирам близо до южния край на правоъгълен двор, заобграден отвсякъде от други сгради, които бяха съединени помежду си. Връзката между тях бе нарушена само в горния десен ъгъл, където се виждаше проход, водещ — както ми се стори — към друг двор, от който се издигаше огромна постройка. На двора се виждаха десетина войници, разположени край различни входове, макар че определено не бяха поставени на пост, тъй като ясно личеше, че са заети с почистването на броните и оръжията си. Двама от тях бяха омотани в бинтове, но останалите изглеждаха в достатъчно добра форма, за да дотърчат мигом, ако някой ги повика.

В другия край на двора забелязах странен отломък, който приличаше на голямо счупено хвърчило и ми се стори доста познат. Реших да тръгна по коридора, защото така вероятно щях да стигна до сградите, които се намираха в далечния край на правоъгълника, и оттам да огледам следващия двор.

Запътих се надясно по коридора, напрегнал слух, за да доловя и най-малкото раздвижване. Докато се приближавах към близкия ъгъл, наоколо продължаваше да е все така тихо. Щом стигнах до него, спрях отново и се ослушвах дълго време.

Отново нищо. Завих зад ъгъла й замръзнах. Мъжът, седнал на перваза на близкия прозорец, също. Той носеше ризница, кожена шапка, кожени панталони и високи ботуши. От дясната му страна бе провесен тежък меч, но войникът държеше в ръката си само кинжал, с който очевидно си чистеше ноктите. Когато извърна глава към мен, той изглеждаше точно толкова учуден, колкото и аз.

— Ти пък кой си? — попита войникът.

Раменете му се стегнаха и той понечи да се отблъсне от перваза, върху който бе кацнал.

Неприятна ситуация и за двама ни. Той очевидно бе поставен тук на пост. Ако бе изпълнявал съвестно задълженията си, неговата бдителност или евентуалният му опит да ме издебне, щяха със сигурност да бъдат отчетени от Фракир или пък доловени от мен. Вместо това, неговият мързел му бе осигурил с идеалното прикритие, а мен бе поставил пред една малка дилема. Сигурен бях, че не мога да скалъпя някоя достатъчно убедителна лъжа. От друга страна, не исках да го нападна и така да вдигна шум. Това доста ограничаваше възможностите ми. Можех да го убия на секундата, при това съвсем безшумно, с една малко, сладко заклинанийце за спиране на сърцето, което вече си бях подготвил. Но животът е нещо твърде ценно за мен, за да си позволя да го похабя, когато това не е абсолютно наложително. И тъй, колкото и да не ми се нравеше мисълта, че ще използвам едно от заклинанията си още на този етап, аз изрекох нужната дума. Тя накара ръката ми да се повдигне в несъзнателен жест, след което усетих мигновения контакт със силите на Логрус. Мъжът затвори очи и облегна гръб на касата на прозореца. Наместих го по-удобно и го оставих там, блажено задрямал. Заклинанието за спиране на сърцето щеше вероятно да ми свърши по-добра работа след известно време.

Коридорът премина в нещо като галерия, която се разрастваше и в двете посоки. И макар наоколо да не се виждаше жива душа, аз си знаех, че ще ми се наложи да прибягна към услугите на следващото заклинание доста по-рано, отколкото ми се искаше. Изговорих ключовата дума на заклинанието за невидимост и светът около мен леко потъмня. Бях се надявал, че ще успея да стигна малко по-напред, преди да ми се наложи да използвам този трик, тъй като неговият ефект щеше да трае само около двайсет минути. И все пак щеше да е глупаво да поемам излишни рискове. Прекосих забързан галерията, която наистина се оказа безлюдна.

За моя утеха от края на галерията се откриваше изглед към следващия двор, чийто размери се оказаха просто гигантски. В неговия център се намираше постройката, която бях мернал преди това. Тя се оказа огромна, солидно строена крепост. Към вътрешността й водеше — доколкото успях да преценя — само един-единствен вход, при това с подобаваща охрана пред него. От другия край на галерията видях още един външен двор, който завършваше с високи, добре укрепени стени.

Огледах се за стълбище, почти убеден, че могъщата постройка от сиви каменни блокове е точно мястото, което трябва да претърся. Нейното магическо излъчване ме караше да потръпвам чак до върховете на пръстите си.

Хукнах по един страничен коридор и скоро се озовах до стълбище, до което бе застанал друг войник. Ако въобще бе усетил нещо, докато преминавах край него, то това сигурно е бил лекият полъх, предизвикан от развятото ми наметало. В долния край на стълбището имаше малък вестибюл, вляво от който започваше друг мрачен коридор. Право срещу стъпалата имаше тежка, обкована с желязо врата, която водеше към вътрешния двор.

Отворих вратата и бързо отскочих встрани, тъй като пазачът, застанал от другата й страна, тутакси се обърна назад, впери поглед във входа и тръгна към мен. Заобиколих го и се насочих към цитаделата. Енергиен център — нали така я беше определил Люк? Излъчването й бе станало още по-осезаемо. Сега не му беше времето да се замислям как да овладея тази сила и да я насоча в желаната посока. За момента ми бяха достатъчни и моите собствени запаси.

Приближих се до стената и свих вляво. Една бърза обиколка щеше да ми свърши добра работа, за да се ориентирам в обстановката. Скоро се убедих, че втори вход към крепостта наистина няма. Нещо повече, най-ниските й прозорци бяха на десетина метра от земята. Цялата стена беше обградена от метална ограда, завършваща с шипове, в пространството между стената и оградата се виждаше дълбок ров. Но това, което ме изненада най-много, не беше защитната полоса на крепостта. В далечния край на стената забелязах още няколко големи „хвърчила“. Две от тях също изглеждаха счупени, но останалите бяха относително добре запазени, които ми помогнаха да се досетя какво всъщност е тяхното предназначение. Въпреки необичайната си форма, те си бяха чиста проба делтапланери. Много ми се щеше да ги огледам по-отблизо, но ефектът от заклинанието за невидимост скоро щеше да отслабне и затова се налагаше да побързам.

Пред затворената порта на оградата бяха застанали двама войници. На няколко крачки зад нея се виждаше подвижен дървен мост, подсилен с метални шини. За двата му горни края бяха закрепени вериги, свързани с механизма на повдигащия скрипец. Зачудих се колко ли тежи мостът.

Вратата на цитаделата беше вдадена на около метър в стената. Размерите й бяха внушителни, а видът й говореше, че и най-здравият таран трудно би могъл да я впечатли.

Приближих се и я огледах портата на оградата. Не забелязах ключалка, имаше само най-обикновено резе. Можех да я отворя, да премина тичешком по моста и да се озова до голямата врата, преди пазачите да са разбрали какво точно става. Все пак не биваше да забравям, че не бе изключено войниците тук да са подготвени за подобни „необичайни проявления“. В такъв случай, те въобще нямаше да се мъчат да ме видят, а просто щяха да се опитат да ме притиснат в нишата. Нещо ми подсказваше обаче, че портата дори не е залостена.

Прецених още веднъж обстановката и си припомних какви заклинания съм си подготвил. После огледах отново двора, за да се убедя, че никой от останалите войници не се е запътил насам…

Пристъпих тихо до пазачите, поставих Фракир на рамото на единия и й заповядах да се справи бързо с него. Три бързи крачки вдясно и другият пазач отнесе един саблен удар от лявата страна на врата. Подхванах го под мишниците, преди да успее да се строполи и да вдигне ненужен шум, и го подпрях на оградата. В това време чух как първият войник се срина с гръм и трясък на земята, впил пръсти в гърлото си. Изтичах до него и освободих Фракир. Хвърлих един бърз поглед към двора и установих, че други двама войници са вперили поглед насам. Проклятие!

Отворих бързо портата, плъзнах се край нея, затворих я след себе си и дръпнах резето. Изтичах по моста и после се обърнах, за да погледна отново назад. Войниците вече бяха тръгнали към портата. Реших да проверя дали един по-стратегически подход към ситуацията ще се окаже по силите ми.

Наведох се и вкопчих пръсти в близкия ръб на моста. Ровът под него беше дълбок около четири метра и почти два пъти по-широк.

Започнах да се изправям. Мостът беше ужасно тежък, но въпреки това проскърца и се отлепи на десетина сантиметра. Задържах го така за няколко мига, колкото да овладея дишането си, и след това опитах отново. Ново проскърцване и още няколко сантиметра. И пак… Дланите ме заболяха от впиването на металния ръб. Имах чувството, че ръцете ми бавно се измъкват от ставите. Накрая успях да изпъна крака и приложих още по-голямо усилие, за да продължа движението си. Замислих се колко ли добри намерения пропадат поради внезапни остри болки в кръста. Мъжете обикновено предпочитат да мълчат по въпроса. Долавях ударите на сърцето с такава сила, сякаш то бе изпълнило гръдния ми кош. Моят ръб се бе отделил на около трийсет сантиметра, но другият край на моста все още се опираше на земята. Напрегнах се отново и тялото ми плувна в пот. Глътка, въздух… Нагоре!

Изтеглих моста на височината на коленете си, а после и над тях. Левият ръб най-после се надигна. Чух гласовете на двама приближаващи мъже. Те викаха възбудено и явно се бяха разбързали насам. Започнах да пристъпвам бавно наляво. Предният ляв ъгъл на моста също се отлепи от земята. Добре. Още няколко стъпки и съседният ъгъл увисна над рова. Парещи тръпки на болка пронизаха ръцете и раменете ми. Продължих да се движа наляво…

Войниците достигнаха оградата и се спряха, за да огледат мъртвите пазачи. Нова точка в моя полза. Все още не бях сигурен дали мостът няма да задере някъде преди да успея да го хвърля. Налагаше се да го изтегля бързо до рова, иначе рискувах да си докарам дископатия за нищо и никакво. Наляво…

Мостът се залюля леко и се наклони надясно. Само още няколко мига и вече нямаше да мога да го задържа. Още малко наляво, наляво… още малко… Войниците бяха прехвърлили вниманието си върху движещия се мост и се опитваха да освободят резето от вътрешната страна на оградата. Чух нови викове и видях как други двама мъже се приближават тичешком. Пръстите ми бяха започнали да поддават окончателно под напора на огромната тежест. Хватът ми щеше да издържи само още няколко мига… Още една стъпка…

Блъснах моста и отскочих назад.

Моят край срещна ръба на рова, но дървената част на моста се разчупи от силата на удара и цялото съоръжение продължи към дъното. Веригите се изопнаха за миг, след това се скъсаха и се стовариха с гръм и трясък в рова заедно с останалата част от моста. Ръцете ми увиснаха, безполезни като дървени протези.

Обърнах се и тръгнах към вратата на цитаделата. Заклинанието за невидимост беше все още в сила и затова едва ли някой щеше да опита наслуки да забие стрела в гърба ми.

Щом достигнах до вратата, мобилизирах цялата си воля, за да успея да повдигна ръцете си до голямата халка, окачена на дясното крило, и да се хвана за нея. Но когато я дръпнах, не последва нищо. Вратата беше залостена. Това, разбира се, беше напълно в реда на нещата, но все пак бях длъжен да опитам. Нямам навика да пилея заклинанията си с лека ръка.

Изговорих нужните думи. Този път те бяха три — заклинанието не беше чак толкова елегантно, но за сметка на това притежаваше огромна сила.

Тялото ми бе разтърсено от мощен импулс и вратата се пръсна на трески, сякаш я бе сритал великански крак, обут в подкован със стомана ботуш. Влязох вътре, без да се помайвам и още щом очите ми привикнаха с полумрака, застинах от изненада. Пред мен се простираше зала с височината на двуетажна сграда. Отляво на отдясно се издигаха стълбища, които водеха към площадка на втория етаж, от която започваше мрачен коридор. Под него, право срещу мен, се виждаше друг коридор, близо до който започваха още две, спускащи се надолу стълбища. Дотук нищо особено.

Истинската атракция, предизвикала изумлението ми, беше изграденият в центъра на залата фонтан от черен мрамор. Оранжево-червени, пламъците се издигаха от отворите в камъка и след това се спускаха към басейна, за да затанцуват там в бяло и жълто. Усещането за непозната сила завладя сетивата ми. Който и да контролираше мощта на това място, той сигурно щеше да е невероятен противник. С малко повече късмет може би щях да успея да преценя доколко му подхожда този епитет.

Замалко да похабя едно от специалните си заклинания, когато в периферното ми зрение попаднаха две фигури, застанали в далечния десен ъгъл на залата. Но те така и не помръднаха. Стояха си там, напълно неподвижни. Статуи, разбира се.

Замислих се дали да тръгна нагоре, надолу или направо. Почти бях решил да се отправя към подземията, воден от мисълта, че пленниците обикновено биват настанени именно там, когато нещо в двете статуи привлече отново вниманието ми. Очите ми почти бяха привикнали с мрака и така успях да забележа, че едната от тях представлява белокос мъж, а другата — тъмнокоса жена. Разтърках очи и погледът ми се проясни. Няколко секунди по-късно осъзнах, че заклинанието за невидимост започва да губи от силата си.

Приближих се към фигурите. Върху протегнатите ръце на мъжа бяха окачени няколко наметала — ето какво ме бе накарало да се обърна. Все пак повдигнах края на тъмната му роба, за да уверя окончателно. Един по-ярък изблик на фонтана освети издълбаното върху десния му крак име — „Риналдо“. Да му се не види и гадното хлапе. Не се наложи да преглеждам втората „статуя“ за особени белези, тъй като това очевидно беше Джасра. Тя също бе протегнала ръцете си напред, сякаш за да се предпази. На дясната й ръка бе окачен дъждобран, а на главата й бе килната под закачлив ъгъл шапката, която вървеше с него. Лицето на магьосницата бе клоунски разкрасено, а отпред върху зелената й блуза бяха заковани два жълти пискюла.

Пламъците зад мен проблеснаха още по-силно и аз се обърнах, за да разбера какво става. Огнените струи на фонтана изригваха вече на близо седемметрова височина. Басейнът преливаше и по полирания под бяха плъзнали ослепителни струи. Едно внушително ручейче се бе устремило право към мен. В този миг някакво хихикане ме накара да погледна нагоре.

На площадката над мен, опрял едната си ръка на парапета и насочил другата към фонтана, стоеше магьосникът с кобалтовосинята маска. Беше облечен в тъмно наметало с качулка, а на ръцете си бе сложил ръкавици. Не бих казал, че се чувствах неподготвен за срещата с него.

Пламъците се изригнаха още по-високо и образуваха огнена кула, която тутакси се люшна към мен. Протегнах ръце встрани и произнесох ключовата дума на най-подходящото от трите защитни заклинания, които си бях подготвил.

Въздухът пред мен потръпна от допира с мощта на Логрус. Почти мигновено се изви вихър, който отпрати пламъците далеч от мен. Коригирах траекторията им така, че да се насочат право към маскирания магьосник. Той махна с ръка и ги отклони отново към фонтана, където те тутакси се усмириха.

Добре. Оттеглих се. Не бях дошъл тук, за да си меря силите с този тип. Целта ми беше да изпреваря Люк и да измъкна пръв Джасра. Успеех ли да я пленя на свой ред, това щеше да блокира безотказно плановете на Люк, каквито и да бяха те.

Вихърът утихна и магьосникът отново се изкикоти. Дали и той използваше заклинания като мен? А може би, след като живееше толкова близо до извора на тази сила, се бе научил да я управлява и да й придава желаната форма, без да се нуждае от посредничеството на думите? В такъв случай запасът му от магически трикове би бил неизчерпаем, което пък означаваше, че пред мен се разкриват всичко на всичко две възможности — да си плюя на петите или да призова унищожителната сила на Логрус и да изпепеля това място заедно с неговия господар. Не, вторият вариант определено отпадаше, тъй като така щях да залича с един замах всички тайни на Владението заедно с истинското име на скрития зад маската магьосник.

Във въздуха пред моя противник се появи бляскаво копие. То сякаш се поколеба за миг и след това се стрелна към мен. Използвах второто си отбранително заклинание и призовах чрез него щит, който отклони копието.

Беше безсмислено да се опитвам да овладея силата, която магьосникът използваше, и така да го бия със собствените му номера. За това се изискваше време, с което в момента не разполагах. Всъщност засега не можех да спечеля дори няколкото мига, от които се нуждаех, за да постигна целта си. Но по всичко изглеждаше, че той няма да ме остави на мира. Рано или късно щяхме да се срещнем отново в двубой, от който никой нямаше да се измъкне току-тъй. Вече бях почти сигурен, че нескопосаното нападение на върколака също е негово дело.

Казано накратко, засега не изгарях от желание да се ровичкам из тайните на Владението. Фактът, че Джасра бе успяла да победи първия господар на това място — Шару Гарул, но след това на свой ред се бе превърнала в закачалка за дрехи, ми говореше достатъчно за възможностите на маскирания магьосник. И все пак бях готов да дам какво ли не, за да разбера защо сега съм му притрябвал точно аз…

— Какво искаш всъщност? — извиках.

Металическият глас не се поколеба нито за миг.

— Твоята кръв, твоето тяло, душата ти и мислите ти.

— А какво ще кажеш за колекцията ми от марки? В замяна искам само нея.

Пристъпих към Джасра и сложих ръка на рамото й.

— За какво ти е притрябвала, смешнико? — попита магьосникът. — Тя е най-безполезната вещ, която би могъл да намериш тук.

— Тогава ме остави просто да си тръгна с нея.

— Ти колекционираш марки, а аз — самонадеяни магьосници. Тя ми принадлежи. Ти си следващият.

Усетих как силата на фонтана се надига срещу мен, но въпреки това извиках:

— Какво толкова имаш срещу своите братя и сестри, посветени в Умението?

Отговор не последва. Вместо това към мен се понесе истински порой от летящи остриета — ножове, брадви, счупени бутилки, бръсначи. Активирах и последното би защитно заклинание — Воалът на Хаоса. Изведнъж се озовах в мъглява, пращяща сфера, която ме отдели от околния свят. При допир с нея всеки от смъртоносните предмети се превръщаше в космически прах.

— Как да те наричам? — изкрещях аз, за да надвикам последвалата шумотевица.

— Маска! — последва не особено оригиналният отговор на магьосника. Бях очаквал по-скоро нещо в традициите на американския комикс. Нещо от сорта на „Синия кошмар“ или „Маската на Смъртта“.

Не разполагах с повече защитни заклинания и затова вдигнах лявата си ръка, така че от подгъва на ръкава ми да се подаде скритата там Карта на Амбър. Концентрирах се върху образа на двореца. Няма да крия, че ме изпълваше истинско задоволство при мисълта за заклинанието, което си бях оставил в резерв.

— Тя няма да ти свърши никаква работа — каза Маска и се приготви да ме атакува отново.

— Много ти здраве тогава — отвърнах му аз, завъртях китките си, насочих пръсти право към него и произнесох ключовата дума на заклинанието, което сигурно щеше доста да го изненада.

— Око за око! — извиках след това и върху Маска се изсипа най-големият и пъстър букет, който съм виждал през живота си. И ароматът си го биваше.

Последва мълчание и приливът на непознатата сила утихна. Аз продължих да се взирам в Картата и вече бях установил контакта, когато той се изправи, отрупан с пъстри цветчета, като истински дух на Пролетта, и каза:

— Сега вече ще те спипам.

— Още не съм свършил — отбелязах аз и изрекох финалната дума на заклинанието. Солиден пласт оборски тор покри ужасяващия владетел на цитаделата.

Направих крачка напред и се озовах в Тронната зала на двореца в Амбър, помъкнал Джасра под мишница. Вдясно от мен бе застанал Мартин с чаша вино в ръка. Той разговаряше със соколара Борс, който се втренчи изумено в мен. Това накара Мартин да прекъсне изречението си по средата и да се обърне.

Оставих Джасра близо до вратата. Засега не ми се занимаваше с нея, пък и не бях решил какво ще я правя, след като разруша заклинанието. Затова я използвах по предназначение и метнах наметалото си върху ръката й. После отидох до близкия бюфет, за да си налея чаша вино и кимнах на Борс и Мартин, докато минавах край тях.

Пресуших виното до последната капка, оставих чашата и им казах:

— Само не си издълбавайте имената върху нея.

После излязох от залата, намерих в източното крило стая със свободно канапе, проснах се на него и затворих очи.

Какво да се прави, красивите цветя понякога вървят заедно с тора. Такъв е животът.

Глава 12

Наоколо беше ужасно задимено. Имаше и един огромен червей, осветен от разноцветни отблясъци. Всеки звук придобиваше форма, после достигаше пределната си височина и накрая избледняваше. Мълнии, прииждащи от всички Сенки, пробождаха плътта ми и се стопяваха в Мрака. Краят на червея не се виждаше. Цветя с кучешки глави щракаха с челюстите си, опитвайки се да ме захапят, и махаха яростно с листа. Прииждащият дим спря пред провесен от небето светофар. Червеят — не, гъсеницата — се усмихна. Заваля унил, заслепяващ дъжд, после всяка негова капка се превърна в кристал…

„Какво не й е наред на тази картина?“ — се чудеше нещо в мен.

Отказах се. Не можех да преценя. И все пак нещо в този пейзаж не се движеше в правилната посока…

— Господи! Мърл…

За какво съм му притрябвал пак на Люк? Защо просто не ме остави на спокойствие? Все нови и нови проблеми.

— Хайде, погледни насам.

Обърнах се и видях плеяда от ярки сфери — а може би комети — които очертаваха плетеница от светлини. Плетеницата се изсипа върху гора от чадъри.

— Люк — започнах аз, но едно от цветята с кучешки глави ме ухапа и аз забравих въпроса си. Картината пред мен се превърна в стъклопластика, през която проблесна светкавица. Отвъд се виждаше дъга, която…

— Мърл! Мърл!

Разтворих очи и видях, че Дропа е стиснал рамото ми и го разтърсва. Върху канапето, близо до главата ми, имаше мокро петно.

Надигнах се и се опрях на лакът. Разтърках очи.

— Дропа… Какво…

— Не знам — каза той.

— Какво не знаеш? Искам да кажа… По дяволите! Какво се случи?

— Седях на този стол и чаках да се събудиш. Мартин ми каза, че си тук. Исках само да ти предам, че Рандъм иска да те види.

Кимнах и след това забелязах, че от ръката ми се стича тънка струйка кръв. Раната беше точно на мястото, където ме бе ухапало цветето.

— От колко време си тук?

— Около двайсет минути.

Надигнах се още малко и седнах.

— А защо реши да ме събудиш точно сега?

— Всеки миг щеше да се пренесеш чрез Картите — каза Дропа.

— Да се пренеса ли? Докато спях? Но това е невъзможно. Сигурен ли си?

— За съжаление съм абсолютно трезвен. Около теб се бе появило онова сияние, а чертите ти започваха да избледняват. Реших да те събудя и да те попитам дали го правиш по собствено желание. Какво ти е, да не си препил с лакочистител?

— Не съм — казах аз.

— Пробвах го веднъж на моето куче…

— Сънища — казах аз и разтърках слепоочията си. — Само сънища.

— От тия, дето и другите могат да ги видят? Някакъв вид телепатия или нещо такова?

— Не, нямах това предвид.

— Най-добре е да отидем при Рандъм. — И Дропа се запъти към вратата.

Поклатих глава.

— Не сега. Първо ще поседя тук и ще се взема в ръце. Нещо не е наред.

Обърнах се към него и видях, че очите му са широко разтворени, а погледът му е вперен някъде отвъд мен.

Стената зад гърба ми се топеше, сякаш бе от восък.

— Май е време да се бие тревога — отбеляза Дропа — Помощ!

Той прекоси стаята тичешком и изхвърча през врата.

Докато мигна два-три пъти, стената придоби отново нормалния си вид. Аз обаче се разтреперах неудържимо.

Дали последното заклинание на Маска не бе успяло все пак да ме достигне? И ако беше така, какво всъщност представляваше то?

Изправих се и обиколих бавно стаята. Като че ли всичко си беше по местата. Знаех, че не става дума за халюцинация, предизвикана от последните ми премеждия, тъй като Дропа също бе забелязал какво става със стената. Все още не бях превъртял. Огледах се отново. Въздухът бе придобил неестествена прозрачност, в която всички предмети се открояваха необичайно контрастно.

Направих още една обиколка на стаята, без да знам какво точно търся и естествено не го намерих. Излязох в коридора. Нещо не беше наред. Интересно дали новоизникналият проблем имаше нещо общо с посещението ми във Владението на Четирите Свята. Дали пък Джасра, която сега изглеждаше така безобидна, не бе изиграла ролята на Троянски кон?

Тръгнах към тронната зала. След двайсетина крачки пред мен се появи плетеница от светлина. Заповядах си да не спирам и забелязах как тя видимо избледня с моето приближаване.

— Хайде, Мърл! — Това беше гласът на Люк, само дето той самият не се виждаше никакъв.

— Накъде? — извиках аз, без да забавям крачка.

Отговор не последва, но плетеницата се раздели на две части, които се разлетяха встрани, като кепенците на разтворен рязко прозорец, и после се нажежиха до бяло. Присвих очи и ми стори, че мярнах в тяхната светлина някакъв заек. Миг по-късно видението бе изчезнало и коридорът придоби съвсем нормален вид. Без, разбира се, да се брои смехът на Люк, който отекваше наоколо през следващите няколко секунди.

Затичах се. Люк ли беше истинският враг, за когото ме бяха предупредили на няколко пъти? Дали той наистина не ме бе използвал, за да освободя майка му? А сега, когато Джасра беше в безопасност, Люк се бе заел да завладее Амбър, като преди това ме предизвика на магьоснически дуел, чийто правила не можех дори да схвана.

Не, не ми се вярваше да е така. Бях сигурен, че той не притежава чак такава сила. Но дори и да грешах, не би посмял да ме нападне, докато Джасра е в ръцете ми.

Продължих напред и го чух отново. Точно както преди — отвсякъде и отникъде. Този път пееше. Неговият плътен баритон редеше една след друга строфите на „За миналите дни“. Що за ирония пък беше това?

Влетях в тронната зала. Мартин и Борс бяха излезли. Видях празните им чаши на бюфета, до който бяха застанали преди. А Джасра? Тя си беше там, където я бях оставил, а на една от протегнатите й ръце все така висеше наметалото ми.

— Добре, Люк! Край на игричките! — извиках аз. — Хайде да приключим въпроса.

— А?

Песента секна.

Тръгнах бавно към Джасра и я заоглеждах. Беше абсолютно непроменена, само дето някой бе окачил шапката си на другата й ръка. От друга част на двореца се разнесе вик. Може би Дропа продължаваше да вдига тревога.

— Люк, където и да си — започнах аз, — ако можеш да ме видиш, огледай се добре и чуй добре какво ще ти кажа. Тя е при мен. Виждаш ли? Каквото и да си намислил, не забравяй за това.

Залата потръпна бясно. Сякаш се намирах в картина, която някой, неизвестно защо, бе решил да разтърси рязко. После всичко утихна отново.

— Е?

Нищо. После кикот.

— А, моята майка — закачалката за шапки… Леле, леле. Благодаря ти, друже. Представлението си го биваше. Жалко, че не можах да се свържа с теб по-рано. Не знаех, че си проникнал вътре. Разбиха ни на пух и прах. Изсипахме им войници с планери, но те бяха подготвени и за това. Смачкаха ни. Вече не си спомням съвсем точно… Боли!

— Добре ли си?

Последва нещо като въздишка и тогава в залата влязоха Рандъм и Дропа, следвани от могъщата фигура на Бенедикт, който стъпваше безшумно като смъртта.

— Мърл! — извика Рандъм. — Какво става тук?

Поклатих глава.

— И аз не знам.

— Добре съм — долетя съвсем слабо гласът на Люк. — Напомни ми да черпя едно питие.

В центъра на залата се разрази яростна вихрушка. Миг по-късно от нея нямаше и следа, а на мястото й се бе появил голям правоъгълник.

— Нали си магьосник — каза Рандъм. — Направи нещо!

— Не знам какво, по дяволите, е това — отвърнах му аз. — Никога не съм виждал нещо подобно. Прилича на неконтролирана магия.

В правоъгълника се появиха очертанията на човешка фигура. Контурите й ставаха все по-наситени и реални… Това беше Карта, огромна, увиснала във въздуха Карта, която продължаваше да се материализира. Фигурата…

На Картата бях изобразен аз. Загледах се в собственото си лице. То също се загледа в мен и се усмихна.

— Хайде, Мърл. Купонът тече — чух да казва Люк и Картата се завъртя бавно около вертикалната си ос.

Звънът на кристални камбанки изпълни залата.

Правоъгълникът се обърна така, че от него остана само една черна рязка, която потръпна и се разтвори като театрална завеса. Зад нея се появиха разноцветни гроздове от ярка светлина. Видях и гъсеницата, която пуфкаше от наргилето си, гигантски чадъри и бляскав парапет…

През процепа се подаде ръка.

— Насам.

Чух как Рандъм пое дълбоко въздух.

Бенедикт измъкна неусетно меча си и го насочи към Картата, но Рандъм сложи ръка на рамото му и каза:

— Не.

Наоколо звучеше странна, хаотична музика, която ми се стори съвсем подходяща за случая.

— Идваш ли, или оставаш там? — попитах аз.

— И двете.

— Ти обеща да ми кажеш нещо жизненоважно за сигурността на Амбър, Люк. Майка ти е в безопасност, да чуем каква е тайната.

— Онази, от която зависи твоят живот?

— Онази, от която зависи сигурността на Амбър.

— А-а, тази тайна значи.

— Нямам нищо против да науча и другата.

— Съжалявам. Дължа ти само една тайна. Коя да бъде?

— Тази за Амбър — отговорих аз.

— Далт — каза Люк.

— Какво за него?

— Дийла Десактрикс е негова майка…

— Това вече го знам.

— Тя е била пленница на Оберон цели девет месеца, преди да се роди Далт. Оберон я изнасилил. Затова Далт ви мрази толкова, момчета.

— Глупости! — казах аз.

— И аз това му казах, след като ми продъни ушите с тази история. Предизвиках го да прекоси Лабиринта.

— И?

— Той го направи.

— Аз също научих наскоро за това — каза Рандъм. — Един от моите емисари ми донесе тази информация от Кашфа. Не знаех обаче, че е преминал през Лабиринта.

— В такъв случай ви дължа още нещо — каза бавно и неохотно Люк. — Добре, слушайте. Далт ме посети на Земята. Именно той е разбил моя склад и е взел оттам складираните оръжия и амуниции. После запалил сградата, за да прикрие кражбата. Все пак успях да намеря свидетел. Та Далт може да цъфне при вас всеки миг. Не знам точно какво е намислил.

— Още един роднина е решил да ни погостува — каза Рандъм. — Как ми се иска да бях единственото дете в семейството.

— Проблемът си е изцяло ваш — каза на Люк. — Сега сме квит. Подай ми ръка!

— Идваш ли?

Той се изсмя и сякаш цялата зала се наклони. Процепът се разшири и ръката сграбчи моята собствена длан. Нещо не беше наред.

Опитах се да го изтегля към себе си, но вместо това сам политнах напред. Стори ми се, че в това ръкостискане има сила, която би могла да разтърси Вселената. Завесите се разделиха пред мен и аз отново видях ярката линия. Обутият в ботуш крак на Люк бе стъпил върху нея.

Някъде далеч зад мен чух Рандъм да вика: „Бе дванайсет! Бе дванайсет!“

… После вече не можех да си спомня какъв е проблемът. Мястото ми се стори прекрасно. Колко глупаво от моя страна, че съм объркал гъбите с чадъри.

Знакът на Хаоса

Глава 1

Усещах леко безпокойство, без точно да знам защо. Не виждах нищо чак толкова странно в това да си пийвам с един Бял Заек, с дребен тип, досущ като Бертран Ръсел, с ухилен Котарак и с моя стар приятел Люк Рейнард, който припяваше ирландски балади, докато чудноватият пейзаж зад гърба му ставаше ту плосък като стенопис, ту напълно реален. Вярно, голямата синя Гъсеница, кацнала върху една огромна гъба, демонстрираше наистина завидно умение в пушенето с наргиле, но аз не виждах нищо необичайно в това. Сцената беше толкова жизнерадостна, а Люк бе добре познат със склонността си да завързва странни познанства. Защо тогава да се тревожа?

Бирата си я биваше. Някой дори бе сервирал безплатен обяд. Демоните, които измъчваха завързаната на кол червенокоса жена, бяха толкова бляскави, че очите ме заболяваха, щом погледът ми се спреше върху тях. Сега вече ги нямаше, но всичко наоколо продължаваше да бъде все така красиво. Когато Люк запя за залива Галуей, песента ми се стори толкова искрящо прекрасна и едновременно с това толкова тъжна, че ми се прищя да се гмурна в нейната мелодия и да остана там завинаги.

Ами да… Когато в гласа на Люк се прокраднеше меланхолия, аз също се натъжавах. Запееше ли весела песен, сърцето ми преливаше от радост. Странно. Сякаш въздухът около нас бе натежал от усещането за съпричастност. Както и да е, казах си. Играта на светлините беше просто разкошна.

Отпих от чашата си и погледнах към края на бара, където се клатушкаше Хъмпти. Опитах се да си припомня кога точно се бях озовал тук. Не успях. Сигурно щях да се сетя по-късно. Страхотно парти…

Гледах, слушах, вкусвах и усещах. Всеки детайл, привлякъл вниманието ми, беше изумителен. А не трябваше ли да попитам Люк за нещо? Като че ли да, но той в момента пееше, пък и на мен не ми беше до това.

Какво ли бях правил преди да се озова тук? Опитвах се да си припомня, но всеки път решавах, че не си струва да се замислям по въпроса. Всичко около мен беше толкова интересно.

И все пак мисълта не ми даваше покой. Дали пък не бях започнал нещо важно, което трябваше на всяка цена да довърша?

Обърнах се към ухиления до уши Котарак, за да го попитам, но образът му бе започнал да избледнява. Хрумна ми, че аз също бих могъл да последвам примера му и да се озова на друго място. Така ли се бях озовал тук? Може би. Оставих чашата и разтърках очите и слепоочията си. В главата ми цареше невероятна бъркотия.

Изведнъж си припомних едно свое изображение. Беше нарисувано на една огромна карта. Карта?! Да. Точно така бях дошъл на това място. През Картата…

Усетих как някой постави ръка на рамото ми и се обърнах. Беше Люк. Той ми се ухили и се пресегна за ново питие.

— Страхотно парти, а?

— Така си е. Откъде го изрови това място? — попитах.

Той сви рамене.

— Забравих. Какво значение има?

Люк се обърна и между нас затанцува вихрушка от кристали, която няколко мига по-късно се стопи. Гъсеницата изпусна малко лилаво облаче. Над нас изгряваше синя луна.

Какво не беше наред в тази картина, запитах се отново.

Изведнъж ме обзе чувството, че съм лишен от необичайните си способности. Реших, че това вероятно е станало по време на битка, тъй като все още не можех да се съсредоточа върху странните аномалии, които ме заобикаляха. Вече знаех, че съм уловен, но не можех да намеря начин да се измъкна.

Бях уловен…

Да, бях…

Но как?

Ами… Всичко започна с това, че се здрависах със собствената си ръка… Не, нещата определено не стояха така. Ръката, с която се здрависах, се появи от една обърната карта с моя образ. Да, сега си спомних…

Стиснах зъби. Музиката отново засвири. Чух как нещо се плъзна по бара близо до ръката ми. Обърнах се и видях, че някой отново е напълнил чашата ми. Май вече бях пийнал достатъчно. Може би точно това ми пречеше да се съсредоточа. Отвърнах поглед от бара. Стената вляво за пореден път се превърна в напълно реален пейзаж. Дали пък образът ми не бе станал едновременно с това плосък като картина?

Както и да е. Щом не можех да се съсредоточа… Тръгнах наляво. Нещо връзваше мислите ми на фльонга и докато седях тук нямаше да успея да осъзная какво е то. Трябваше да се отдалеча, да се откъсна от всичко наоколо, за да разбера какво се е случило с мен.

Подминах бара и се озовах до онова място, където разноцветните скали и дърветата между тях ставаха триизмерни. Напрегнах ръцете си, протегнах ги напред и те потънаха в стената. Чух вятъра, без да го усетя.

Хукнах. Странно, разстоянието между мен и скалите си оставаше все същото…

Люк запя отново.

Спрях. Обърнах се бавно, тъй като ми се стори, че ни дели само ръка разстояние. Така си и беше. Бях се отдалечил само на около две стъпки от бара. Люк се усмихна и продължи да пее.

— Какво става тук? — попитах Гъсеницата.

— Хванат си в примката на Люк — отвърна ми тя.

— Моля? — казах аз.

Гъсеницата избълва едно синьо кръгче, въздъхна леко и каза:

— Люк е стегнат от примка, а ти си се оплел в думите на песента. Такива ми ти работи.

— И как стана това? — попитах аз.

— Нямам никаква представа — отговори Гъсеницата.

— Ъ-ъ… Ами как може човек да се освободи от тази примка?

— И това не мога да ти кажа.

Обърнах се към Котарака, от когото за пореден път бе останала само една огромна усмивка.

— Ти сигурно също не знаеш… — започнах аз.

— Видях как той дойде тук и как след това се появи ти — каза той, ухилен до ушите. — Смея да твърдя, че вашето пристигане тук беше твърде… необичайно дори за място като това. Което ме навява на мисълта, че някой от двама ви е замесен с някаква магия.

Кимнах.

— Ти също се появяваш и изчезваш по доста особен начин — отбелязах аз.

— Но за сметка на това внимавам къде стъпвам — каза Котаракът. — Нещо, което едва ли би могло да се каже за вас двамата.

— Какво имаш предвид?

— Люк е попаднал в заразителна клопка.

— И какво представлява тази клопка?

Котаракът отново изчезна.

Заразителна клопка? Това означаваше, че Люк си е навлякъл някаква беля на главата, а аз просто съм го отнесъл покрай него. Тази мисъл ме поуспокои. И все пак все още нямах никаква представа в какво съм се забъркал, нито пък как да се измъкна.

Пресегнах се към халбата си. Щом не можех да реша проблема, тогава не ми оставаше нищо друго, освен да му се насладя. Отпих голяма глътка и чак тогава забелязах, че в мен са вперени две ярки, изгарящи очи. Не ги бях забелязал преди. Принадлежаха на същество, което все още не можех да разгледам добре, тъй като се бе настанило в един от мрачните ъгли на гравюрата, а тя точно в този момент отново бе станала двуизмерна. Странното беше, че въпреки това очите се движеха.

Те скоро се скриха от погледа ми, но все пак можах да проследя движението на техния притежател по полюшването на тревите върху гравюрата. Далеч, далеч вдясно — някъде зад Люк — мернах един мършав господин, облечен с черен фрак. Той държеше палитра в лявата си ръка и четка в дясната и се бе захванал най-съвестно да дорисува картината върху стената. Отпих още една глътка от халбата си и се обърнах, за да видя докъде е стигнал загадъчният звяр. Тъкмо в този момент стенописът възвърна предишната си триизмерност и измежду тревите се показа една олигавена, сиво-синкава муцуна. Над нея проблеснаха познатите очички, а от пастта се проточи синя слюнка, която капна на пода и от него се издигна тънка струйка дим. Животното беше или много ниско, или бе долепило туловището си до земята. Не можех само да разбера дали оглежда цялата компания, или се интересува в частност от мен. Наведох се към Хъмпти и го сграбчих за колана, яката или каквото там се падаше лентата, опасана около екватора му, тъй като дребният господинчо беше на път да се кандилне на една страна.

— Извинете — казах, — имате ли някаква представа що за същество е това?

И посочих право към звяра, който току-що бе стъпил на пода на бара. Оказа се многокрак, с дълга опашка и тяло, покрито с тъмни люспи. Лапите му пък бяха яркочервени. Той вирна опашка и се спусна към нас.

Замъглените очички на Хъмпти се срещнаха с моите и после се насочиха към чудовището.

— Господине, не съм дошъл тук… — започна той, — за да компенсирам вашата некомпе… Божичко! Та това е…

Люспите на звяра проблеснаха. Той се приближаваше към нас със сериозна скорост. Интересно дали скоро щеше да се озове на онова място, където нямаше да може да напредне повече, колкото и да се напъва, или този номер важеше само за мен и опитите ми да се измъкна.

Създанието пъхтеше като раздрънкан самовар и продължаваше да оставя олигавена диря след себе си, но скоростта му определено не намаляваше.

Усетих как ръката ми направи несъзнателен жест, устните ми зашепнаха нещо не по моя воля, а в същото време странният звяр премина вихрено през критичната точка и помете една от изпречилите се на пътя му празни маси.

— Бандерснач! — извика някой.

— Страхотоужасен Бандерснач! — поправи го Хъмпти.

Изрекох последната дума и я подкрепих с нужния жест. Образът на Логрус се появи в съзнанието ми. Покритият с металносини люспи звяр, който току-що бе протегнал хищните нокти на предните си лапи, замръзна на мястото си. После лапите му потръпнаха конвулсивно, той ги притисна към една от плочките в горния ляв край на туловището си, очите му се облещиха, от гърлото му се откъсна дрезгав стон, последван от тежка въздишка, тялото му се строполи на пода, претърколи се по гръб и безбройните му крачка замряха във въздуха.

Малко след това над него се появи усмивката на Котарака.

— Мъртъв страхотоужасен Бандерснач — заяви усмивката.

После се понесе към мен, а около нея постепенно се появи и останалата част от Котарака.

— Това беше заклинание за спиране на сърцето, ако се не лъжа? — полюбопитства той.

— Като че ли да — казах аз. — Реагирах инстинктивно. Да, сега си спомних. Бях си го приготвил за всеки случай.

— Така си и знаех — отбеляза Котаракът. — Надуших нещо магическо в този купон.

Пред очите ми отново се появи образът на Логрус и в съзнанието ми сякаш светна една малка сигнална лампичка. Магия! Точно така!

Аз — Мерлин, син на Коруин — наистина съм магьосник. При това представител на магическа школа, която е почти непозната по онези места, които бях обитавал през последните няколко години. Моят приятел Лукас Рейнард — или по-скоро Принц Риналдо, престолонаследник на Кашфа — също е магьосник, но следва по-различна система. А Котаракът, явно доста сведущ по магическите въпроси, бе споменал — най-вероятно с пълно право — че причината да се, намираме тук се крие в някое заклинание. Защото единствено заклинание би могло да притъпи сетивата и уменията ми до такава степен. Силите, които властваха тук, бяха предизвикали у мен нещо като временен магически далтонизъм.

Докато съзнанието ми изпълняваше тези заплетени мисловни лупинги, в бара влязоха конете и войниците на Краля. Войниците привързаха мъртвия Бандерснач към конете и те бързо го извлякоха навън. В това време Хъмпти отскочи до едното място. Когато се върна, установи, че ще му е трудно да се покатери отново върху високия стол и затова подвикна на хората на Краля да му помогнат, но те и без друго бяха твърде заети с разчистването на терена и не му обърнаха никакво внимание.

Малко след това пристигна и Люк, ухилен до ушите.

— Значи така изглеждал пустият му Бандерснач — каза той. — Сега ако вземе да се отбие и някое Джаберуоки…

— Ш-шш! — предупреди го Котаракът. — Сигурно и то е някъде на стената и се ослушва. Защо ти е притрябвало да го викаш? Ще вземе да се довлече с гръм и трясък през гората и да ти сръфа задника! Забрави ли за „челюстите, що захапват“ и „ноктите, които ще те сграбчат“? Не си търси бел…

Котаракът погледна към стената и после изчезна и се появи няколко пъти с шеметна бързина.

— Просто си спомних за илюстрациите на Тенил — уточни Люк.

Котаракът се материализира в далечния край на бара, обърна на един дъх бирата на Шапкаря и каза с напевен глас:

— Но чувам аз гъргорене наблизо и виждам огнените му очи там вляво.

Погледнах към стенописа и също забелязах „огнените очи“ и чух специфичния звук.

— Това не означава, че непременно си имаме работа с някое Джаберуоки — заяви Люк.

Котаракът се пресегна към един от най-горните рафтове на бара и измъкна измежду бутилките някакъв странен предмет, който проблесна на оскъдната светлина. После го постави на барплота и го плъзна към нас. Предметът спря точно пред Люк.

— Ворпълския Меч недей забравя, туй само мога да ти кажа.

Люк се засмя, а аз вперих поглед в странното оръжие, което бе изковано сякаш от крилца на пеперуда и лунни лъчи.

Чух отново онова гъргорене.

— И хич не се помайвай, глупаво замислен! — добави Котаракът, допи бирата на Хъмпти и изчезна.

Люк продължи да се хили и само подаде халбата си, за да я напълнят отново. Аз глупаво замислен, се помайвах. Заклинанието, което използвах, за да убия Бандерснача, бе тласнало съзнанието ми в обичайните релси. Като че ли всичко бе започнало да си идва по местата. Отдадох това и на образа на Логрус, когото бях мернал за броени секунди. Призовах го отново.

Знакът на Хаоса изникна пред мен и запулсира. Този път не му позволих да си отиде. Сякаш студен вятър продуха мозъка ми. Разпръснатите парченца на спомените ми започнаха да се сливат в едно цяло. Точно така…

Гъргоренето ставаше все по-силно и аз видях как Джаберуоки се плъзна между дърветата. Очите му блестяха като театрални прожектори, а ноктите му за сграбчване и зъбите му за захапване бяха наистина в изобилие…

Не, не това беше най-важното в момента, тъй като току-що бях разбрал какво точно става с нас, защо точно с нас и кой е отговорен за това.

Наведох се към Люк и му прошепнах:

— Имаме си проблем, стари ми друже.

Той се обърна към мен и попита:

— Какво имаш предвид?

Ние, амбъритите, сме надарени с невероятна физическа сила, което означава, че ударите ни са тежички и трябва да ги използваме само в крайни случаи.

Точно сега разполагах с подобен случай, седнал до мен. Затова се изправих рязко и с все сила забих юмрук право в челюстта на Люк. Той отхвръкна назад, помете близката маса и се плъзна по пода, чак до краката на тихия господин с викторианския костюм, който изпусна четката и палитрата си, но все пак успя да отскочи пъргаво встрани. Вдигнах халбата си и пресуших солидна част от съдържанието й, а остатъка излях върху юмрука си. Имах чувството, че току-що съм изпробвал силата на удара си върху гранитна скала. Светлините помътняха леко и наоколо настъпи кратко мълчание.

Треснах халбата си върху барплота и в същия миг цялото помещение се потрепера, сякаш се задаваше земетресение. Две бутилки паднаха от рафтовете. Гъргоренето утихна леко. Погледнах към Джаберуоки и забелязах, че отстъпва бавно, за да се скрие между дърветата на стенописа, Туидълдум и Туидълди, Пеликана и Жабока започнаха да събират чевръсто инструментите си.

Тръгнах към проснатото тяло на Люк. Гъсеницата сприхаво разглобяваше наргилето си. Гъбата й се бе килнала под странен ъгъл. Мартенският Заек профуча край мен и се шмугна в някаква дупка в дъното на бара. Чух Хъмпти да проклина късмета си. Тъкмо бе успял да се покатери обратно на високия стол с цената на неимоверни усилия.

Преди да се добера до нокаутирания си приятел, поздравих пътьом мълчаливия господин с викторианския костюм.

— Простете за безпокойството — добавих след това, — но мисля, че постъпих правилно.

Вдигнах отпуснатото тяло на Люк и го метнах през рамо. Цял рояк карти за игра премина тичешком край мен и аз се отдръпнах бързо, за да не бъда прегазен.

— Божичко! Та то изплаши Джаберуоки! — възкликна господинът, загледан някъде зад мен.

— За какво става въпрос? — попитах аз, без да съм много сигурен, че ми се иска да узная отговора.

— За ей онова нещо — отвърна ми той и посочи с пръст към входа на бара.

Обърнах се и замалко не се катурнах от изненада. Едва ли някой можеше да вини Джаберуоки за проявеното малодушие.

В бара току-що бе влязъл четириметров Огнен ангел — ръждивокафяв на цвят, с крила, сякаш излети от долнопробно стъкло. Видът му напомняше за гигантска богомолка с множество пипала и туловище, покрито с къса, остра козина, от която стърчаха смъртоносни шипове. Ако не ме лъжеха очите, някой бе успял да надене върху врата на чудовището кожен нашийник.

Огненият ангел е изключително рядко животно, което се среща само в Царството на Хаоса. Освен с унищожителната си мощ, той се отличава и с интелигентността, присъща на хищниците. Не бях виждал подобен екземпляр от години и нямах никакво желание да го виждам точно в момента. Без съмнение именно аз бях причина за появата му. За миг съжалих, че пропилях с лека ръка заклинанието за спиране на сърцето, за да се отърва от Бандерснача, но след това си припомних, че Огненият ангел има не едно, а цели три сърца.

Чудовището ме огледа внимателно, след това нададе бойния си рев и тръгна към мен.

— Страшно ми се искаше да си поговорим — казах аз на господина с черния фрак. — Вашата творба заслужава искрени адмирации. За съжаление…

— Разбирам.

— Сбогом.

— Успех.

После се спуснах към заешката дупка и се вмъкнах в нея без да се помайвам. Наложи ми се да наведа глава, тъй като таванът беше нисичък, а Люк затрудняваше доста движенията ми, особено на завоите, но въпреки това продължих да тичам. Далеч зад мен отново прокънтя ревът на звяра. Това засега не ме притесняваше чак толкова, тъй като знаех, че Огненият ангел ще трябва да разшири някои от участъците на тунела, за да успее да премине през тях. Неприятната подробност бе, че беше способен да го направи. Тези същества притежават чудовищна сила и са почти неуязвими.

Подът на тунела се спусна стръмно надолу, аз се сринах от някакъв ръб и започнах да падам. Протегнах се, за да се хвана за нещо със свободната си ръка, но просто нямаше за какво. Под мен не се виждаше дъно. Добре. Бях очаквал нещо подобно и бях почти сигурен, че ще стане точно така. Люк изпъшка тихо, но не помръдна.

Падахме. Все по-надолу и по-надолу. Или шахтата, в която се бе превърнал тунелът, беше много дълбока, или падахме твърде бавно. Наоколо се бе възцарил непрогледен мрак. Високо над нас се чу бойният рев на Огнения ангел, последван от странно гъргорене. Фракир запулсира върху китката ми, но аз я успокоих, тъй като и сам знаех, че съм загазил.

Спомените ми започнаха да се проясняват… Моето посещение във Владението на Четирите Свята и измъкването оттам заедно с майката на Люк — Джасра. Нощната схватка с върколака. Странното посещение в имението Арбор заедно с Винта Бейл, която всъщност не беше истинската Винта… Вечерята в пристанищната кръчма… Обитателят, Сан Франциско, Кристалната пещера…

Над мен за пореден път отекна ревът на Огнения ангел. Сигурно скоро щяхме да се озовем на дъното и докато той разполагаше с крила, аз вероятно щях да се сгромолясам с цялата си тежест.

Погледнах нагоре. Нищо. Мракът под нас сякаш вече не беше чак толкова наситен, което можеше да означава, че се задава краят на безкрайното ни падане. И все пак беше твърде тъмно, за да използвам някоя от Картите.

Тогава осъзнах, че май вече се носим по въздуха, което означаваше, че приземяването няма да е чак толкова убийствено. Досетих се, че разполагам с едно доста удачно за подобни случаи заклинание, което значително щеше да намали скоростта на падане. Вече се замислях за ключовата му дума, когато съобразих, че то едва ли би ни помогнало особено, ако чудовището ни застигне, преди да сме достигнали до дъното.

Идеи, идеи…

Люк леко се размърда върху рамото ми. Искрено се надявах да не дойде в съзнание точно сега, тъй като нямах време да се занимавам със заклинания за приспиване, а позицията ми далеч не беше удобна, за да го тресна още веднъж.

Преминахме през малко по-светъл участък и за пръв път успях да различа стените на шахтата. Забелязах, че са покрити с надпис на непознат за мен език. Спомних си за един разказ на Джамейка Кинкейд, но за съжаление в него нямаше дори бегъл намек за това, което ме очакваше сега на дъното. Броени секунди по-късно успях да мярна под краката си малко светло петънце.

В този миг чух рева още веднъж. Погледнах нагоре и видях Огненият ангел да преминава през осветения пасаж. Близо до него се очертаваше друг смътен силует. Тогава различих познатото приглушено гъргорене. Джаберуоки също се бе насочил надолу, при това — с доста по-голяма скорост. Зачудих се какво ли го е накарало да ни последва. Не ми се наложи да се чудя още дълго, тъй като люспестият звяр атакува Огнения ангел, докато прелиташе край него. Шахтата се огласи от невероятна смесица от животински звуци.

Светлото петно под нас се разрастваше все повече. Люк се размърда, а аз отново погледнах нагоре, където двете чудовища се бяха вкопчили в мъртва хватка. Очите им проблясваха в мрака, нокти като кинжали свистяха във въздуха…

Междувременно до дъното на шахтата оставаше толкова малко, че беше по-добре да не рискувам с някое объркано или неподходящо заклинание.

— О-оох! — измрънка Люк и отново се размърда.

— Прав си — съгласих се аз. — Но по-добре си трай, става ли? На път сме да се разбием…

— … на пух и прах — невъзмутимо допълни Люк.

Той вдигна глава и забеляза гърчещите се чудовища над нас, после погледна надолу и установи, че падаме.

— Господи, с какво ли съм се дрогирал? — зачуди се гласно моят приятел.

— С нещо долнопробно — подхвърлих аз, колкото да върви разговорът, и тогава в главата ми светна огромен неонов надпис: „Точно така!“

Отворът се бе приближил значително, а скоростта ни ми се стори съвсем поносима за безаварийно кацане. Пак се подвоумих дали да не използвам едно заклинание, наречено „Дланта на Гиганта“, което щеше значително да омекоти приземяването ни, но едновременно с това и да го забави. Реших, че ще е по-добре да отнесем няколко синини и драскотини, отколкото да предизвикаме катастрофа по въздушния трафик.

„С какво ли съм се дрогирал?“ Думите на Люк отново изникнаха в съзнанието ми. Миг по-късно прелетяхме през светлия отвор под ъгъл, противоречащ на всички закони на аеродинамиката, тупнахме на земята и се претърколихме няколко пъти.

Оказа се, че пътуването ни е завършило в някаква пещера, съвсем близо до нейния отвор. Отляво и отдясно се виждаха мрачните тунели на поне дузина разклонения. Един бърз поглед към изхода разкри пред очите ми живописна, като че ли покрита с буйна растителност долина. Не можех със сигурност да преценя какво точно виждам, тъй като пейзажът се оказа ужасно размазан. Люк се бе проснал до мен. Изправих се, прихванах го под мишниците и бързо го довлякох по-далеч от мястото, където бяхме кацнали. Чудовищната разправия се приближаваше към нас със скоростта на гръмотевичен облак.

Добре че Люк отново бе в безсъзнание. Вече имах някаква бегла представа за причината за неговото състояние, но не и за начина, по който можех да му помогна. Досега, в практиката си на магьосник, не се бях срещал с нещо подобно.

Примъкнах го към най-близкия тунел вдясно, тъй като той ми се стори най-тесен и най-лесен за отбрана от теоретична гледна точка. Едва успяхме да се скрием в него и двете чудовища прелетяха през отвора в тавана и се сгромолясаха на пода, без дори за миг да престанат да се ръфат и дерат. После се разделиха за броени секунди, колкото да се огледат злобно и да издадат няколко заплашителни съскания, и отново се вкопчиха едно в друго. Изглежда, съвсем ни бяха забравили. Използвах това преимущество, за да изтегля Люк по-навътре в тунела.

Призовах образа на Логрус. Скоро ръцете ми се сляха с неговите силови линии и вече можех да перна някое от зверчетата достатъчно силно, за да му вдъхна известен респект. Реших все пак да не привличам вниманието им, тъй като поне засега ние явно бяхме последната им грижа.

Оформих в съзнанието си описанието на целта и се протегнах през Сенките. Наложи се да преровя доста от тях, преди да открия това, което търсех. След това всичко се повтори. После пак и така на няколко пъти, тъй като трябваше да си набавя цял куп неща.

След като привърших, отидох до края на тунела, за да видя каква е ситуацията там. Чудовищата продължаваха да се осакатяват със същия ентусиазъм. Искри прескачаха при срещата на завитите им нокти с каменната стена на пещерата. Люк, който бе успял да се свести отново, се домъкна до мен и впери любопитен поглед в живописната схватка. Това беше добре дошло за мен, тъй като и без друго щеше да ми се наложи да го събудя съвсем скоро. Още повече, че засега не бе започнал да задава излишни въпроси.

Между другото, симпатиите ми бяха изцяло на страната на Джаберуоки. Не че имах някакви илюзии относно този гнусен звяр, който сигурно би ми създал доста проблеми, ако не се беше появил Огненият ангел. Истината бе, че чудовището, довлякло се тук чак от дебрите на Хаос, можеше да ми създаде далеч по-сериозни неприятности. Защото ми беше повече от ясно, че някой го е насъскал подир мен. Огнените ангели са отвратителни животни, които почти не се поддават на опитомяване. Дори опитомени, те си остават непредсказуеми. Някой бе поел огромен риск, първо като го бе уловил — което е невъобразимо трудно — и след това като се бе заел да го обучи. И всичко това само, за да го прати по дирите ми. Огненият ангел притежава и някои паранормални способности, които му позволяват да проследи следа през Сенките. Но за разлика от ловните хрътки, този звяр не разчита на обонянието си, а на някои далеч по-фини сетива. Което означава, че следата може да е много стара, но ако все още съдържа и намек за идентичността на жертвата, Огненият ангел би могъл да я следва безпогрешно. Аз се бях пренесъл в онзи шантав бар чрез една огромна Карта. Нямах представа, че тези чудовища могат да проследят подобен скок. Но имаше и друга възможност. Може би някой беше открил къде се намирам, после бе пренесъл Огнения ангел и накрая го бе насъскал срещу мен. Така или иначе, грозноватото животинче идваше право от Царството на Хаоса.

— Какво става тук? — попита Люк и стените на пещерата леко избледняха, а отнякъде се дочу лека музика.

— Сложно е за обяснение — казах аз. — Време е да си вземеш лекарството.

После отворих бутилката с минерална вода, която току-що бях примъкнал от Сенките, и изсипах в шепата си десетина хапчета витамин Б12, придобити до същия начин.

— Какво лекарство? — полюбопитства Люк.

— По лекарско предписание — отговорих аз. — Ще те изправи по-бързо на крака.

— Ами добре.

Той изсипа хапчетата в гърлото си и ги поля с огромна глътка вода.

— Сега и тези.

Отворих шишенцето с „Торазин“. Таблетките бяха по 200 милиграма всяка и нямах представа колко точно да му дам, затова се спрях на едно от любимите си числа — три. Прибавих към тях солидна доза „Триптофан“ и няколко капсули „Фенилаланин“.

Люк се вторачи в хапчетата. Стените отново избледняха. Едно синьо облаче премяна край нас. После пред очите ни започна да се очертава картината на бара, в който цареше обичайната шантава атмосфера. Прекатурените маси бяха оправени и подредени, Хъмпти се поклащаше по познатия начин, а стенописът се разрастваше под умелата четка на тайнствения художник.

— Я, че това е нашето местенце! — възкликна Люк. — Хайде да се връщаме. Ще изтървем купона.

— Първо си изпий лекарствата.

— Защо?

— Защото са те натъпкали с някаква гадост.

— Че аз не се чувствам зле. Всъщност дори се чувствам чудесно…

— Изпий ги!

— Добре де. Добре.

Но вместо това Люк изхвърли цялата шепа на пода. Джаберуоки и Огненият ангел също бяха започнали да избледняват. Изведнъж осъзнах, че отново съм приседнал до барплота и съм се подпрял замислено на него. Мернах и Котарака, чийто непрекъснати появявалия и изчезвания го караха по неведоми причини да изглежда по-реален от всичко останало наоколо.

— Идвате или си отивате? — поинтересува се той.

Люк се надигна. Светлините в бара станаха по-ярки и едновременно с това някак по-разсеяни.

— Ъ-ъ, Люк, какво е това там? — казах аз и посочих зад гърба му.

— Къде? — попита той и се обърна, а аз го треснах за пореден път.

Люк се строполи, а барът започна да изчезва. Стените на пещерата отново се появиха на фокус. Отнякъде дочух последната фраза на Котарака:

— Значи си отивате…

Неочаквано ни връхлетя какофония от животински съскания, писъци, ревове и прочие… Над цялата дандания се извиси квиченето на Джаберуоки. Огненият ангел го бе притиснал към земята и най-старателно се бе заел с неговото разфасоване. Реших да се възползвам от заклинанието „Четвърти Юли“, тъй като си го бях приготвил още преди посещението в Цитаделата. Вдигнах ръце и изрекох нужните думи. След това застанах бързо пред Люк, за да го предпазя от илюминациите, стиснах плътно очите си и ги закрих с ръка. Но дори така долових ярката експлозия, която последва. Люк промърмори едно „хей“, но всички останали звуци бяха секнали. Подадох се от тунела и видях, че двете чудовища лежат неподвижни на пода на пещерата.

Сграбчих приятеля си и го метнах през рамо. След това се насочих възможно най-чевръсто към изхода на пещерата, като внимавах да не се спъна в някой камък. Странните същества се размърдаха още преди да успея да изляза навън, но това бяха по-скоро рефлективни потръпвалия, отколкото съзнателни движения. Спрях за момент на изхода на пещерата, за да се огледам. Пред очите ми се простираше поле, покрито с огромни цветя, повечето от които бяха високи поне колкото мен. Лек ветрец навяваше упойващи благоухания.

Няколко секунди по-късно дочух съвсем ясен шум от раздвижване зад гърба си. Джаберуоки се изправяше на краката си. Огненият ангел лежеше все така по гръб и засега издаваше само немощни писукания. Джаберуоки го огледа внимателно, после разпери криле, отдели се от земята с няколко тромави, но мощни движения и се насочи обратно към шахтата, по която бяхме пристигнали всички. „Мъдро решение“, рекох си аз и хукнах към отрупаното с цветя поле.

Щом излязох от пещерата, ароматът се засили неимоверно. Повечето от растенията бяха разцъфнали в най-причудливи цветове. Скоро се задъхах, но въпреки това продължих да тичам. Всеки метър преднина можеше да се окаже жизненоважен. Все още не можех да рискувам с никоя от Картите.

И докато се напъвах, за да се отдалеча максимално от своя преследвач, най-неочаквано ми се стори, че съм започнал да се унасям. Проблемите ми сякаш престанаха да ме вълнуват толкова остро. Може би ароматният прашец на някои от цветята имаше упойващо действие. Страхотно! Само това ми липсваше — да се дрогирам, преди Люк да е успял да се съвземе. Все пак успях да мерна в далечината нещо като просека между растенията. Насочих се право натам. Засега Огненият ангел не се виждаше никакъв.

Скоро обаче усетих, че ми се вие свят. Чувството ми за ориентация започна бавно да изветрява. Имах чувството, че се движа по висока и тънка греда, от която мога да се срина всеки миг. В никакъв случай не трябваше да падам. Нещо ми нашепваше, че ако падна, няма да успея да се изправя отново. Пищните цветове се сливаха постепенно в една многоцветна маса, полюшвана леко от вятъра. Опитах се да овладея дишането си, за да успея да се добера по-скоро до някое по-открито място. Трудна работа. Краката ми ужасно се плетяха.

Все пак успях да се добера до поляната, която бях мернал отдалече, тръснах Люк в нейния център и се свлякох до него. Той продължаваше кротко да дреме с ангелско изражение на лицето. Вятърът отнасяше упойващите аромати далеч от нас, към някакви странни растения, които приличаха на гигантски магарешки бодили. Не след дълго съзнанието ми започна да се прояснява. Зачудих се дали Огненият ангел ще успее да долови нашата миризма сред подобен взрив от аромати. Най-вероятно да, както ми бе, тръгнало напоследък…

Преди няколко години, в един от горните курсове на колежа, се престраших да опитам ЛСД. Този опит ме стресна толкова силно, че реших никога повече да не се докосвам до наркотици. Халюцинациите бяха отвратителни. Освен това за известно време бе засегната способността ми да пътувам през Сенките. Промените в Сенките трябва да бъдат контролирани умело, за да бъде достигната желаната цел. Доста след онзи случай ми беше ужасно трудно да се концентрирам върху промените, които правех, и се озовавах къде ли не. Осъзнаех ли къде съм попаднал, тутакси се паникьосвах, което още повече влошаваше нещата. Можех спокойно да се простя с живота си, докато скитах из материализираните джунгли на подсъзнанието си. Когато накрая все пак успявах да се прибера у дома, първата ми работа беше да увисна хленчещ на врата на Джулия и да остана в прегръдките й през следващите няколко дни, докато отмине нервният ми пристъп. Все пак се престраших да поговоря за това с Рандъм и той ми призна, че е имал сходни преживявания още по времето преди да стане Крал на Амбър. Музикантска му работа. Отначало решил да запази тайната, за да я използва срещу останалите членове на фамилията, ако се наложи. Но след това всичко се променило и той бързо забравил за въздействието на наркотиците. Скоро обаче успял най-случайно да разбере, че Бенедикт, Жерар, Файона и Блийс също са изпитали проклетото нещо на собствения си гръб. Оттогава минало доста време и Рандъм пропуснал да ме предупреди при пристигането ми в Амбър — просто не му хрумнало, че се налага.

Люк ми бе споменал, че атаката му срещу крепостта на Владението била спряна, а воините му — разбити на пух и прах. Дори идеята да използва планери не му помогнала особено. И тъй като наистина бях видял няколко полуразрушени планера в двора около цитаделата, беше логично да предположа, че е бил пленен. Оттам и предположението, че именно магьосникът с маската го е докарал до това състояние. Сигурно е било достатъчно да го задържи в някоя килия, докато го натъпче с някакъв наркотик, и после да го пусне да се разхожда по живо по здраво. Слава Богу, халюцинациите на Люк явно се ограничаваха до един почти безобиден вариант на света на Луис Карол. Може би просто душата му бе по-чиста от моята.

И все пак оставаха още няколко доста странни подробности. Маскираният спокойно е могъл да го убие, да го затвори в някое подземие или да го прибави към колекцията си от закачалки. Вместо това той бе поел риска да натъпче Люк с някаква дрога, която можеше и да не изиграе нужната роля. Това ми приличаше повече на плясване по задника, отколкото на истинско отмъщение. И всичко това срещу човек, който щеше да продължава да предявява претенции спрямо Владението. Дали Маскираният не беше прекалено самоуверен? Или просто не виждаше в него реална заплаха?

Вероятно начинът, по който Люк бе успял да ме пренесе чрез онази огромна въображаема Карта, се дължеше по малко и на двете му дарби — тази на магьосник и тази на адепт на Лабиринта. Може би наркотикът бе успял до такава степен да засили способността му за визуализация, че реалната Карта с моя образ се бе оказала просто ненужна. Естествено контактът не бе преминал съвсем гладко, особено в началото, на което вероятно се дължаха онези нереални видения, които бях получил, преди да достигна до тронната зала. Това означаваше, че всеки от нас би могъл да стане невероятно опасен в подобно състояние. Не биваше да забравям този факт.

Сега се надявах Люк да не се свести разярен от факта, че съм го ударил, тъй като исках да поговоря с него. Но успокоителните най-вероятно щяха да поддържат доброто му настроение, докато останалите лекарства му помогнат да се отърси от въздействието на наркотика.

Разтрих един от мускулите на левия си крак, тъй като ме наболяваше, и се изправих. Отново хванах Люк под мишниците и го преместих на около двайсет стъпки по-напред. После въздъхнах и се върнах на мястото, където се бяхме строполили отначало. Нямаше смисъл да се опитвам да спечеля нова преднина. Познатият рев вече се чуваше далеч по-отчетливо, а цветовете на странните растения се полюшваха в линия, насочена право към мен. Не след дълго успях, да различа между стеблата туловището на Огнения ангел. Вече не можех да му обърна гръб, а мястото беше подходящо, за да си премеря силите — или по-скоро изобретателността — с него.

Глава 2

Откачих бляскавата чудесия от колана си и започнах да я разгъвам. Докато го правех, тя изщрака няколко пъти. През цялото време се надявах, че избирам по-малкото зло, а не правя поредната ужасна грешка.

Съществото се забави повече, отколкото предполагах. Това можеше да означава, че не му е чак толкова лесно да открие следите ми сред този екзотичен пейзаж, или пък че схватката с Джаберуоки му е коствала доста.

Не след дълго обаче ъгловатият звяр се появи с гръм и трясък, оставяйки след себе си просека от прекършени стебла. Спря на няколко метра и впери в мен немигащите си очи. Фракир пощуря и аз й прошепнах няколко успокоителни думи. Този приятел просто не й беше в категорията. Разполагах с още едно заклинание — това на Огнения Извор — но и през ум не ми минаваше да го използвам. То определено нямаше да спре чудовището, а само щеше да го раздразни допълнително.

— Мога да ти покажа пътя към Хаоса — извиках аз, — щом толкова си се затъжил за дома.

Звярът нададе нисък вой и тръгна към мен. Дотук с дипломацията.

По тялото на чудовището се виждаха поне дузина рани, от които се стичаше някаква странна течност. То пристъпяше едва-едва и аз се зачудих дали все още е способно да се хвърли върху мен с предишната си бързина. Благоразумието ме съветваше да не го подценявам и да бъда готов за всичко.

И все пак странното създание не се хвърли към мен, а продължи да напредва все така бавно. Досущ като малък танк с необичайна форма. Нямах никаква представа кои са уязвимите му места. Опитах се да го огледам набързо и това само потвърди опасенията ми — всички важни части от тялото му бяха добре защитени. Лошо.

Не исках да прибързвам с атаката си и да позволя на звяра да ме изпързаля по най-евтиния възможен начин. Не знаех нищо за ловните му привички и не исках да поемам необосновани рискове, за да ги опозная. По-добре да го оставя да направи първата крачка, казах си. Но той просто скъсяваше дистанцията все повече и повече. Знаех, че скоро ще ми се наложи да предприема нещо…

Едно от дългите, сгърчени пипала се разгъна светкавично и изсвистя към мен. Отскочих встрани. Щрак! Израстъкът се търкулна на земята и се загърчи в прахта. Продължих да се движа. Раз-два, щрак! Раз-два, щрак!

Звярът се катурна наляво, тъй като бях подрязал всичките му пипала от тази страна. Хукнах да заобиколя главата му, за да се озова отдясно и да повторя същата операция. Твърде лекомислено от моя страна. Окаяният вид на чудовището ме подведе. Вместо да се опита да ме сграбчи с някой от ноктестите израстъци, то просто ме перна с един от здравите си крайници. Ударът се стовари върху гърдите ми и ме повали по гръб.

Изпълзях чевръсто встрани и тъкмо когато се канех да се изправя, чух отпадналия глас на Люк:

— Ама какво става тук?

— Трай сега — извиках аз, без дори да се обърна към него.

— Хей! Ти ме удари! — добави той.

— Чудо голямо — отвърнах му аз. — Това е част от моята терапия.

— Ох — изпъшка Люк.

Съществото лежеше все така на една страна и веднага щом се приближих достатъчно, се опита да ме повали отново. Но номерът вече ми беше познат.

Щрак и моят противник загуби поредния си израстък. Последваха три нови удара, които попаднаха право върху главата на звяра, но под различни ъгли. Оръжието ми продължи да издава специфичния си звук, а ъгловатото туловище — да се гърчи.

Не знам колко пъти го ударих след това. Спрях едва когато забелязах, че съм го направил на салата. По едно време Люк започна да вика „оле“ след всеки мой удар. След като приключих с разфасоването, установих, че съм плувнал в пот. Наоколо се бе издигнала мараня, която набръчкваше образите на по-отдалечените растения. Тепърва осъзнах колко мъдро съм постъпил, като прибрах Ворпълския Меч от бара. Той се оказа чудесно оръжие. Разгънах го в пълната му дължина, за да го изтръскам от кръвта и след това го скатах бавно до обичайната компактна форма. Материалът, от който бе направен, изглеждаше нежен като листенце на цвете и продължаваше да тлее с мъждивия си блясък…

— Браво! — каза един познат глас. Обърнах се и видях усмивката на Котарака, която, както обикновено, предхождаше появата на самия Котарак.

— Хип-хип, ура! — добави той. — Страхотно се справи, момчето ми!

Пейзажът зад него затрептя още по-силно, а небето потъмня. Чух Люк да казва „Хей!“ и когато се обърнах, той вече се бе запътил нанякъде. Когато отново погледнах към Котарака, забелязах, че барът е започнал да се появява зад гърба му. Мислите ми се разводниха.

— Обикновено Ворпълският Меч се получава срещу известен депозит — каза Котаракът. — Но тъй като го връщаш в добро състояние…

Люк бе застанал до мен. Отново дочух музиката, а заедно с нея и едно леко жужене. Накълцаното туловище на Огнения ангел започна да избледнява, докато картината на бара ставаше все по-плътна и реална.

Този път помещението ми се стори някак по-малко. Като че ли масите бяха по-близко една до друга, фреската на стената беше по-незабележима, музиката по-нежна, а музикантите никакви не се виждаха. Дори Гъсеницата и нейната гъба, които се бяха оттеглили в едно мрачно ъгълче, сега ми изглеждаха смалени. Приех тези промени като знак за леко подобрение. Щом като се бяхме озовали тук благодарение на Люк, може би съзнанието му вече бе започнало да се отърсва от чуждата власт.

— Люк.

Той се примъкна до мен на бара.

— Да?

— Знаеш, че имаш халюцинации, нали?

— Не… Не мога да разбера какво точно имаш предвид — каза Люк.

— След като те е пленил, Маскираният може би те е натъпкал с някаква дрога — предположих аз. — Спомняш ли си нещо такова?

— Кое е Маскираният?

— Настоящият стопанин на Владението.

— А-а, искаш да кажеш Шару Гарул. Помня, че си беше сложил някаква синя маска.

Стори ми се безсмислено да му обяснявам точно в този момент защо Маскираният не е Шару Гарул. Затова просто кимнах и добавих:

— Големият шеф.

— Ами… да, като че ли ми даде нещо — отвърна ми Люк. — Да не искаш да кажеш, че всичко това…

Кимнах отново.

— Разбира се, че е реално — казах след това. — Халюцинациите също са реалност. Всички тези неща сигурно съществуват някъде.

— Мътните да ме вземат — каза Люк.

— Дадох ти нещо, което ще неутрализира дрогата — обясних му аз. — Но за това ще е необходимо известно време.

Люк облиза устните си и се огледа наоколо.

— Ами няма защо да бързаме чак толкова — каза той. После се ухили. До нас долетя писък. Демоните на стената бяха подновили гадните си занимания с огненокосата жена. — Това място ми допада.

Оставих сгънатото оръжие на бара, а Люк поръча две халби бира. Аз отстъпих назад и поклатих глава.

— Трябва да вървя. Някой твърдо е решил да ме очисти и последния път за малко да успее.

— Животните не влизат в сметката — каза Люк.

— Не и това, което накълцах току-що — отвърнах му аз. — Някой го беше насъскал по петите ми.

Погледнах към строшената врата и се зачудих какво ли ми предстои. Огнените ангели обикновено ловуват по двойки.

— Но първо трябва да поговоря с теб… — продължих след това.

— Не сега — промърмори Люк и се обърна на другата страна.

— Знаеш, че е важно.

— В главата ми е пълна каша — отговори ми той.

Това най-вероятно беше самата истина. Нямаше никакъв смисъл да се опитвам да го завлека в Амбър или на което и да е друго място, тъй като той щеше да изчезне и да се появи отново тук. Налагаше се да изчакам съзнанието му да се освободи напълно, за да мога да поговоря с него сериозно.

— Помниш ли, че майка ти е пленница в Амбър? — попитах аз.

— Да.

— Обади ми се, щом мислите ти се прояснят. Трябва да поговорим.

— Ще ти се обадя.

Обърнах се и тръгнах към вратата на бара. Скоро се озовах отново на мъгливия бряг и чух как Люк подхвана нова песен — поредната сълзлива балада. Когато искаш да промениш Сенките, мъглата е не по-малка пречка от пълния мрак. Всеки, надарен със способността да пътува през Сенките, е безпомощен без ориентири, на които да се опре. От друга страна, мислите ми вече бяха възстановили нормалния си ход и се нуждаех от известно усамотение, за да преценя ситуацията. Наоколо не се чуваше нищо друго, освен собствените ми стъпки по каменистата повърхност.

Прехвърлих през главата си последните събития. Първо, от мъртвешката ми дрямка в Амбър ме събуди странното послание на Люк. Пренесох се при него, разбрах, че той халюцинира и му дадох нещо, за което се надявах, че скоро ще го измъкне от това състояние. После разфасовах Огнения ангел и накрая оставих Люк да си дере гърлото на изходната точка.

С едно поне можех да се похваля — засега бях успял да обезвредя Люк и стремежа му да си отмъсти на Амбър. Той беше наясно къде е майка му и това щеше да блокира следващите ходове на неговия план. Тази подробност, плюс факта, че засега бе невъзможно да го пренеса където и да било, ме накараха да го оставя там, където си беше. Рандъм сигурно би се чувствал по-спокоен, ако Люк лежеше в безсъзнание в подземията на Амбър, но това състояние на нещата сигурно също да го удовлетвори в известна степен. Нали и без друго щеше да ни потърси рано или късно, за да измъкне Джасра? Реших, че няма да е зле да му оставя известно време, за да се съвземе. И без него списъкът с проблемите ми се бе разраснал застрашително — Дяволския Чекрък. Маскираният, Винта…

Може би именно Джасра бе използвала свойствата на сините кристали, за да изпрати убийци по следите ми. Не бе изключено това да е бил и Маскираният. Нещо подобно определено бе по силите му, а той явно разполагаше и с нужния мотив, който засега бе пълна загадка за мен. Джасра беше вън от играта. И макар още да не се бях справил с Маскирания, можех поне да твърдя, че вече не съм белязан от кристалите. Щеше ми се също да повярвам, че съм успял да вдъхна известен респект на магьосника с маската при последната ни среща във Владението. Това, което не се връзваше с Джасра и Маскирания, беше Огненият ангел. Не виждах по какъв начин би могъл някой от двама им да се добере до екземпляр от този странен животински вид, за да го дресира и да го насъска срещу мен. Имаше едно-единствено място, където можеха да бъдат открити Огнените ангели, а там досега не бе припарвал нито един магьосник от Сенките.

Един порив на вятъра почти разнесе мъглата и забелязах силуетите на някакви тъмни постройки. Добре. Тутакси се захванах с промените. Мъглата се раздвижи и това вече не бяха постройки, а просто черен скален масив. Ново раздвижване и над мен се появи късче небе малко преди изгрева, все още отрупано с бледи звезди. Не след дълго вятърът разчисти окончателно мъглата и забелязах, че вървя по високо, скалисто плато. Звездите над мен бяха тъй ярки, че можех да чета на светлината им. Продължих по мрачната пътека, която водеше към края на света…

Люк, Джасра, Далт, Маскираният… Всички те бяха част от едно цяло, от една обща картина, загадъчно забулена на някои места и напълно разбираема на други. Още малко време, още няколко груби щриха и всичко щеше да добие смисъл. Люк и Джасра за момента не се брояха. Маскираният си имаше някакви лични сметки за уреждане, които в случая касаеха само мен. Досега не бе проличало да има зъб и на Амбър. Далт наскоро се бе сдобил с впечатляваща колекция от карабини, но Рандъм знаеше за това, пък и Бенедикт се бе прибрал в двореца. Лично аз бях убеден, че съм направил всичко, което е било по силите ми.

Стоях на края на света и се взирах в бездънната, изпълнена със звезди цепнатина. Хълмът, на който бях застанал, като че ли се връзваше с околния ландшафт. Вляво от мен се виждаше мост, който водеше към някакъв мрачен силует, очертан на фона на звездния безкрай. Може би друг плуващ хълм. Закрачих натам. На това място подробности като атмосфера, гравитация и температура не значеха нищо. Тук можех да създам нова реалност дори само докато си вървях напред-назад. Тръгнах по моста. Вече го бях преполовил, когато мернах в далечината друг мост.

Спрях и се огледах. Мястото ми се видя безопасно и подходящо. Извадих колодата си, прегледах я и изтеглих една Карта, която не бях използвал от много, много време насам.

Вдигнах я пред себе си и се загледах в сините очи и младежките, сурови и леко изострени черти, обрамчени от буйна бяла коса. Беше облечен изцяло в черно, без да се броят яката и ръкавите, които се подаваха от изискания, плътно прилепнал жакет. В едната си ръка бе хванал три тъмни стоманени сфери.

Понякога е много трудно да се установи връзка с Хаоса, затова се концентрирах и насочих мислите си по-внимателно от обикновено. Той седеше на някакъв балкон под отрязък от налудничаво нашарено небе. Вляво от него се виждаха планински масиви, които непрекъснато променяха очертанията си. Беше опънал краката си върху една малка масичка. Вдигна поглед от книгата, в която се бе зачел, и ми се усмихна леко.

— Мерлин, изглеждаш ми уморен.

Кимнах.

— Ти пък изглеждаш отпочинал.

Той затвори книгата и я остави на масичката.

— Проблеми ли имаш? — попита ме после.

— Да, Мандор.

Той се изправи.

— Искаш ли да дойдеш при мен?

Поклатих глава.

— Ако нямаш под ръка някоя Карта, с която след това да се върна, бих предпочел ти да дойдеш при мен.

Мандор протегна ръка.

— Добре — каза той.

Аз също се протегнах. Ръцете ни се срещнаха, той направи една-единствена крачка и се озова до мен на моста. Прегърнахме се и той се обърна, за да погледне към бездната.

— Тук някъде ли е опасността?

— Не — отговорих му аз. — Избрах това място, защото е безопасно.

— И живописно — добави Мандор. — Сега кажи какво става с теб.

— Години наред бях просто студент. Изучавах дизайна на едни засукани машинарии. Съвсем доскоро си живеех съвсем спокойно. Тогава всичко се обърна с краката нагоре. Успях да си изясня голяма част от загадките около тази неразбория. Те са доста засукани и едва ли биха те заинтригували.

Мандор се бе подпрял на перилата на моста.

— А останалата част? — попита той.

— Досега всички мои врагове бяха от Сенките в близост до Амбър. Но тъкмо когато си мислех, че съм разбрал с кого си имам работа, някой изпрати по следите ми един Огнен ангел. Звярът се нахвърли върху мен преди броени часове и аз успях да го убия. Не знам на кого е хрумнало да се опита да ме убие по този начин, но съм убеден, че не е някой от Амбър.

Мандор цъкна с език, после се обърна, направи няколко крачки и се върна отново при мен.

— Прав си, естествено — каза той. — Не знаех, че играта би могла да загрубее чак толкова, иначе сам щях да те потърся. Но позволи ми да се усъмня в твоята преценка за размерите на опасността. Бих искал да чуя цялата история.

— Защо?

— Защото понякога си склонен да проявяваш невъобразима наивност, малки ми братко. Затова и не мога да се доверя напълно на мнението ти за това кое е истински важно и кое не е.

— Сигурно ще умра от глад, преди да съм свършил — отвърнах аз.

Моят доведен брат се усмихна лукаво и вдигна ръце. Той е доста по-възрастен от мен и може би точно затова ми напомня доста за роднините ми в Амбър. Винаги съм се чувствал в известна степен излишен сред синовете на Дара и Сауал. И все пак Мандор никога не се бе опитвал да ме отблъсне, вероятно защото си приличахме в някои неща. Каквото и да бе изпитвал към мен в началото, той успя да го преодолее и се сближихме — както ми се струва — повече от истински кръвни братя. От него съм научил цял куп полезни неща. Навремето си прекарвахме чудесно заедно.

Въздухът между нас затрептя и когато Мандор свали ръцете си, между нас най-неочаквано се появи маса, покрита с бяла ленена покривка. Миг по-късно към нея се присъединиха два удобни стола. Масата бе покрита с поне дузина чинии от фин порцелан, сребърни прибори, кристални чаши и кофичка лед със затъкната в нея бутилка с причудлива форма.

— Впечатлен съм — заявих аз.

— През последните години доста се задълбочих в някои от приложните аспекти на магията — каза Мандор. — Сядай. Предлагам да пропуснем молитвата.

Настанихме се удобно по средата на моста, свързващ двата бряга на мрака. Още след първите няколко хапки засумтях одобрително и веднага щом позалъгах глада си, се заех да изложа поредицата от събития, които ме бяха довели до тази обител на спокойствието и звездната светлина.

Мандор не ме прекъсна нито веднъж до самия край. Когато привърших разказа си, той кимна и каза:

— Какво ще кажеш за нещо сладко като финал?

— М-да — отвърнах аз. — Не би било зле.

Малко след това забелязах, че се усмихва.

— Кое му е смешното? — попитах аз.

— Ти самият — отговори ми той. — Помниш ли, че когато тръгваше за онова място, те посъветвах да раздаваш доверието си като истински скъперник?

— Е, и? На никого не съм разказвал всичко от игла до конец. Ако смяташ да ми триеш сол, задето съм се сприятелил с Люк, без да го опозная достатъчно добре, откажи се. Вече са го правили на няколко пъти.

— Ами Джулия?

— Какво искаш да кажеш? Та тя никога не научи…

— Точно така. А точно на нея е трябвало да се довериш. Вместо това си я настроил срещу себе си.

— Добре де. Може и да съм сгрешил.

— Създал си една невероятна машина, а и през ум не ти е минало, че тя може да се превърна в ужасяващ оръжие. Рандъм се е сетил за това на мига. Люк също. Могъл си да си спестиш толкова лесно цял куп неприятности.

— Имаш право. Мислех единствено как да реша техническите проблеми. Дори не помислих за евентуалните последствия.

Мандор въздъхна.

— Какво да те правя, Мерлин? Успяваш да си заложиш главата на карта, без дори да го осъзнаваш.

— Но пък не се доверих на Винта — опитах да се защитя аз.

— Мисля, че си могъл да измъкнеш повече информация от нея. Вместо това си хукнал да спасяваш Люк, който за момента е бил вън от опасност. Струва ми се, че към края на вашия разговор тя е била далеч по-склонна на отстъпки.

— Може би трябваше да ти се обадя по-рано.

— Ако я срещнеш отново, повикай ме. Аз знам как да поговоря с нея.

Зяпнах го учудено. Изглежда говореше съвсем сериозно.

— Имаш ли някаква представа коя е тя?

— Бих могъл да разбера — каза Мандор и разклати оранжевото питие в чашата си. — Освен това имам гениално в простотата си предложение за теб. Наскоро купих едно съвсем уединено провинциално имение. Защо не ми погостуваш там, вместо да продължаваш да си търсиш белята? Там ще можеш да се излежаващ необезпокояван през следващите няколко години, да се наслаждаваш на предимствата на спокойния живот и да прегледаш цял куп интересни книги. Ще се погрижа да си в пълна безопасност. Остави бурята да се разрази с пълна сила и когато всичко утихне, уреди проблемите си на по-бавни обороти.

Отпих една малка глътка от огненото питие.

— Не — казах след това. — А какво искаше да кажеш с тези приказки за загрубялата игра?

— Ако приемеш предложението ми, ще можеш спокойно да забравиш за тях.

— Дори да смятах да приема, пак щях да поискам да разбера за какво става въпрос.

— Заплетена работа.

— Ти изслуша моята история. Аз пък съм готов да изслушам твоята.

Мандор сви рамене, отпусна се в стола си и впери поглед в звездите.

— Суейвил умира — каза той после.

— Дотук нищо ново.

— Така е, но този път състоянието му се е влошило повече от всякога. Някои си мислят, че причината за това е смъртното проклятие на Ерик. Така или иначе, на него наистина не му остава много.

— Започвам да се досещам…

— Да, борбата за престола сега е далеч по-настървена. Благородниците мрат като мухи — отрова, дуели, убийства, странни инциденти, съмнителни самоубийства. Не са малко и онези, за които не се знае абсолютно нищо.

— Но какво общо има всичко това с мен?

— До един определен момент — нищо.

— До кой момент?

— Ти все още не знаеш, че след като замина, Сауал те осинови, макар и формално.

— Какво?

— Не съм съвсем сигурен за истинските му мотиви, но фактът си е факт — сега ти си негов законен наследник. На опашката си след мен, но все пак преди Джърт и Деспил.

— Което означава, че засега не бих могъл да навредя на ничии интереси.

— Прав си — каза бавно Мандор. — В повечето случаи първородният син е далеч по-опасен…

— А защо не във всички?

— Защото винаги има изключения. И сам се сещаш, че във времена като тия е най-лесно да се разплатиш с враговете си до последния грош. Една смърт повече или по-малко вече не прави впечатление на никого. В това число и на приближените на Суейвил.

Срещнах погледа му и поклатих глава.

— Въпреки това не виждам на кого му е притрябвало да си разчиства сметките с мен.

Той продължи да се взира в мен, докато накрая се почувствах неловко.

— Греша ли? — попитах аз накрая.

— Ами… — каза Мандор. — Сети се сам.

Сетих се. Едно подозрение се надигна в мен и Мандор кимна, сякаш на мига бе разчел мислите ми.

— Джърт — започна той — прие настъпилите промени със смесица от задоволство и страх. Непрекъснато обсъждаше последните убийства и изтънчеността, с която се отличаваха някои от тях. Непреодолимото му желание да стане експерт в тази смъртоносна игра накрая надделя над останалите му страхове…

— Логрус…

— Да. Джърт опита отново да премине през него и този път успя.

— Сигурно се е почувствал страхотно.

— О, да — каза Мандор. — Страхотно в най-широкия смисъл на тази дума.

— Логрус го е дарил със свобода, със сила…

Забелязах полуироничното изражение на Мандор и почти несъзнателно добавих:

— … И го е направил пълноправен участник в играта.

— Сега вече разбираш какво имах предвид.

— Да — казах аз. Пред очите ми за пореден път се появи отдалечаващото се окървавено ухо на Джърт. — Мислиш ли, че той е изпратил Огнения ангел?

— Не е невъзможно — отвърна Мандор. — Хайде сега продължи още малко в същата посока.

Припомних си сгърченото от болка лице на Джърт и стърчащия от окото му остър клон, мигове след нашата схватка при езерото…

— Значи той си е поставил за цел да ме премахне от пътя си. От една страна, заради незначителното ми предимство като наследник и, от друга, заради старата си омраза към мен.

— Всяка една от тези причини му е достатъчна, за да иска смъртта ти — отбеляза Мандор. — Сега се сещам за онзи клепоух вълк, който те е нападнал. Като че ли и той е имал само едно око…

— Така ми се стори — казах аз. — Как изглежда Джърт сега?

— Ами, ухото му се е възстановило наполовина, но изглежда доста сгърчено и грозновато. В общи линии косата му успява да го прикрие. Окото му регенерира напълно, но той все още не може да вижда с него. Обикновено носи превръзка.

— Вече си обяснявам някои неща. Само това ми липсваше. Като че ли и без него си нямам достатъчно проблеми. Толкова народ се е заел да ми мъти водата.

— Това е една от причините, поради които ти предложих просто да се оттеглиш, докато тинята се уталожи. Толкова стрели са се устремили към сърцето ти, че все една от тях би могла да порази целта.

— Мога и сам да се грижа за себе си, Мандор.

— За малко да ти повярвам.

Свих рамене. После станах, отидох до перилата на моста и се загледах в звездния океан.

Измина доста време, преди Мандор да ме попита:

— А ти да се сещаш за по-добро решение?

Не му отговорих. Беше прав поне за едно — наистина понякога съм склонен да се втурвам напред като кон с капаци. Като се изключеше плана ми за Джасра, през цялото време бях реагирал съвсем импулсивно, без дори да се опитам да си изградя някаква стратегия. Събитията ме връхлитаха непрекъснато и нямах никакъв контрол над тях. Оправданието, че всичко се бе случило твърде бързо, вече не ми вършеше никаква работа. Беше крайно време да опозная враговете си значително по-добре, за да мога да отвърна на удара с удар…

— Когато ситуацията е толкова рискована — каза Мандор, — трябва да си съвсем наясно какво правиш и защо го правиш.

От гледна точка на здравия разум той вероятно беше прав. Но в неговите вени течеше единствено кръвта на Хаоса. За разлика от Мандор аз не можех да махна с лека ръка на съдбата на Амбър. Дори само събитията, свързани с Люк, ме караха да се чувствам отговорен за сигурността на своя втори дом. Освен това, винаги съм бил твърде любопитен по природа. Твърде любопитен, за да обърна гръб на всички загадъчни въпроси, които човъркаха съзнанието ми в момента.

И докато се чудех как да изразя мислите си пред Мандор по възможно най-лаконичния и убедителен начин, лавината на събитията отново ме застигна. Усетих някакъв едва доловим импулс да се докосва до съзнанието ми, подобно на котка, която драска по вратата, за да й отворят. Постепенно импулсът се засили и аз осъзнах, че някой се опитва да се свърже с мен чрез Картите от някое много отдалечено място. Реших, че това би могъл да е Рандъм, загубил търпение за пореден път, затова отворих съзнанието си за контакта.

— Мерлин, какво става? — попита Мандор.

Вдигнах ръка, за да му покажа, че съм зает. Видях как остави салфетката си на масата и се изправи.

Видението се проясни и аз видях Файона, застанала край някакви скали под бледозелено небе. Стори ми се намръщена.

— Мерлин — каза тя, — къде си?

— На едно далечно място — отвърнах й аз. — Дълго е за обясняване. Какво има? Къде се намираш?

Тя ми се усмихна накриво.

— На друго далечно място.

— Явно и двамата сме избрали доста драматичен декор — отбелязах аз. — Да не би да си подбрала небето така, че да подхожда на косата ти?

— Достатъчно! — отряза ме тя. — Не те потърсих, за да си разменяме остроумия.

В този миг усетих как Мандор сложи ръка на рамото ми. Това никак не се връзваше с неговите безупречни обноски, тъй като, меко казано, се счита за неуместно да се приближаваш до някого, докато той поддържа контакт чрез Картите. Това е като да вдигнеш на сянката Земя втория телефон в някоя къща и да се намесиш във водения разговор. Както и да е…

— Леле, леле! — каза Мандор. — Мерлин, ще бъдеш ли така добър да ме представиш на дамата?

— Кой е това? — попита Файона.

— Моят брат Мандор — й казах аз. — Първороден син на Сауал от Царството на Хаоса. Мандор, това е моята леля Файона, принцеса на Амбър.

Мандор се поклони.

— Слушал съм много за вас, Принцесо — каза той. — За мен е истинско удоволствие.

Очите на Файона за миг се разшириха.

— Естествено, чувала съм за лорд Сауал — каза тя, — но не знаех, че Мерлин принадлежи към неговия род. Радвам се, че се запознах с вас.

— Фай, доколкото разбирам, пак е изникнал някакъв проблем — казах аз.

— Да — отвърна ми тя и погледна към Мандор.

— Аз ще се оттегля. Принцесо — каза той. — За мен беше чест. Жалко, че не живеете по-близо до Предела.

Файона се усмихна.

— Почакайте — каза тя. — Нямам намерение да обсъждам поверителна информация. Предполагам, че сте адепт на Логрус…

— Да, така е — заяви Мандор.

— … Както и че не сте се срещнали с Мерлин, за да се дуелирате?

— Не бих казал.

— В такъв случай ще се радвам да чуя и вашето мнение. Желаете ли да дойдете при мен заедно с Мерлин?

Мандор се поклони отново.

— Дори да сте на края на света, мадам.

— Тогава елате — каза Файона и протегна лявата си ръка, а аз я хванах. Мандор просто докосна китката й и двамата пристъпихме напред.

Миг по-късно вече стояхме до нея сред скалите. Подухваше лек, но мразовит ветрец. От далечината до нас достигна приглушен рев, идващ сякаш от покрит двигател.

— Свързвала ли си се наскоро с някого в Амбър? — попитах аз.

— Не — отговори Файона.

— Тръгна си доста неочаквано.

— Имах си причини.

— Като истинската самоличност на Люк, например?

— Вече знаеш ли кой е той?

— Да.

— А останалите?

— Казах на Рандъм — отвърнах. — И на Флора.

— Значи всички знаят — отбеляза Файона. — Изчезнах така внезапно, за да скрия Блийс, тъй като той щеше да е следващата жертва от списъка на Люк. Освен това нека не забравяме, че аз също се опитах да убия баща му и почти успях. Двамата с Блийс бяхме най-близките родственици на Бранд, а накрая се обърнахме срещу него.

Тя се обърна и се загледа в Мандор. Той се усмихна и каза:

— Както разбрах, в момента Люк си пийва бира с един Котарак, с една Гъсеница и с един Бял Заек. Разбрах също, че майка му е пленница в Амбър…

Файона се обърна отново към мен.

— Не си си губил времето.

— Нещо такова.

— … Което според мен означава, че можете спокойно да се върнете в Амбър — довърши фразата си Мандор.

Файона му се усмихна и след това каза:

— Твоят брат е доста добре информиран.

— Връзките и в това мое семейство са доста силни. Винаги сме се грижили един за друг.

— И кой води в тази надпревара? — попита тя.

— Той, разбира се — отвърнах й аз. — Нали е по-големият ми брат.

— Разликата от два-три века обикновено не се брои.

— Вие наистина излъчвате уравновесеност, за разлика от Мерлин — каза Файона. — Не бих имала нищо против да ви се доверя, независимо от първоначалното си намерение.

— Наистина съм трогнат от жеста ви…

— Но предпочитате да не насилвате нещата?

— Именно.

— Не смятам да поставям на изпитание верността ви към трона — каза Файона. — Просто ситуацията касае в еднаква степен и Амбър, и Царството на Хаоса. Освен това не виждам възможност за сблъсък на нашите интереси.

— Не се и съмнявам във вашата прозорливост. Исках само да изясня позицията си.

Файона се обърна към мен.

— Мерлин, мисля, че ти ме излъга.

Осъзнах, че съм свъсил вежди в опита си да си припомня за какво точно съм я преметнал.

— И да съм го направил — казах аз, — в момента не си спомням нищо.

— Беше преди години — каза Файона, — когато те помолих да се опиташ да преминеш през Лабиринта на баща си.

— О — възкликнах аз и се изчервих. Интересно дали си пролича на тази странна светлина?

— Възползва се от това, което ти казах за съпротивлението на Лабиринта — продължи тя. — Престори се, че някаква сила отблъсква крака ти, но в действителност по нищо не личеше да е така.

Файона ме погледна, сякаш очакваше да потвърдя думите й.

— Е, и? — казах аз.

— Сега ситуацията е доста по-сложна, затова ще те попитам още веднъж. Престори ли се тогава?

— Да.

— Защо?

— Защото ако направех първата стъпка, щеше да ми се наложи да премина до самия край. Откъде можех да зная къде ще ме отведе този Лабиринт и до какво би могло да доведе всичко това? Ваканцията ми беше към края си и затова бързах да се прибера, за да продължа обучението си. Да ти кажа, че нещо ми пречи да стъпя върху Лабиринта, ми се стори най-елегантният начин да се измъкна.

— Мисля, че това не е всичко.

— Какво имаш предвид?

— Според мен Коруин ти е казал нещо, което ние не знаем, или ти е поверил някакво съобщение. Сигурна съм, че знаеш още нещо, но не искаш да го споделиш с нас.

Свих рамене.

— Съжалявам, Файона. Свободна си да се съмняваш в каквото пожелаеш. Щеше ми се наистина да можех да помогна с още нещо.

— Можеш — отвърна ми тя.

— Кажи с какво.

— Ела с мен и премини през новия Лабиринт.

Поклатих глава.

— Имам далеч по-неотложни задачи. Точно в момента не мога да си позволя да хукна нанякъде, за да удовлетворя любопитството към нещо, което татко е направил преди години.

— Не просто любопитство — каза Файона. — Вече ти казах, че този Лабиринт е причината за зачестилите напоследък Бури на Сенките.

— Аз пък ти посочих една съвсем логична алтернативна причина. Казах ти, че според мен тези аномалии са предизвикани от частичното унищожение и последвалото възстановяване на стария Лабиринт.

— Бихте ли ме последвали? — каза тя, после се обърна и тръгна нагоре по склона.

Свих рамене и закрачих след нея. Мандор се присъедини.

Изкачихме се до един назъбен скалист параван. Файона го достигна първа и продължи по криволичещия ръб, който го заобикаляше. Не след дълго се озовахме до мястото, където каменната стена бе прекъсната до основата си от клинообразна пукнатина.

Пристъпих напред, застанах до Файона и се загледах натам, накъдето бе вперила поглед тя. Върху едно плато, далеч под нас вляво, се поклащаше огромна черна фуния. Очевидно нея идваше онзи странен рев, който бях чул преди това. Стори ми се, че почвата в основата й е напукана. Гледах я няколко минути, но фунията не промени нито формата, нито позицията си. Накрая се прокашлях.

— Прилича ми на голямо торнадо — отбелязах. — Само дето не помръдва от мястото си.

— Точно заради него искам да преминеш през Лабиринта — каза Файона. — Мисля, че ако не го изпреварим, то рано или късно ще се добере до нас.

Глава 3

Ако трябва да избирате между способността да усещате измамите и способността да узнавате истината, какво бихте предпочели? Някога си въобразявах, че има няколко начина, по които може да бъде казано едно и също нещо. Вече не мисля така. Да вземем за пример повечето от моите роднини. Те са също толкова добри в умението си да долавят заблудите, колкото и в изкуството да си служат с тях. Вече ми е трудно да повярвам, че някой от тях изпитва особен респект към истината. А винаги съм считал, че има нещо много достойно и благородно в търсенето на истината. Нали именно това бе причината да създам Дяволския Чекрък?! Разговорът с Мандор ме накара да се замисля — дали пък непрестанният стремеж към истината не бе притъпил сетивата ми по отношение на нейната противоположност?

Това, разбира се, не е като да загубиш безвъзвратно зрението или обонянието си. В случая става въпрос не за някаква особена дарба, а по-скоро за солидно подкрепена гледна точка. И все пак се опасявах, че може би съм прекрачил границата на благоразумието и сега ще ми е трудно достатъчно бързо да възстановя бдителността си.

Затова и се чудех какво да отговоря на Файона.

— И защо мислиш, че опасността е толкова голяма? — попитах аз.

— Това е Буря на Сенките, приела формата на торнадо — отвърна Файона.

— Нищо ново под слънцето.

— Така е, но Бурите обикновено преминават през Сенките. Тази тук се е установила на едно място и само се разраства. Появи се преди няколко дни и оттогава не е помръднала.

— Колко прави това в амбърско време? — попитах аз.

— Около половин ден. Защо?

Свих рамене.

— Просто ми беше любопитно. Но все още не виждам къде е непознатата по размерите си заплаха, за която говориш.

— Казах ти, че Бурите са се умножили. Ето че сега те започнаха да променят и структурата си. Трябва по-скоро да разберем тайната на новия Лабиринт.

За миг ми хрумна, че онзи, който премине през Лабиринта на баща ми, би могъл да се сдобие с нечувана сила. Или любовница.

— Да речем, че мина по него — казах аз. — Тогава какво? Доколкото си спомням от думите на татко, пътят води към центъра, точно като при стария Лабиринт. Какво бихме могли да научим, когато стигна дотам?

Вгледах се в лицето на Файона, за да доловя и най-малкия намек за това, което си мисли. За съжаление, повечето от роднините ми владеят лицевите си мускули твърде добре.

— Доколкото знам — каза тя, — Бранд е успял с помощта на Картите да се прехвърли при Коруин, докато той е бил в центъра на Лабиринта.

— И аз съм чувал за нещо подобно.

— В такъв случай, аз бих могла да се присъединя към теб, след като се озовеш в центъра.

— Може би. И какво би трябвало да стане след това?

— Оттам ще можем да се пренесем до място, недостижимо от коя да е друга точка на Вселената.

— По-конкретно?

— До първичния Лабиринт, който се намира отвъд Лабиринта на Коруин.

— Сигурна ли си, че съществува?

— Би трябвало. Отвъд видимото проявление на една подобна структура винаги стои нейният първообраз.

— А защо искаш да стигнеш до него?

— В него са вплетени най-съкровените тайни на Лабиринта. Там е мястото, където може да бъде усвоена първичната му магия.

— Разбирам — казах аз. — А след това?

— Само там можем да разберем как да се справим с тези аномалии.

— Това ли е всичко?

Файона присви очи.

— Разбира се, ще разучим всичко, до което успеем да се доберем. Всяка сила представлява потенциална заплаха, преди да си я опознал.

Кимнах бавно.

— За съжаление, в момента моята графа „Неприятности“ е на път да прелее, та Лабиринтът на баща ми ще трябва да почака — казах аз.

— Но чрез него би могъл да се сдобиеш със сила, която да ти помогне да решиш останалите си проблеми.

— Може би. Но вероятността това да се проточи твърде дълго е прекалено голяма, за да поема подобен риск.

— Ами ако грешиш?

— И това не е изключено. Но стъпиш ли веднъж на Лабиринта, връщане назад няма.

Умислено пропуснах да уточня, че нямам никакво намерение да я отведа до първичния Лабиринт и да я оставя да прави там каквото й хрумне. Не биваше да забравям, че Файона вече бе опитала силите си в борбата за короната. Ако тогава Бранд бе успял да се възкачи на трона, тя със сигурност щеше да го подкрепи, независимо какво би казала сега. Стори ми се, че просто ужасно й се иска да се добере до центъра на първичния Лабиринт. Но тъй като вече знаеше, че ще й откажа, ако ме помоли без увъртания, Файона реши да заложи на първоначалния си довод.

— И все пак те съветвам да премислиш нещата още веднъж, ако не искаш да видиш как светът се разпада под краката ти.

— Казваш ми го вече за втори път — казах аз. — Не ти повярвах преди, не виждам защо да ти повярвам сега. Продължавам да мисля, че увеличаването на бурите на Сенките е реакция спрямо промените в стария Лабиринт. Освен това смятам, че бърникането из новия Лабиринт, за който все още не знаем нищо, би могло само да влоши нещата…

— Нямам намерение да бърникам в него — каза Файона. — Искам само да го изуча…

Изведнъж Знакът на Логрус проблесна между нас. Тя сигурно също го бе видяла или пък го бе почувствала, защото се отдръпна едновременно с мен.

Не ми беше необходимо да се обръщам, за да разбера какво става зад гърба ми. И все пак го направих.

Мандор се бе изкачил на каменната стена. Беше застанал там с вдигнати ръце, сякаш се бе сраснал със скалата. Потиснах първия си импулс да му извикам да спре. Той знаеше какво прави. Освен това бях сигурен, че няма да ми обърне никакво внимание.

Приближих се до ръба на скалната тераса и вперих поглед в торнадото, което бушуваше сред набразденото от пукнатини плато. Усетих как образът на Логрус потръпва от порива на надигащата се мрачна мощ, чиято тайна Сухай ми бе разкрил в последния си урок. Мандор я призоваваше, за да я стовари върху Бурята. Но нима не осъзнаваше, че веднъж освободена, тази сила няма да се усмири, преди да е причинила невероятни разрушения? Нима не разбираше, че ако корените на тази Буря наистина произлизат от Хаоса, това ще я превърне в нещо наистина чудовищно?

Торнадото се разрастваше. Ревът му значително се усили. Гледката стана страховита.

Чух как Файона ахна.

— Надявам се, че знаеш какво правиш — викнах към Мандор.

— След около минута ще разберем дали е така — каза той и отпусна ръцете си.

Знакът на Логрус изчезна.

Проклетото нещо ставаше все по-голямо и все по-шумно.

Накрая не издържах и попитах:

— И какво доказва всичко това?

— Като начало, че си ужасно нетърпелив — отвърна ми Мандор.

Продължих да се взирам в торнадото.

Изведнъж ревът започна да стихва. Черната фуния потръпна, люшна се встрани и накрая започна да се свива. После възстанови първоначалните си размери, ревът се превърна отново в познатото монотонно бучене.

— Как го направи? — попитах аз.

— Не го направих аз — каза Мандор. — Бурята се самонастрои.

— А не би трябвало да е така — отбеляза Файона.

— Правилно — потвърди той.

— Нищо не разбирам — казах аз.

— Тя трябваше да продължи да се усилва, след като бе тласната чрез силата на Хаоса — обясни Файона. — Вместо това силата, която контролира това торнадо, овладя тласъка и се отърси от него.

— И все пак тази Буря произхожда от Хаоса — каза Мандор. — Видяхте какъв беше резултатът от допира й с Логрус. Но след като достигна критичната точка, последва корекция. Някой си играе с първичните сили. Нямам никаква представа кой или какво стои зад това, но мисля, че Лабиринтът няма нищо общо. Той не би могъл да се намеси в подобно жонглиране със силите на Хаоса. Вероятно Мерлин е прав. Мисля, че причината трябва да се търси другаде.

— Добре — каза Файона. — Нека е така. И какъв е изводът?

— Никакъв — отговори й Мандор. — Просто се появи още една загадка. И все пак не мисля, че става въпрос за потенциална заплаха.

Бледа искрица проблесна в съзнанието ми. Новата ми догадка можеше да е напълно погрешна, но не това ме накара да я запазя за себе си. Тя водеше към нещо, в което не можех да се ориентирам, а в подобни случаи не обичам да прибързвам.

Файона ме гледаше гневно, но успях да запазя невъзмутимото си изражение. След като най-после се убеди, че опитите й са обречени, тя най-неочаквано реши да смени темата.

— Спомена, че си зарязал Люк при странни обстоятелства. Къде по-конкретно се намира той сега?

Никак не ми се искаше да я настроя срещу себе си. Но не можех и да я оставя да се добере до Люк. Доколкото я познавах, Файона можеше като едното нищо да го премахне — просто за да се презастрахова. А аз не исках смъртта на Люк. Имах чувството, че той е на път да преосмисли доста от предишните си представи и исках да му дам шанса да го стори. Все още бяхме задължени един на друг, макар че вече бях загубил точна представа в какво съотношение. Поне заради доброто старо време, както се казва в подобни случаи. Съдейки по състоянието, в което го бях оставил, щеше да му е необходимо още известно време, за да се възстанови. А и тепърва трябваше да си поговоря с него за доста неща.

— Съжалявам — казах, — но в момента той е моя грижа.

— Мисля, че в известна степен и аз съм засегната — отбеляза с равен тон Файона.

— Разбира се — признах, — но смятам, че за момента той е по-важен за мен, отколкото за теб, а никак не е изключено интересите ни спрямо него да се пресекат.

— Остави на мен да преценя кое и в каква степен е важно за мен — каза тя.

— Добре. Люк е дрогиран. Всичко, което би успяла да изцедиш от него в момента, вероятно ще е доста интересно, но не и особено полезно.

— Как стана това? — попита Файона.

— Един магьосник на име Маскираният явно го е натъпкал с нещо, след като го е пленил.

— Къде е станало това? Никога не съм чувала за този магьосник.

— Той е господар на едно място, наречено Владението на Четирите Свята.

— Чувала съм за Владението, но това беше преди доста време. Тогава там се разпореждаше Шару Гарул…

— … Който в момента служи за закачалка за дрехи — казах аз.

— Какво?

— Дълго е за обясняване. Както вече казах, сега господар на Владението е Маскираният.

Файона се втренчи в мен. Беше ми повече от ясно, че току-що за пореден път бе осъзнала, че напоследък са станали доста неща, за които няма никаква представа. И докато се чудеше за какво точно да ме попита най-напред, аз се подготвях да се възползвам от сепването й, за да се измъкна сух от водата.

— Как е Блийс? — попитах.

— Значително по-добре. Погрижих се за него и сега се възстановява доста бързо.

Вече се канех да я попитам къде се намира и знаех, че ще ми откаже. Така щяхме да сме квит. Вероятно щеше да последва размяна на усмивки и да си останем приятели — за пореден път.

— Хей! — извика Мандор и двамата с Файона се обърнахме към скалния ръб, на който бе застанал.

Торнадото се бе смалило наполовина и видимо продължаваше да се свива. Този процес продължи още около минута, след което от черната фуния не бе останала и следа.

Не успях да сдържа усмивката си, но Файона така и не я забеляза. Те бе вперила поглед в Мандор.

— Мислиш ли, че причината е в това, което направи? — попита тя.

— Не мога да го твърдя с абсолютна сигурност — отговори Мандор, — но никак не е изключено.

— И все пак това те навежда на някаква мисъл, нали?

— Предполагам, че онзи, който го е предизвикал, сега ми е доста ядосан, задето съм се набъркал в експеримента му.

— Значи мислиш, че Бурята е била направлявана от нечий разум?

— Да.

— Някой от Царството на Хаоса?

— По-скоро някой от вашия край на вселената.

— Като че ли да… — съгласи се Файона. — А имаш ли някаква представа кой би могъл да бъде?

Мандор се усмихна.

— Разбирам — бързо каза тя. — Предпочиташ да запазиш догадките за себе си. Но в случая заплахата е обща. Именно това се опитвам да ви обясня от самото начало.

— Така е — съгласи се той. — Точно затова предлагам да разчовъркаме тази загадка. Аз също все още не разполагам с нищо конкретно. Би могло да се окаже забавно.

— Беше нетактично от моя страна да те помоля да споделиш теорията си с мен — каза Файона, — без да съм наясно чии интереси са замесени.

— Оценявам твоята позиция — отбеляза Мандор, — но съм убеден, че никой в Царството на Хаоса в момента не подготвя нещо срещу Амбър. Всъщност… Бихме могли да опитаме заедно да разкрием кой стои зад всичко това. Поне донякъде.

— Аз разполагам с нужното време — каза Файона.

— А аз не — намесих се бързо. — Имам достатъчно належащи задачи.

Мандор прехвърли вниманието си върху мен.

— А моето предложение… — започна той.

— Не мога — отвърнах.

— Добре тогава. Но не успяхме да приключим разговора. След известно време ще те потърся.

— Дадено.

Файона също се обърна към мен.

— Дръж Люк под око и се опитай да разбереш какво е намислил — ми нареди тя.

— Естествено.

— Успех.

Мандор ми махна по познатия начин и аз отвърнах на поздрава му. После им обърнах гръб и тръгнах надолу по склона.

Не след дълго се озовах на едно по-закътано място и извадих Картата на Амбър. Фокусирах вниманието си върху образа и веднага щом усетих контакта, пристъпих напред. Надявах се, че ще заваря тронната зала празна, макар че този път това не беше чак толкова важно.

Появих се близо до Джасра. Някой бе успял да метне поредното наметало на протегнатата й лява ръка. Излязох в коридора. Той се оказа абсолютно безлюден и аз се отправих необезпокояван към задното стълбище. На няколко пъти чух откъслечни реплики, но ловко успях да избегна разговарящите. Накрая се озовах в своите покои, без някой да ме е усетил.

Стори ми се, че ме делят векове от онова последно петнайсетминутно дремване на дивана, преди Люк да ме пренесе в бара в Огледалния Свят с помощта на въображаемата Карта. А кога точно бе станало това? Може би преди около денонощие амбърско време, стига сметките ми да бяха верни.

Залостих вратата и се тръшнах на кревата, без дори да си събуя ботушите. Чакаха ме наистина цял куп неотложни дела, но засега не бях в състояние да се захвана с нито едно от тях. Бях се върнал в Амбър, защото все още се чувствах най-защитен именно тук, въпреки че Люк вече веднъж бе успял да ме измъкне направо от двореца.

На надарените със свръхчувствително подсъзнание често се случва да имат пророчески сън, след който да се събудят с цял куп полезни прозрения и с ясната представа какво точно да предприемат. Аз не съм между тия щастливци. Първото нещо, което усетих, след като се събудих, бе слаб пристъп на паника. Отначало не можах да осъзная къде се намирам. Слава Богу, успях бързо да се ориентирам в обстановката и после заспах отново. Когато се събудих за втори път — доста след това, както ми се стори — съзнанието ми премина към будното си състояние стъпка по стъпка. Усетих, че краката не на шега ме болят и реших да не бързам със ставането. Накрая седнах в леглото и си събух ботушите. След това смъкнах чорапите и ги запратих в ъгъла. Защо, по дяволите, повечето ми премеждия бяха свързани с толкова ходене? Намерих леген и киснах известно време краката си в него. Реших през следващите няколко часа да ходя бос.

Отново станах, съблякох се и се измих. После обух любимия си чифт „Ливайс“ и облякох една от онези тъмночервени памучни фланелки, по които толкова си падам. Майната им на всички мечове, кинжали и наметала. Поне за известно време. Небето навън бе бледо и покрито със звезди, което значеше, че спокойно може да е рано вечерта, доста след полунощ или малко преди зазоряване.

В коридора беше съвсем тихо. Тръгнах към задното стълбище. В кухнята нямаше жива душа, а в огнищата тлееха едва забележими пламъчета. Сложих на една от още топлите плочи малък съд с вода, за да си направя чай, и пътьом открих малко хляб и сушени плодове.

Докато си топлех краката на огъня, заръфал лакомо парчето хляб, усетих как нещо не ми дава мира. Тъкмо се канех да отпия от чая, когато осъзнах, че изпитвам неудържимо желание да се захвана с нещо, само дето не знаех с какво. Явно след нескончаемите перипетии бездействието ми се струваше повече от непривично. Затова реших да не оставям мозъка си без работа.

Приблизително по времето, когато се нахраних, вече разполагах с няколко малки плана. Като начало отидох до тронната зала и свалих всички наметала и шапки, с които бе окичена Джасра. След това я прихванах удобно и я помъкнах към покоите си. Малко преди да достигна до стълбището, току под носа ми се отвори една врата и очите ми срещнаха мътния поглед на Дропа. Подминах го, не ми беше до среднощни раздумки.

— Хей — извика той след мен. — Следващия път да донесеш две такива за мен. Напомня ми за бившата ми жена. — После затвори вратата.

Щом се добрах до покоите си, курдисах Джасра близо до вратата, дръпнах си един стол и се настаних пред нея. Въпреки нелепата поза, нейната сурова красота се бе запазила в известна степен, сякаш за да подчертае жестокостта на шегата, която й бяха погодили. Нямах намерение да оценявам външността й по десетобалната система и се вглеждах в червенокосата дама по-скоро за да разбера нещо повече за заклинанието, което я бе изненадало така неприятно. Започнах внимателно да изучавам неговата структура. Не беше кой знае какво, но проследяването на всичките му разклонения щеше да ми отнеме известно време. Добре. Бях се справял и с по-сложни задачи.

Няколко часа по-късно вече бях разгадал заклинанието. Веднага след това се захванах да подновя запаса си от вълшебни думички. Във времена като тези човек не може и носа да си издуха без помощта на някоя от тях. Дворецът започна да се разбужда преди да съм привършил. С настъпването на деня продължих да моделирам търпеливо заклинанията си, докато накрая всичко си дойде по местата и прецених, че съм доволен от постигнатото.

Настаних Джасра в ъгъла, обух си ботушите и за пореден път се отправих към стълбището. Според мен вече почти беше време за обяд, затова надникнах в няколко от трапезариите, в които обикновено се храни семейството. Нито една от тях не беше подредена за предстоящия обяд.

Замислих се дали моят пощурял напоследък биологичен часовник не ме подвежда. Не беше изключено все още да е твърде рано, или пък твърде късно за обяд. И все пак ми се струваше, че съм преценил правилно часовете, изминали от изгрева на слънцето. Странно, защото никой никъде не се канеше да обядва…

Тогава дочух лекото потракване на прибори и чинии. Запътих се към апартамента, откъдето идваха специфичните звуци. Ами да, вероятно бяха решили да сменят обстановката. Завих надясно, после наляво. Правилно, ето я и вратата.

Влязох в стаята и заварих Луела да обядва заедно със съпругата на Рандъм — Вайъли. Двете бяха седнали на червен диван, пред който върху ниска масичка бе сервиран обядът. Вдясно от тях, до количка с няколко други съда, бе застанал Майкъл — един от слугите в кухнята. Прокашлях се.

— Мерлин — тутакси възкликна Вайъли. Нейната чувствителност винаги ме сепва малко — тя все пак е напълно сляпа. — Каква приятна изненада!

— Здравей — каза Луела. — Ела да хапнеш с нас. Нямаме търпение да узнаем къде се губиш напоследък.

Взех си стол и седнах в другия край на масата, Майкъл постави пред мен прибори. Замислих се. Всичко, което кажех на Вайъли, щеше несъмнено да достигне и до Рандъм. Затова сведох набързо поредната редакция на моите патила, пропускайки срещата с Мандор и Файона, както и всичко, което касаеше Царството на Хаоса.

— Всички са толкова заети напоследък — каза Луела, след като приключих с разказа си. — Чувствам се почти виновна, че не правя нищо.

Загледах се в грижливо подбраните зелени тонове на роклята й, в нейните пълни устни, в големите й, котешки очи.

— Но само почти — добави тя.

— Между другото, къде са всички? — попитах аз.

— Жерар проверява укрепленията на пристанището. Джулиан командва армията, която сега е екипирана с някакви нови огнестрелни оръжия. Задачата му е да защитава подстъпите на Колвир.

— Да не би Далт вече да е предприел нещо? Насам ли е тръгнал?

Луела поклати глава.

— Не, става въпрос за предохранителни мерки. Всичко е заради онова послание на Люк. Никой още не е забелязал Далт да се приближава към Амбър.

— А някой знае ли къде е той? — попитах аз.

— Засега не. Но навсякъде са разпратени кралски емисари. Скоро очакваме сведения за него.

Луела сви рамене и добави:

— Може би Джулиан дори вече знае нещо.

— А защо Джулиан командва армията? — вметнах между два залъка. — Не е ли редно Бенедикт да поеме тази функция?

Луела отмести погледа си върху Вайъли, която мигновено долови промяната.

— Бенедикт съпровожда Рандъм заедно с малка част от хората си. Те отпътуваха за Кашфа — каза тихо Вайъли.

— За Кашфа ли? — сепнах се аз. — Но защо? Нали Далт обикновено се мотае около това кралство? Точно там сега сигурно е доста опасно.

Вайъли леко се усмихна.

— Точно затова Рандъм поиска Бенедикт да го придружи — каза тя. — Групата им е толкова малка, че ще остане незабелязана. Въпреки това не мисля, че са тръгнали на разузнавателен поход.

— Не разбирам защо въобще са тръгнали — заявих аз.

Вайъли пийна малко вода.

— Ситуацията в Кашфа го изискваше. Някакъв генерал завзел наскоро властта в отсъствието на кралицата и престолонаследника, но бил убит преди около три седмици. Рандъм успя да постигне договореност, която му позволи да постави на трона свой кандидат — един възрастен благородник.

— Как?

— Всички по-големи местни благородници се оказаха истински заинтригувани от възможността Кашфа да бъде приета в Златния кръг и да получи съответните търговски привилегии.

— Значи Рандъм ги е купил до един и така е засилил неимоверно влиянието си в кралството — отбелязах аз. — Доколкото си спомням, пактът с кралствата от Златния кръг ни позволява да преминем с войските си през територията на кое да е от тях без излишни протакания.

— Точно така — каза Вайъли.

Изведнъж си спомнях за онзи врял и кипял емисар на Рандъм, когото бях срещнал наскоро в кръчмата „При Кървавия Бил“. Тогава той плати сметката си с кашфански монети. Като че ли неговото посещение в Кашфа и онова така удобно за Амбър убийство на местния генерал съвпадаха почти до минутата. Както и да е. Нещо друго ме впечатли далеч по-силно. Изглежда, Рандъм бе успял да препречи доста успешно пътя на Джасра и Люк към трона. Едва ли някой би могъл да го съди за това — навремето Джасра също бе узурпирала трона. Бях готов да се обзаложа, че в новия договор между Кашфа и Амбър ще бъде включена клауза, която да предполага помощ от Рандъм не само при външна заплаха за кралството, но и при вътрешни размирици.

Изумително. Този ход беше в състояние да попари амбициите на Люк да си възвърне трона, както и да обезкърви плановете му за поход срещу Амбър. Предполагам, че следващата крачка щеше да бъде обявяването му извън закона като опасен бунтовник и враг на короната. Дали Рандъм не пресилваше нещата? Сега Люк не представляваше чак такава опасност — не и докато майка му бе наша пленница. От друга страна, не можех да твърдя, че съм наясно с истинските намерения на Рандъм. Той или се стараеше да заздрави решително сигурността на Амбър, или бе нарочил Люк за заколение. Втората възможност доста ме притесняваше, тъй като смятах, че моят стар приятел е на път да преоцени гледната си точка.

— Предполагам, че истинската причина за всичко това е Люк — подхвърлих аз.

Вайъли замълча за миг, преди да ми отговори.

— Според мен Рандъм е по-загрижен за намеренията на Далт — каза тя.

Свих рамене. За мен това беше почти едно и също. Рандъм вероятно гледаше на Далт като на предводител на армията на Люк. Затова изтърсих само едно „о-о“ и продължих да се храня.

Нямаше какво повече да човъркаме този въпрос, затова скоро преминахме на по-незначителни теми. У мен отново се обади познатият импулс, който ме подтикваше да се захвана с нещо по-конкретно. Вече бях преполовил десерта, когато ме осени неочаквано прозрение относно плановете ми за близкото бъдеще.

В стаята се появи един придворен на име Рандел — висок, мършав, със смугла кожа и перманентна усмивка. Нещо се бе случило, защото този път въпросната усмивка се бе изпарила. Той ни огледа бързо, после пристъпи към Вайъли и се прокашля.

— Ваше Величество…

Вайъли леко се обърна към него.

— Да, Рандел — каза тя. — Какво има?

— Току-що пристигна пратеничество от Бегма — отговори Рандел. — Нямам никакви инструкции за начина, по който да ги посрещна, както и за срещите, които да назнача.

— Божичко! — възкликна Вайъли. — Но те трябваше да пристигнат най-рано вдругиден — денят, в който трябва да се завърне Рандъм. Те искаха да отправят оплакванията си именно към него. Къде ги настани?

— В Жълтата стая, милейди — отвърна Рандел. — Казах им, че отивам да предупредя за пристигането им.

Вайъли кимна.

— Колко души са?

— Премиерът Оркуз, дъщеря му Найда, която е и негов секретар, другата му дъщеря — Корал, и четирима прислужника — двама мъже и две жени.

— Върви да наредиш да им подготвят подходящи покои — нареди Вайъли. — После мини през кухнята. Гостите може да не са обядвали.

— Ще бъде сторено. Ваше Величество — каза Рандел и заотстъпва с гръб към вратата.

— … И ела да ми докладваш в Жълтата стая, когато всичко е готово — продължи тя. — Тогава ще ти дам допълнителни инструкции.

— Както заповядате, Ваше Величество.

Рандел излетя от стаята.

— Луела, Мерлин — обърна се към нас Вайъли. — Елате да ми помогнете да развличаме гостите, докато приготовленията приключат.

Глътнах набързо последната хапка от десерта си и се изправих. Не изгарях от желание да си чеша езика с някакъв дипломат и неговата свита, но все пак бях длъжен да помогна при създалата се ситуация.

— Ъ-ъ… А каква е причината за посещението им? — попитах.

— Искат да ни връчат някакъв протест срещу действията ни в Кашфа — ми отговори Вайъли. — Бегма никога не е била в приятелски отношения с Кашфа, затова не съм сигурна дали са дошли да възразят срещу приемането на техните съседи в Златния кръг, или срещу нашата намеса във вътрешните им проблеми. Не е изключено да са разтревожени от възможността да изгубят един от солидните си търговски партньори заради преференциите, които Кашфа ще получи. Или пък са имали свои планове за трона в Кашфа. Или и двете заедно. Както и да е… Засега не можем да им кажем нищо определено.

— Исках само да знам кои теми да избягвам — уточних аз.

— Всяка от тези, които споменах — каза Вайъли.

— Интересно… — започна Луела. — Интересно дали знаят нещо за Далт. Техните шпиони сигурно непрекъснато държат Кашфа под око.

— Трябва да забравим и този въпрос — каза Вайъли, която вече бе тръгнала към вратата. — Ако случайно им се изплъзне нещо или решат сами да ни го кажат, тогава добре. Но в никакъв случай не им давай да разберат, че се интересуваме от това.

Вайъли пое ръката ми и тримата се отправихме към Жълтата стая. Луела измъкна отнякъде малко огледалце и се заоглежда в него. После бързо го прибра, очевидно доволна от видяното.

— Какъв късмет, че се появи и ти, Мерлин — отбеляза тя. — Една протоколна усмивка в повече е винаги добре дошла.

— Защо ли не се чувствам късметлия — промърморих аз.

В стаята ни очакваше премиерът на Бегма заедно с двете си дъщери. Слугите им бяха отишли до кухнята, за да донесат някаква по-лека храна. Израженията на гостите вече бяха осенени от първите признаци на лек глад, което не говореше никак добре за служителите на нашия протокол. Премиерът Оркуз беше среден на ръст, със солидно телосложение и широко лице, което издаваше факта, че има навика да се мръщи далеч по-често, отколкото да се смее. Лицето на Найда представляваше омекотен вариант на бащините черти. Тялото й загатваше за същата склонност към солидните форми, но някак бе успяла да ограничи неговите очертания в рамките на приятната закръгленост. Нейната далеч по-често появяваща се усмивка разкриваше хубавите й зъби. Корал се отличаваше от Оркуз и сестра си не само с по-високия си ръст, но и със стройното тяло и червеникавокафявата си коса. Усмивката й ми се стори далеч по-непринудена. Нещо в нея ми напомняше за някого. Може би се бяхме срещали на някой скучен прием преди години. И все пак сигурно щях да си я спомням по-добре, ако беше така.

Още щом приключихме с встъпителните любезности и слугите наляха виното, Оркуз не пропусна да вметне забележка за „смущаващите събития в Кашфа“. Двамата с Луела тутакси се приготвихме да подкрепим Вайъли в случай на неприятен обрат в разговора, но тя просто обясни учтиво, че проблемите в Кашфа ще бъдат обсъдени най-обстойно след завръщането на Рандъм. Сетне допълни, че засега нейната главна грижа е гостите да се чувстват като у дома си. Оркуз прие забележката благосклонно и дори замалко не се усмихна. Останах с впечатлението, че просто от самото начало е искал да уточни целта на своята визита. Луела ловко смени темата с няколко стандартни въпроса за пътуването, на които премиерът великодушно даде ухо. Всички политици са изваяни по един и същ калъп.

Разбрах, че посланикът на Бегма не е бил уведомен за преждевременното пристигане на пратеничеството, което означаваше, че Оркуз вероятно е бил изстрелян насам под пара. Той дори не се бе отбил в Посолството си, а бе дошъл направо в двореца. Само не си мислете, че премиерът ни разказа за всичко това в знак на благоразположение. Просто аз не пропуснах да забележа как той изпрати единия от слугите си с някакво съобщение, като му прошепна адреса на посолството. И тъй като умението на Луела и Вайъли да подбират неангажиращи теми се оказа наистина забележително, аз скоро се замислих как да се измъкна възможно по-ненатрапчиво. Настоящите дипломатически лупинги ни най-малко не ме интересуваха.

Корал явно също се отегчаваше. Не след дълго ми се усмихна, направи един непринуден кръг из салона и накрая се озова до мен.

— Винаги съм искала да посетя Амбър — отбеляза тя.

— Такъв ли си го представяхте? — попитах аз.

— О, да. Дотук очакванията ми се оправдават. Вярно, все още не съм видяла кой знае какво…

Аз кимнах и двамата се уединихме в далечния край на салона.

— Не сме ли се срещали някъде преди?

— Не мисля — каза тя. — Аз пътувам малко, а не ми се вярва вие да сте идвал до Бегма. Или греша?

— Не, права сте, макар че напоследък интересът ми към това кралство значително нарасна.

— Аз все пак знам нещичко за вас — каза Корал. — Говори се, че сте роден в Царството на Хаоса и че сте посещавал колеж на една от Сенките, които вие, амбъритите, изглежда, посещавате често. Винаги съм се чудила каква ли ще да е тази Сянка.

Захапах стръвта и започнах да й разказвам за колежа, за работата си в „Гранд“, както и за някои от нещата, които обичах да правя, докато живеех на Земята. Не след дълго вече седяхме на един удобен диван, увлечени в приятелски разговор. Останалите явно не усещаха нашето отсъствие, а компанията на Корал ми се струваше далеч по-приятна от тази на Оркуз и Найда. За да не прекаля със словоизлиянията, аз я помолих на свой ред да каже нещо за себе си.

Корал ми разказа за детството си в Бегма, за любовта си към ездата и разходките с яхта, както и за своите съвсем невинни магически опити. Тъкмо ми разясняваше един интересен ритуал, изпълняван в Бегма на Празника на плодородието, когато в стаята влезе някакъв прислужник, приближи се до Вайъли и й прошепна нещо. Вайъли се обърна на свой ред към Оркуз и Найда, те кимнаха, после станаха и тръгнаха към вратата. Луела се отдели от групата и се насочи към нас.

— Корал — каза тя. — Вашите покои са готови. Един от прислужниците ще ви отведе дотам. Сигурно искате да се освежите и да си починете след пътуването.

Станахме от дивана.

— Не съм чак толкова уморена — каза Корал, обърната по-скоро към мен, отколкото към Луела, и в крайчетата на устните й се появи лека усмивка.

Какво пък толкова, тя определено бе приятен събеседник.

— Ако желаете, можете да се преоблечете в нещо по-удобно — казах аз, — след което бих могъл да ви покажа града. Или двореца.

На лицето й грейна усмивка, която би вдъхновила доста мъже.

— Приемам предложението ви с огромно удоволствие — каза тя.

— Нека тогава да се срещнем отново тук след един час.

След това я съпроводих до парадното стълбище. Замислих се дали няма да е по-добре да подбера нещо в съответствие с местната мода, тъй като все още бях облечен с моите „Ливайс“ и памучната фланелка. По дяволите, и така се чувствах добре. Реших да си сложа само колана с меча и кинжала, да подбера подходящо наметало и да обуя най-добрите си ботуши. Може би нямаше да е зле да отделя малко време на маникюра си…

— Мерлин…

Беше Луела. Тя хвана внимателно ръката ми и ме дръпна леко към една от близките ниши.

— Да? — казах. — Какво има?

— Хм… — промърмори Луела. — Малката си я бива, нали?

— Има нещо такова.

— Да не би вече да си й вдигнал мерника?

— Господи, Луела! Откъде да знам. Току-що се запознахме.

— И вече се каните да излезете заедно.

— Стига де! Заслужил съм почивка. Беше ми приятно да си поговоря с нея. Смятам да я разведа наоколо. Мисля, че ще си прекараме добре. Какво лошо има в това?

— Нищо — каза Луела, — щом си решил да мислиш в перспектива.

— Какви ги приказваш?

— Не ти ли се стори малко странно, че Оркуз е довел тук и двете си хубавички дъщери?

— Найда е негов секретар — уточних аз, — а Корал е пожелала да посети Амбър.

— Но в Бегма не биха имали нищо против, ако някоя от тях успее да оплете член от кралското семейство на Амбър.

— Луела, ти си изтъкана от подозрения — казах аз.

— Въпрос на житейски опит.

— Аз пък се надявам да доживея до дълбока старост, без да тръпна в очакване на поредния номер, който биха могли да ми скроят околните.

Луела се усмихна.

— Разбира се. Все едно, че не съм ти казала нищо — каза тя, макар да знаеше отлично, че няма да забравя думите й. — Приятно прекарване.

Аз изръмжах нещо като „до скоро“ и се отправих към стаята си.

Глава 4

И така, напук на всички заплахи, интриги и потайности, с които бях обграден, аз реших да си дам кратка почивка в компанията на една красива дама. Измежду всички възможности, които се откриваха пред мен в настоящия момент, тази беше най-привлекателната. Бях запратил топката далеч в противниковата половина — нека прави с нея каквото поиска. Нямах никакво желание да преследвам Джърт, да се дуелирам с Маскирания или пък да чакам Люк да се освести, за да го попитам дали все още иска скалповете на моите родственици. Далт не беше мой проблем. Винта бе отпрашила нанякъде. Дяволския Чекрък се беше умълчал, а Лабиринтът на баща ми можеше да почака още малко. Слънцето пръскаше топлите си лъчи, подухваше лек ветрец и беше грехота да се пропилее ден като този, особено когато навън бе късна есен. Приготвих се, тананикайки си някаква мелодийка, и слязох в Жълтата стая малко преди уговорения час.

Корал се оказа по-чевръста, отколкото бях предполагал, тъй като я заварих да ме чака, седнала на дивана. Беше облечена с плътно прилепнали по бедрата й тъмнозелени бричове, риза от тежка златиста коприна и кафяво наметало с топъл оттенък. Ботушите й изглеждаха едновременно удобни и елегантни. Широкопола шапка скриваше по-голямата част от косата й. В колана й бяха затъкнати ръкавици от фина кожа, а от дясната й страна се полюшваше кинжал. Спор да няма, това момиче знаеше как да се облича.

— Готова съм — каза тя още щом ме зърна.

— Чудесно — отвърнах аз усмихнат и двамата се отправихме към коридора. Оттам тръгнахме към главния вход, но веднага след това завихме надясно.

— По-добре ще е да излезем през някоя от страничните врати — обясних аз.

— Ама и вие, амбъритите, си падате доста потайни — каза Корал.

— Навик. Колкото по-малко хора знаят какво правиш, толкова по-добре.

— От какво се боите?

— Точно сега от цял куп неща. Не ми се ще да прекараме този прекрасен ден в изброяване.

Тя поклати глава с изражение, което представляваше, както ми се стори, смесица от отвращение и страхопочитание.

— Значи това, което говорят за вас е истина. Казват, че любовните ви интриги са толкова заплетени, че ви се налага да си водите дневник, за да не объркате имената.

— Де да беше така — отвърнах й аз. — Напоследък животът е толкова напрегнат, че не ми остава време дори да се усмихна като хората, камо ли да подхвана нещо по-сериозно.

— О-о — каза тя и се изчерви. В очите й се четеше ненатрапчиво любопитство.

— Някой друг път — казах аз, изпреварвайки следващия й въпрос, и се засмях малко насилено. После заметнах наметалото си и махнах за поздрав на един от стражите.

Корал кимна и смени дипломатично темата.

— Предполагам, че есента не е най-подходящият сезон, за да може човек да добие представа за великолепието на вашите прочути градини.

— Да, така е — казах аз. — Може би само японската градина на Бенедикт е все още почти непроменена. Бихме могли да изпием там по чаша чай в някой от следващите дни, но сега ви предлагам да слезем до града.

— С удоволствие.

Пътьом казах на един от стражите да предаде на иконома на двореца, че отиваме до града и не сме сигурни кога точно ще се върнем. Преживелиците в „При Кървавия Бил“ ме бяха научили да оставям подобни съобщения — за всеки случай.

Листата шумоляха под краката ни, докато вървяхме по една от алеите към страничната порта. Слънцето грееше ярко над нас, а по небето се виждаха само няколко малки перести облачета. Ято чернокрили птици се бе устремило на юг към океана.

— При нас сигурно вече е паднал сняг — каза Корал.

— Оттук преминава топло въздушно течение и това удължава дните на есента — обясних аз. Жерар ми бе споменал за нещо такова преди време. — Като цяло климатът е по-мек от други места със същата географска ширина.

— Сигурно пътувате доста?

— Дори повече, отколкото ми се иска, особено напоследък.

— По работа или за удоволствие? — попита тя, докато преминавахме през охраняваната порта.

— Определено не за удоволствие — отговорих аз.

После я хванах под ръка и я поведох към града.

Скоро достигнахме до един от по-цивилизованите квартали и поехме по главната улица. Аз й показвах забележителностите, както и къщите на благородниците. Подминахме посолството на Бегма, но тя не пожела да се отбие там, а само ми обясни, че ще й се наложи да го стори, преди да отпътува от Амбър. За сметка на това не пропуснахме нито един магазин. Корал изпрати сметката за покупките си в посолството, а пакетите — в двореца.

— Татко ми обеща да посетим заедно магазините, но сигурно вече е забравил — обясни тя. — Е, като го уведомят от посолството, ще си спомни.

Разходихме се из занаятчийския квартал и поседнахме на едно улично бистро, за да изпием по чаша кафе. Бях започнал да й разказвам анекдот за един от амбърските големци, който премина край нас, яхнал породистия си жребец, когато усетих, че някой се опитва да се свърже с мен чрез Картите. Изчаках няколко секунди, импулсът се усили, но въпреки това не придоби конкретна форма. Усетих ръката на Корал на рамото си.

— Има ли нещо? — попита тя.

Насочих съзнанието си към другия край на импулса, за да улесня контакта, но усетил това, другият бързо се оттегли. Все пак това не беше онова странно, проникващо любопитство, което бях усетил, когато Маскираният се свърза с мен в апартамента на Флора в Сан Франциско. Може би някой се опитваше да се свърже с мен, но нещо му пречеше да осъществи контакта. Раняване или пък…

— Люк? — казах аз. — Ти ли си?

Но отговор не последва и импулсът започна да отслабва, докато накрая се изгуби съвсем.

— Добре ли сте? — попита Корал.

— Да, нищо ми няма. Просто някой се опита да се свърже с мен, но после размисли.

— Да се свърже ли? О-о, искате да кажете чрез онези Карти?

— Да.

— Но вие казахте „Люк“… Доколкото си спомням, никой от вашето семейство…

— Може би го познавате като Риналдо, Принц на Кашфа.

Тя се засмя.

— Рини? Разбира се, че го познавам. Той никак не обича да го наричам Рини…

— Значи наистина го познавате? Искам да кажа, лично?

— Да — отговори Корал, — макар да не съм го виждала от доста време. Кашфа е доста близо до Бегма. Понякога сме в приятелски отношения, друг път недотам. Нали разбирате — политика. Докато бях малка, връзките ни с Кашфа бяха в отлично състояние и двете кралства си обменяха пратеничества доста често. Като деца прекарвахме доста време заедно, докато траеха приемите.

— Какъв беше той в онези дни?

— Ами, беше едно едро, тромаво, червенокосо хлапе. Обичаше да се перчи — колко бил силен, колко бил бърз. Помня как веднъж почервеня от яд, защото го надбягах.

— Кого, Люк?

— Да. Аз бягам доста бързо.

— Очевидно.

— Както и да е, често ни водеше на разходки с лодка и на продължителни излети. Между другото, къде е той сега?

— Пийва си с един Червен Котарак.

— Моля?

— Дълга история.

— И все пак бих искала да я чуя. Доста се бях разтревожила за него, след като така се изгуби.

Хм… Зачудих се как бих могъл да изпълня желанието на премиерската щерка, без да издам някоя държавна тайна като например родствената връзка на Люк с кралското семейство на Амбър…

— Наскоро го плени един магьосник, който, изглежда, му е дал някакъв опиат, след което го е изпратил в един доста особен бар…

Останалите обяснения отнеха доста време, отчасти поради факта, че се наложи да й обясня кой е Луис Карол. После обещах да й изровя от библиотеката на двореца превода на „Алиса“ на тари. Когато привърших разказа си. Корал вече се смееше с глас.

— Но защо не го измъкнете оттам? — попита тя.

Ох. Нямаше как да й кажа, че Люк е изгубил способността си да пътува през Сенките.

— Ами, това е част от заклинанието. Докато трае действието на опита, той няма да може да използва магьосническите си умения. А без тях няма как да се измъкне от това място.

— Интересно — отбеляза тя. — Значи твърдите, че Люк е станал магьосник.

— Ъ-ъ… да — казах аз.

— И как е успял да се сдобие с тези способности? Като дете не му личеше да има подобна дарба.

— Магьосниците овладяват Умението по различни начини — обясних аз. — Но вие сигурно знаете това…

Изведнъж осъзнах, че тя е далеч по-умна, отколкото би могъл да си помисли човек, докато гледа усмихнатата й, невинна физиономия. Бях убеден, че се опитва да изкопчи от мен нещо за връзката между Люк и Лабиринта. Подобно признание би повело след себе си доста интересни заключения за родословното дърво на моя стар приятел. — Освен това, неговата майка — Джасра, също е нещо като магьосница.

— Наистина ли? Никога преди не бях чувала за това.

По дяволите! Нямаше да се измъкна лесно…

— Ами, доколкото знам, да.

— А баща му?

— Не знам почти нищо за него — отвърнах аз.

— Срещал ли сте се някога с него?

— Съвсем за кратко.

Ако продължавах така, скоро съвсем щях да се оплета в собствените си лъжи. Затова направих първото нещо, което ми дойде наум. На масата до стената зад Корал нямаше никой. Промърморих нужната дума и похабих едно от приготвените заклинания.

Масата подскочи, завъртя се във въздуха и се тресна в стената. Шумотевицата, която успях да вдигна, се оказа наистина впечатляваща. Разнесоха се шумни възклицания и аз скочих на крака.

— Има ли пострадали? — попитах бързо и се огледах.

— Какво стана? — попита Корал.

— Някакъв необичаен порив на вятъра или нещо подобно — казах аз. — По-добре да се махаме оттук.

— Добре — каза тя, загледана в потрошената маса. — Не бих искала да се замеся в нещо неприятно.

Хвърлих няколко монети на нашата маса и тръгнах към изхода. През следващия половин час не спрях да бръщолевя за какво ли не, за да залича спомена от инцидента. Това явно изигра нужния ефект, защото тя не се опита нито веднъж да поднови прекъснатия в бистрото разговор.

Подбраният от мен маршрут ни отведе до „Западна Винарска“. Тъкмо се чудех дали да я заведа до пристанището, тъй като бе споменала на няколко пъти, че обича морето, когато тя спря и каза:

— Сега си спомних, че в билото на Колвир би трябвало да са изсечени стълби. Разказвали са ми, че навремето вашият баща се опитал да достигне по тях до двореца и да завладее Амбър.

Кимнах.

— Да, така е. Но това е било отдавна. Сега това стълбище почти не се използва, макар да е добро състояние.

— Бих искала да го видя.

— Така да бъде.

Край нас преминаха двама рицари, които носеха герба на Луела на наметалата си. Те ни поздравиха, преди да продължат по пътя си. Аз естествено се замислих дали са тръгнали по някаква задача, или изпълняват нареждането на Луела да ни държат под око. Като че ли нещо подобно бе хрумнало и на Корал, тъй като тя ме погледна въпросително. Свих рамене и продължих напред. Когато след малко се огледах отново, рицарите не се виждаха никакви.

По пътя си срещахме хора, облечени по най-различен начин, според областта, от която идваха. Около нас се носеха ароматите на множество непознати ястия. Докато се изкачвахме нагоре по хълма, спряхме на няколко пъти, за да похапнем различни вкусотии — питки с месо, кисело мляко, сладкиши. Само човек с невероятна воля или без никакъв апетит би устоял на изкушението.

Не можех да не забележа начина, по който Корал преодоляваше изпречилите се на пътя ни препятствия. Движенията й не бяха просто грациозни. В тях се забелязваше някаква особена готовност. Забелязах също, че тя хвърли няколко бързи погледа в посоката, от която бяхме дошли. Аз също погледнах натам, но не видях нищо необичайно. После на вратата на една къща, край която минавахме, неочаквано се появи някакъв мъж и ръката на Корал се стрелна към кинжала на колана й, но после също толкова бързо го пусна.

— Тук животът сякаш кипи непрекъснато — изкоментира тя малко по-късно.

— Така е. Да разбирам ли, че в Бегма всичко е по-спокойно?

— Определено.

— И човек спокойно може да се разхожда по улиците?

— О, да.

— А жените при вас получават ли военно обучение наравно с мъжете?

— Обикновено не. Защо?

— Просто ми беше интересно.

— Аз лично имам известни познания в изкуството на въоръжения и ръкопашния бой — каза Корал.

— Как така?

— Баща ми държеше на това. Твърдеше, че тъй като съм дъщеря на известен благородник, подобно обучение би могло да ми е от полза. Реших, че може и да е прав. Освен това, моят баща винаги е искал да има син.

— И сестра ви ли владее тези бойни умения?

— Не, баща ми не успя да я запали.

— Смятате ли да се занимавате с дипломация?

— Не. Преотстъпих тази амбиция на Найда.

— Тогава си търсите богат съпруг?

— Бракът е доста скучно занимание.

— Тогава какво?

— Може би ще ви кажа, но по-късно.

— Добре. Ако не се сетите сама, ще ви попитам отново.

Вървяхме на юг по главната улица. На „Крайна“ ни посрещна лек хладен ветрец. Пред нас се разкри гледка към океана — сиво-син, с поръбени с бяла пяна гребени на вълните. Над нас се рееха няколко морски птици и един доста мършав дракон.

Преминахме под Голямата Арка, застанахме на площадката в основата на стълбите и се загледахме надолу. Гледката от ръба беше наистина шеметна. Далеч под нас се виждаше самотният, песъчлив бряг, по който вълните на отлива бяха оставили бразди, подобни на бръчките по челото на старец. Тук вятърът беше доста по-силен, а миризмата на сол и морска вода — всепроникваща. Корал се отдръпна от ръба, но после отново пристъпи напред.

— Изглежда ми по-опасно, отколкото си го мислех — каза тя след известно време. — Може би човек привиква с гледката, когато тръгне нагоре.

— Не знам — отговорих аз.

— Никога ли не сте се изкачвал оттук?

— Не. Досега не ми се е налагало.

— Мислех си, че свързвате това място с фатална битка, водена тук от баща ви.

Свих рамене.

— Моите пристъпи на сантименталност приемат по-различна форма.

Тя се усмихна.

— Нека да слезем до плажа. Моля ви.

— Разбира се — казах аз и тръгнах надолу.

Към брега водеха широки стъпала, които продължаваха до друга площадка на около десет метра по-долу, откъдето започваше друго, далеч по-стръмно и тясно стълбище. Добре поне, че стъпалата му не бяха мокри и хлъзгави. Още по-ниско следваше ново разширение, по което спокойно можеха да се разминат няколко души. Засега вървяхме един след друг и Корал неусетно се бе откъснала от мен с няколко крачки, което леко ме подразни.

— Няма да е зле да мина пред вас — казах аз.

— Защо?

— За да ви хвана, ако се подхлъзнете.

— Не се безпокойте, няма да се подхлъзна.

Реших, че не си струва да споря и затова я оставих да води.

Стълбите се виеха зигзагообразно, следвайки контурите на склона. Вятърът тук беше далеч по-силен и се опитвахме да се движим възможно най-плътно до скалната стена. Но дори времето да беше далеч по-добро, едва ли щяхме да се престрашим да вървим по ръба на стълбата, тъй като до самия край не се виждаше и намек за някакъв парапет. На някои места преминавахме под скални навеси, но през по-голямата част от пътя се чувствахме абсолютно незащитени. Изругавах тихо всеки път, когато вятърът замиташе наметалото върху лицето ми. Колко мъдро от страна на местните жители, че не си падат по историческите забележителности на Амбър. Корал поддържаше доста добро темпо и на няколко пъти ми се наложи да ускоря крачка, за да не изостана значително. Искрено се надявах някой от по-стръмните участъци, които изникваха пред погледа ни, да я стресне достатъчно, за да пожелае да се върнем. Нищо подобно. Тя дори не спираше на малките площадки, предхождащи всеки следващ завой.

Започнах сериозно да се задъхвам. Всеки път, когато погледнех надолу, си спомнях за авантюрата на баща си. Ей Богу, не бих опитал нещо подобно. Не и преди да съм изчерпал всички останали възможности. Започнах да се чудя колко всъщност е дълга цялата стълба…

Когато най-после достигнахме финалното разширение, аз побързах, за да се изравня с Корал. Но малко преди да я достигна, се препънах в една издатина на стъпалото. Нищо чак толкова страшно — просто залитнах малко по-силно, но успях бързо да се протегна и да се опра на скалата. Това, което истински ме изуми, беше реакцията на Корал. Дочула шума от моето спъване, тя се плъзна ловко встрани, успя да ме хване за ръката, докато преминавах край нея, и ме отклони към скалната стена. Всичко това без дори да се обърне назад.

— Спокойно — казах аз, след като издишах рязко. — Нищо ми няма.

Корал пооправи дрехите си и каза:

— Чух как…

— Разбирам. Просто се препънах в една издатина. Това е всичко.

— Нямаше как да разбера, че е така.

— Всичко е наред. Благодаря ви.

Продължихме надолу един до друг, но нещо се беше променило. В главата ми се оформи ново подозрение, което никак не ми се понрави. Въпреки това не можех просто да му махна с ръка, поне не веднага. Ставаше въпрос за нещо твърде сериозно.

— Да бъдеш или не — това е въпросът — казах аз отчетливо.

Корал ме погледа учудено.

— Моля? Не разбрах какво каза…

— Казах, че е чудесно човек да се разхожда в ден като този с толкова красива дама.

Тя се изчерви леко.

— А… на какъв език го казахте?

— На английски — отговорих аз.

— Никога не бях го чувала досега. Но нали вече ви споменах за това, когато говорехме за „Алиса“?

— Знам. Приемете го като проява на ексцентричност — казах аз.

Пяната на вълните се оттегляше бавно по песъчливия, набразден бряг, а птиците се спускаха с крясък, за да проверят какво е изхвърлила водата. Навътре в морето се виждаха малки плавателни съдове с развети платна. Далеч на югоизток потръпваше бледата завеса на дъжда. Вятърът се беше поусмирил, но продължаваше да подмята леко наметалата ни.

Продължихме по широките стълби, без да кажем нито дума повече чак докато стъпихме на плажа.

— Пристанището е в тази посока — казах аз, сочейки на запад. — А това там е параклис — добавих след това и й показах мрачната постройка, в която се бе състояла погребалната служба на Кейн и където моряците понякога се отбиват, за да се помолят за успешното си завръщане.

Корал погледна и в двете посоки, а после също назад и нагоре.

— Някакви хора са тръгнали надолу — отбеляза тя.

Аз също погледнах назад и забелязах три фигури на върха на стълбата. Засега те само стояха там, като че ли бяха дошли, за да се насладят на панорамата. Нито един от тримата не бе облечен в цветовете на Луела…

— Още трима почитатели на красивите гледки — казах.

Корал ги погледа още известно време и после се обърна отново към мен.

— Няма ли пещери по билото? — попита тя.

— Ето там — отговорих й аз и посочих вдясно с глава. — При това не една или две. От време на време в тях дори се загубва по някой. Част от тях са доста красиви, други са мрачни и дълбоки, а трети представляват просто плитки ниши.

— Бих искала да ги видя.

— Лесна работа. Да вървим.

И аз тръгнах. Хората на върха все още не бяха помръднали. Те стояха все така загледани в морето. Едва ли бяха контрабандисти. Едва ли биха избрали точно това място, при това посред бял ден. И все пак бях доволен от факта, че бдителността ми значително се е увеличила. Обектът на моите най-сериозни настоящи подозрения вървеше точно зад мен — подритваше изхвърлени на брега клони, събираше интересни камъчета, смееше се…

После Корал хвана ръката ми й каза:

— Благодаря ви, че ме доведохте тук. Отдавна не се бях забавлявала толкова добре.

— О, няма защо. Същото важи и за мен.

Тази лъжа ме накара да изпитам леки угризения, но ако пък се окажеше, че съм се съмнявал напразно, всичко щеше да си дойде по местата.

— С радост бих живяла в Амбър — заяви Корал няколко минути по-късно.

— Аз също — отвърнах аз. — Все не успявам да се задържа тук достатъчно дълго.

— Нима?

— Като че ли пропуснах да ви обясня точно колко време съм прекарал на сянката Земя… — започнах аз и преди да съм се усетил, вече й разказвах за неща, които не бях възнамерявал да й кажа. Обикновено не съм чак толкова словоохотлив. Чак след това осъзнах, че ми се е искало да поговоря с някого. Компанията на един приятелски настроен слушател ме накара да се почувствам така добре, както не бях се усещал от доста време. Не знам защо реших да й разкажа и за баща си — човека, когото почти не познавах. Заразправях й за неговите премеждия, за дилемите, пред които е бил изправен, както и за всичко останало, което бях чул от самия него…

— Ето това са част от пещерите — казах след това, сякаш за да сложа край на проточилия се монолог.

Корал понечи да каже нещо — може би във връзка с моя разказ, но аз бързо добавих:

— Досега съм ги виждал само веднъж.

Тя долови настроението ми и просто каза:

— Бих искала да вляза в някоя от тях.

Кимнах. Това идеално пасваше на моя план.

Избрах третата поред. Входът й беше по-голям от тези на първите две.

— Нека влезем в тази. Изглежда ми по-добре осветена от останалите — обясних аз.

Не след дълго се озовахме сред сумрачния хлад на пещерата. В началото подът беше покрит с пясък, но скоро се превърна в грапава каменна плоча. Височината на тавана се промени на няколко пъти. След един ляв завой се озовахме в коридора на съседна пещера. Единият край на пасажа завършваше със светъл кръг, а другият тънеше в мрак. Явно тази пещера се простираше навътре в планината. От това място до нас все още достигаше шумът на вълните.

— Тези пещери ми се струват доста дълбоки — каза Корал.

— Така е — отвърнах й аз. — Коридорите им са истински лабиринт. Аз не бих отишъл прекалено навътре без карта и фенер, а доколкото знам, направените карти са доста непълни.

— Докъде ли стигат? — полюбопитства Корал.

— Не знам.

— До подземията на двореца?

— Може би — казах аз, припомняйки си многобройните мрачни тунели, които бях видял, преди да стигна до Лабиринта. — Не е изключено да се обединяват в по-големи пещери.

— А как изглеждат подземията?

— Подземията на двореца ли? Просторни и мрачни, нищо особено.

— Искам да ги видя.

— Защо?

— Защото Лабиринтът е там. Сигурно гледката е доста зрелищна.

— Не е кой знае какво. Просто тлеещи и искрящи очертания в мрака.

— Как можете да кажете нещо подобно, след като сте преминал по него?

— Това определено не ме накара да го заобичам.

— Мислех си, че след като го прекоси, човек развива някаква дълбока привързаност към него.

Смехът ми отекна в празната галерия на пещерата.

— О, щом се озовах на него, тутакси разбрах, че имам само един избор — да вървя напред. Но определено не усетих някакво единение. Просто бях изплашен. Както вече казах — не си падам особено по него.

— Странно.

— Не мисля. Той е като морето или като небето нощем — голям, могъщ и красив, но едновременно с това плашещ. Лабиринтът е като всяка първична сила — никога не можеш да го покориш напълно.

Корал отново погледна към галерията, водеща навътре в мрака.

— Бих искала да го видя — каза тя.

— Не бих опитал да стигна до него оттук. Защо искате да го видите на всяка цена?

— Интересно ми е какво ще почувствам при допира с него.

— Вие сте странно момиче — казах аз.

— Ще ме заведете ли там, след като се върнем? Ще ми го покажете ли?

Нещо не ми се връзваше. Ако Корал беше тази, за която я мислех, защо й бе притрябвало да иска нещо подобно? Почувствах се изкушен да я заведа долу, за да разбера какво е намислила. И все пак, това беше решение, което не можех да взема ей така.

— Може би — промърморих аз.

— Моля ви. Много ми се иска да го видя.

Изглежда говореше искрено. Не това почти обезсмисляше моята теория. Беше минало достатъчно време от последната ми среща със странното същество, което ме следваше навсякъде, вселявайки се в чужди тела. Моментът беше подходящ, а Корал беше идеалната възможност. Все пак щеше да е глупаво от моя страна просто да я попитам дали съм прав. Спокойно можеше да ме излъже, тъй като нямах никакви доказателства за твърдението си. Затова тайно проверих заклинанието, което си бях приготвил на път за Амбър и което можеше да ми помогне да прогоня тайнственото същество от тялото, което то бе взело назаем. Изпитвах смесени чувства към нея. Щеше да ми е далеч по-лесно, ако знаех какви са мотивите й.

— Какво всъщност искаш? — попитах аз.

— Само да го видя. Честно — отговори тя.

— Не, ако сте наистина тази, за която ви мисля, бих искал да ви задам истинския, голям въпрос „Защо?“

Фракир трепна върху китката ми.

Корал замълча, колкото да си поеме дълбоко въздух и след това попита:

— Какво ви кара да мислите, че съм някоя друга?

— Издадоха ви няколко дребни нещица, които не бих забелязал, ако не ми се бяха струпали толкова чудесии напоследък.

— Магия значи? — попита тя. — Това ли имате предвид?

— Нещо такова — казах аз и изрекох ключовите думи и подкрепих с нужните жестове.

Последваха два ужасяващи писъка, а мигове по-късно и още един. Интересното беше, че не извика тя. Крясъците долетяха иззад близкия ъгъл, от галерията, по която бяхме дошли.

— Какво… — започна тя.

— … по дяволите беше това? — довърших аз въпроса й и хукнах с изваден меч към въпросното място.

Още щом завих зад ъгъла, забелязах три фигури на бледата светлина, идваща от входа на пещерата. Двамата мъже лежаха неподвижни на пода. Третият се бе сгърчил, проклинайки. Продължих бавно напред, насочил острието на меча си към него. Прикритото му от качулка лице се обърна към мен и той се изправи на крака, все така превит, после стисна с дясната си ръка китката на лявата и заотстъпва назад, докато гърбът му опря в стената. Там спря и замърмори нещо, което не можех да разбера. Приближих се с още няколко крачки към него, готов да реагирам мигновено. Чух как Корал се приближава зад гърба ми, хвърлих един поглед назад и я видях да пристъпва внимателно, притиснала оголения кинжал плътно до десния си крак. Не му беше сега времето да се чудя дали моето заклинание й бе повлияло по някакъв начин.

Изравних се с първия от труповете и спрях. Побутнах го с върха на ботуша си, но той не реагира. Тялото му изглеждаше мъртвешки отпуснато и безжизнено. Обърнах го с крак по гръб, за да мога да го разгледам по-добре на оскъдната светлина и видях от качулката на наметалото му да се подава полуразложено човешко лице. Нахлулата в носа ми миризма ме убеди, че това далеч не е зрителна измама. Приближих се до втория труп и също го обърнах по гръб. Същата картинка, само че този беше невъоръжен, докато първият все още стискаше кинжал в ръката си. Забелязах, че на пода се търкаля още един кинжал, при това съвсем близо до краката на третия мъж. Вдигнах погледа си към него. Странно. Според мен първите двама бяха мъртви поне от няколко дни. В такъв случай, кой беше третият и какво бе намислил?

— Защо просто не ми кажеш какво става тук? — предложих му аз.

— Проклет да си, Мерлин! — изкрещя той прегракнало и аз разпознах гласа му.

Прекрачих втория труп и тръгнах бавно напред. Корал ме последва. Мъжът обърна главата си към нас и аз видях изкривеното от злоба лице на Джърт. Превръзка прикриваше все още невъзстановеното му око. Малко след това забелязах, че почти половината от косата му липсваше, а по оголения му скалп личаха следите от ужасни рани или изгаряния. Превръзката, която преди това вероятно бе покривала по-голямата част от главата му, сега се бе свлякла на врата му. От лявата му ръка се стичаше кръв, а кутрето му просто липсваше.

— Какво е станало с теб? — попитах аз.

— Едно от зомбитата ме рани с кинжала си, докато падаше — каза Джърт. — Твоето заклинание прогони духовете, които движеха телата им.

Точно така… Значи заклинанието ми все пак не бе отишло на вятъра…

— Корал, добре ли сте?

— Да — отвърна ми тя, — но не разбирам…

— После — казах аз.

Нямаше смисъл да го питам откъде са раните по главата му. Едва ли щях да забравя скоро среднощната си схватка с върколака. Ако тогава не бях успял да подпаля козината му в загасващия огън, не се знаеше кой от двама ни би изглеждал по-зле сега.

— Джърт — започнах аз, — знам, че станах причина за повечето от нараняванията ти, но е крайно време да разбереш, че сам си си виновен.

Той се изсмя дрезгаво.

— Това, че баща ти ме осинови, е голяма чест за мен, но всичко свършва дотук. Аз дори научих за това съвсем наскоро.

— Лъжец! — изсъска Джърт. — Успял си да го излъжеш по някакъв начин, за да ни изпревариш в списъка на наследниците.

— Ти си откачил — казах аз. — Шансовете ни за трона са толкова нищожни, че това не променя абсолютно нищо.

— Не става въпрос за трона, глупак такъв! Става въпрос за семейната чест! Баща ни е тежко болен!

— Ужасно съжалявам. Никога не съм възнамерявал да се боря за наследството. Освен това Мандор е първородният син.

— Но сега ти си след него.

— Вината за това не е моя. Хайде, знаеш добре, че никога няма да наследя тази титла!

Джърт с мъка се изправи и аз забелязах многоцветния ореол, който се бе появил по контурите на неговата фигура.

— Това не е истинската причина — продължих. — Ти никога не си ме харесвал, но не завещанието те е накарало да дойдеш чак дотук. Криеш нещо от мен. Апропо, на теб дължа посещението на Огнения ангел, нали?

— Намерил те е толкова бързо? — каза той учудено. — Не бях сигурен дали въобще си струваше труда. Но… какво стана с него?

— Убих го.

— Върви ти. Прекалено голям късметлия си — изръмжа Джърт.

— Какво искаш от мен? Нека приключим с това веднъж завинаги.

— Добре. Ти предаде човека, когото обичам, и ще платиш с живота си.

— За кого говориш? Не разбирам.

Джърт най-неочаквано се ухили.

— Ще разбереш — каза той. — В последните мигове от живота си.

— Голямо чакане ми се пише тогава — отвърнах аз. — Нещо не те бива особено по тази част. Защо просто не ми кажеш всичко още сега? Така ще спестиш и на двама ни цял куп неприятности.

Той се изсмя, а ореолът заблестя още по-силно. Тутакси разбрах какво ще последва, но вече беше твърде късно, за да направя нещо.

— По-скоро, отколкото би могъл да предположиш — каза Джърт, — ще притежавам сила, с каквато не си се сблъсквал досега.

— Но ще си останеш същия дървеняк — уточних аз.

Думите ми бяха отправени едновременно към Джърт и към оня, който се канеше да го прехвърли при себе си всеки миг…

— Това си ти, Маскирани, нали? Можеш да си го прибереш. Но не ми го пращай още веднъж, само за да видиш как ще се провали за пореден път. Само ми дай знак, че това е твое дело и аз ще те навестя лично, при това много скоро.

Джърт отвори уста, за да изтърси още нещо, но образът му избледня, преди да бе произнесъл и дума. Миг след това нещо се понесе към мен. Нямаше нужда да се опитвам да го избегна, но рефлексът изпревари мислите ми.

На пода, върху двата гниещи трупа и кутрето на Джърт, се посипа пищен букет от червени рози. Досущ като в песните.

Глава 5

Повървяхме известно време по плажа, запътени към пристанището, и накрая Корал не издържа:

— Нима подобни случки са нещо нормално в Амбър?

— О, това не е нищо. Имате късмет, че сега времената са по-спокойни.

— Бих искала да ми обясните за какво беше всичко това. Стига да нямате нищо против, разбира се.

— Права сте, дължа ви обяснение — съгласих се аз. — Най-вече, защото не бях съвсем прав в отношението си към вас.

— Значи това не беше шега?

— Не.

— Слушам ви тогава. Наистина ми е любопитно.

— Историята е доста дълга… — започнах аз.

Корал погледна към пристанището и след това каза:

— Разходката ни явно също няма да е кратка.

— … Освен това сте дъщеря на премиера на Бегма. Едва ли е нужно да ви напомням колко деликатни са в момента взаимоотношенията между Амбър и вашето кралство.

— За какво намеквате?

— Сведенията за някои от събитията, които се случиха напоследък, биха могли да минат за поверителна информация.

Корал спря и сложи ръка на рамото ми. После ме погледна право в очите.

— Аз умея да мълча, когато се наложи — каза тя. — Нека не забравяме, че вие знаете моята тайна.

Мислено се поздравих за постижението. Корал се бе хванала на въдица, която дори не бях залагал. Сега знаех, че предположението ми е погрешно, но въпреки това не бях с празни ръце.

Затова просто й се усмихнах и кимнах.

— И все пак… — казах след това.

— Нали не възнамерявате да нападнете нашето кралство? — попита тя.

— Доколкото знам, не. Пък и не виждам защо би трябвало да го правим.

— Да, но това е ваше лично мнение, нали?

— Така е.

— Слушам ви тогава.

— Добре.

Продължихме разходката си и аз се заех да й разкажа за своите премеждия.

Щом достигнахме до пристанищния квартал, усетих пристъп на вълчи глад. Разказът ми беше все още далеч от своя край, но аз все пак подхвърлих идеята на Корал. Тя призна, че също е огладняла, и тъй като все още беше достатъчно рано, а околните улички изглеждаха далеч по-безопасни, аз я поведох по познатия маршрут. Първо тръгнахме по „Пристанищна“, където спряхме за малко на пристана, за да разгледаме новопристигналите кораби, после се отправихме към западната част на квартала и накрая открихме без излишно лутане улица „Морски бриз“. Явно наистина беше доста рано, защото не успяхме да срещнем по пътя си дори един пиян моряк. По едно време един брадат мъжага със странен белег на лявата буза се запъти към нас с тромава крачка, но точно тогава отнякъде изникна някакъв дребен тип, който го дръпна за ръката, после му прошепна нещо и двамата тутакси кривнаха в друга посока.

— Хей — извиках аз. — Какво иска той от мен?

— Нищо — каза дребният мъж. — Абсолютно нищо.

После ме огледа от глава до пети и добави:

— Видях как се справи онази вечер.

— О — възкликнах аз, а двамата продължиха към близкия ъгъл и скоро изчезнаха зад него.

— Какво искаше да каже той? — попита Корал.

— Още не съм стигнал до тази част от историята.

Докато преминавахме край мястото на събитието, споменът за „онази вечер“ отново изникна в съзнанието ми. Някой се бе погрижил от локвите от кръв по калдъръма да не остане и следа.

И все пак за малко да подмина кръчмата, която тогава се наричаше „При Кървавия Бил“. Сега над вратата й висеше табела, на която с прясна зелена боя бе изписано — „При Кървавия Анди“. Вътре мястото си беше непроменено, само дето този път зад тезгяха бе застанал непознат за мен мъж, доста по-висок и по-мършав от предишния собственик. След това разбрах от посетителите, че това е братът на Анди — Джак. Той ни предложи бутилка от „Пикнята на Бейл“ и се наведе, за да извика поръчката през отвора в стената. Моята маса се оказа свободна и седнахме на нея. Този път не пропуснах да оставя леко изтегления от ножницата меч на стола до себе си, както изискваше местният етикет.

— Тук ми харесва — заяви Корал. — Някак… по-различно е.

— Ъ-ъ… да — съгласих се аз и бързо огледах салона.

Освен нас, посетителите се изчерпваха с двете неспасяеми пияндета в двата края на бара и тримата мъже на една от ъгловите маси. По пода, освен строшените бутилки, се забелязваха няколко нови съмнителни петна. На една от стените се бяха появили две твърде спорни произведения на изкуството, изобразяващи презрелите прелести на няколко разголени дами. — И храната си я бива.

— Никога не съм посещавала ресторант като този — продължи тя, вперила поглед в черната котка, която се изтъркаля от вратата на кухнята, вкопчена в схватка на живот и смърт с един доста едър плъх.

— Човек трябва да опита от всичко — отбелязах аз многозначително.

Скоро рибните ни блюда пристигнаха. Надминаваха дори моите очаквания. След като опитах по малко от всичко, продължих разказа си.

Когато доста по-късно вратата на кръчмата се отвори и там се появи лошо накуцващ дребен човечец с мръсна превръзка на главата, забелязах, че навън е започнало да притъмнява. Току-що бях приключил с пространното си изложение и реших, че е време да се прибираме.

Корал сложи ръката си върху моята и каза:

— Не бих могла да се меря с този твой ангел-хранител, но ако все пак мога да ти помогна с нещо, съм готова да го направя.

— Ти си добра слушателка — й отвърнах аз. — Благодаря ти за предложението, но засега ще е най-добре да се омитаме оттук.

Преминахме по Алеята на Мъртъвците без излишни инциденти, после продължихме по „Пристанищна“ и накрая свърнахме по „Лозарска“. Слънцето вече се канеше да залезе и последните му лъчи хвърляха медните си отблясъци по уличните павета. Около нас се разнасяха ароматите на домашни гозби, а под краката ни прошумоляваха изсъхнали листа. Един малък жълт дракон се носеше над главите ни, следвайки въздушните течения. Дворецът се очертаваше на фона на многоцветните сияния на привечерното небе. Очаквах Корал да ме попита за още нещо, тъй като досега бе задала твърде малко въпроси. Нищо подобно. На нейно място, след подобна история бих се чудил за какво да полюбопитствам по-напред. Освен ако съм твърде развълнуван от разказа или всичко в него ми е абсолютно ясно…

— Щом се приберем в двореца… — започна тя колебливо.

— Да?

— Ще ме заведеш да видя Лабиринта, нали? Или пък…

— Веднага? Направо от вратата? — попитах аз усмихнат.

— Да.

— Дадено.

Корал замълча за миг и след това добави:

— Твоята история промени представата ми за света. Не бих искала да ти натрапвам мнението си…

— Но…

— … Но ми се струва, че отговорите, които търсиш, са във Владението на Четирите Свята. Разбереш ли какво точно става там, всичко ще си отиде по местата. Само не мога да разбера защо просто не нарисуваш нужната Карта и не се пренесеш там.

— Добър въпрос. В Царството на Хаоса има места, за които никой не би могъл да нарисува Карта, тъй като те се променят непрекъснато. Това важи и за мястото, където създадох Дяволския Чекрък. Теренът около Владението също изпитва известни колебания, но не това е истинската причина. Явно някой е използвал част от огромната енергия, концентрирана там, за да изгради солиден магически щит. Един добър магьосник би се справил сравнително лесно с него, но това би било равносилно на почукване на входната врата — цялата изненада ще отиде по дяволите.

— Как изглежда това Владение?

— Ами… — започнах аз, но после извадих бележника и молива си и нахвърлих набързо няколко скици.

— Ето. Тази част тук е вулканична — казах и добавих още няколко щрихи, наподобяващи пара и изригвания.

— Това тук представлява огромен ледник — още няколко щрихи. — Тук има океан, а тук планини…

— В такъв случай най-удачният път си остава този през Лабиринта — каза Корал, докато изучаваше скиците ми.

— Да.

— Смяташ ли да се възползваш скоро от него?

— Най-вероятно да.

— А как ще ги атакуваш?

— Все още работя по въпроса.

— Ако има някакъв начин, по който бих могла да ти помогна… Говоря напълно сериозно.

— Не, няма.

— Не бързай чак толкова. Аз съм добре тренирана. Издръжлива съм. Знам дори няколко заклинания.

— Благодаря ти, но отговорът ми си остава същият.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно.

— Ако все пак размислиш…

— Няма да размисля.

— … просто ми кажи.

Достигнахме Главната улица и продължихме по нея. Вятърът осезаемо се усили. Миг по-късно нещо студено докосна бузата ми.

— Сняг! — възкликна Корал и аз забелязах как няколко неголеми снежинки преминават край нас, за да се стопят още при допира си с уличния паваж.

— Ако вашето пратеничество бе пристигнало според уговорката — отбелязах аз, — нямаше да можем да направим малката си разходка.

— Понякога и на мен ми върви — каза тя.

Още преди да достигнем до двореца, здравата заваля. Влязохме отново през страничната порта, но преди това спряхме, за да погледаме светлинките на града, замъглени леко от падащия сняг. Понечих да се обърна, но забелязах, че тя продължава да гледа надолу. Стори ми се щастлива. Стоеше там полуусмихната, сякаш се опитваше да запази тази картина за колекцията си от хубави спомени. Наведох се и я целунах по бузата, тъй като ми се стори, че идеята никак не е лоша.

— О — каза тя и се обърна към мен. — Успя да ме изненадаш.

— Чудесно. Мразя, когато всичко е ясно от самото начало. Хайде да се прибираме на топло.

Тя се усмихна и пое ръката ми.

Още щом влязохме вътре, един от стражите ме уведоми, че Луела се интересува дали ще се присъедим към тях за вечерята.

— А кога е вечерята? — попитах го аз.

— След около час и половина.

Погледнах към Корал и тя вдигна рамене.

— Мисля, че да — казах аз.

— Централната трапезария на горния етаж. Да предам ли съобщението ви на сержанта, или вие лично…

— Предай му го.

— Искаш ли да се измиеш, да се преоблечеш? — попитах аз, докато вървяхме по коридора.

— Лабиринта — каза Корал.

После се обърна към мен с напрегнато изражение, но видя, че се усмихвам.

— Насам — казах аз и я поведох към тронната зала.

Войникът, който охраняваше тесния коридор, ми бе непознат. Той обаче знаеше кой съм и само погледна любопитно Корал, след което намери фенер, запали го и ни отвори вратата към подземието.

— Казано ми е да предупреждавам, че едно от стъпалата поддава — съобщи войникът, докато ми подаваше фенера.

— Кое по-точно?

Той поклати глава.

— Принц Жерар ми спомена за него на няколко пъти, но никой друг не се е оплаквал след него.

— Добре — казах аз. — Благодаря ти.

Този път Корал нямаше нищо против да вървя пред нея. Тук ситуацията беше съвсем различна, тъй като краят не се виждаше никакъв, а след първите десетина стъпала виждахме единствено онова, което осветяваше собствения ни фенер. Докато вървиш надолу, те обзема усещането, че се спускаш към безкрая. Наистина стълбата е невероятно дълга и едва стигнал до средата, човек започва да се чуди дали слизането му някога ще свърши.

След известно време Корал се прокашля.

— Може ли да спрем за малко? — попита тя.

— Разбира се — казах аз. — Задъха ли се?

— Не. Колко още ни остава?

— Не знам. Всеки път броят на стъпалата ми се струва различен. Ако искаш, можем да се върнем, за да вечеряме. Ще оставим Лабиринта за утре. Днес повървяхме доста.

— Не — отговори тя. — Но не бих имала нищо против да ме прегърнеш за малко.

Мястото ми се стори малко неудачно за романтични изблици. Реших, че има някаква друга причина и затова изпълних желанието й, без да кажа нито дума.

Мина доста време, преди да разбера, че тя плаче. Успяваше да го прикрие добре.

— Какво има? — попитах накрая.

— Нищо — отвърна тя. — Просто нерви, предполагам. Първичен рефлекс. Мрак. Клаустрофобия. Такива ми ти работи.

— Хайде да се върнем.

— Не.

И тя отново тръгна надолу.

Около минута по-късно видях нещо бяло върху следващото стъпало. Забавих крачка. Беше просто кърпичка. Приклекнах и установих, че е закрепена към стъпалото със забит в него кинжал. Върху кърпичката личаха някакви букви. Измъкнах кинжала, взех кърпичката и прочетох следното:

„ЕЙ ТОВА Е, МЪТНИТЕ ГО ВЗЕЛИ! — ЖЕРАР.“

— Внимавай с това стъпало — казах на Корал. Понечих да стъпя на него, но предпочетох първо да го опитам леко с крак. Не проскърца. Отпуснах се малко по-силно. Нищо. Стори ми се стабилно. Застанах върху набеденото стъпало. Все тая. Свих рамене и заключих:

— Внимавай все пак.

След известно време забелязах далеч под нас някаква движеща се светлинка. Най-вероятно някой патрулираше. Но защо? Дали долу имаше някакви затворници, които трябва да бъдат охранявани? Или пък някой от тунелите се бе оказал уязвима точка? Може би щяхме да заварим вратата към Лабиринта заключена отвътре, макар че ключът сигурно щеше да си виси все така на стената. Нима се бе появила някаква нова опасност? Как? Защо? Реших, че трябва да разбера какво става, при това съвсем скоро.

Все пак, когато достигнахме дъното, не заварихме там никого. Масата и рафтовете на поета бяха осветени от няколко фенера, но там нямаше никой. Жалко. Щеше ми се да попитам войника какви са последните заповеди, които е получил, както и дали е обявена някаква частична тревога. Все пак нещо ми подсказа, че мислите ми текат в правилна посока. Малко по-встрани висеше въже, което се проточваше нагоре в мрака. Не бях забелязвал нещо подобно преди. Подръпнах го, едва-едва и някъде високо над нас се разнесе лек звън. Интересно.

— А сега накъде? — попита Корал.

— Насам — казах аз, хванах ръката й и я поведох надясно.

Продължих да се ослушвам за шум от стъпки, но напразно. От време на време вдигах фенера, за да огледам коридора. Мракът леко отстъпваше, но в светлия кръг не забелязах нито веднъж нещо необичайно.

Корал осезателно бе забавила крачката си, а ръката й ми се стори доста по-напрегната. Като че ли нещо я караше да се двоуми. Още малко и щеше да ми се наложи да я дърпам след себе си.

— Едва ли е останало още много — казах аз, след като крачките ни започнаха да отекват по познатия начин, макар и съвсем леко.

— Добре — ми отвърна тя, но продължи да се дърпа.

Най-после пред погледа ни се появи сивата стена на пещерата, а малко след това и тунелът, който бях търсил. Завихме наляво. Когато накрая прекрачихме прага на галерията. Корал потръпна.

— Ако знаех, че ще се изплашиш чак толкова… — започнах аз.

— Добре съм, наистина — каза тя, — и определено искам да го видя. Просто нямах никаква представа, че за да стигнем до него, ще трябва да минем… оттук.

— Е, по-неприятната част от пътя е вече зад гърба ни. Още малко.

Достигнахме сравнително бързо до първото отклонение вляво и го подминахме. Малко след това последва второ. Спрях пред него и вдигнах фенера.

— Кой знае — казах, — може би оттук все някак бихме могли да стигнем до плажа.

— Предпочитам да не проверявам.

Повървяхме още известно време, преди да достигнем до третия тунел. Хвърлих му един бърз поглед, докато минавахме край него. Около входа започваше жилата на някакъв светъл минерал.

Закрачих по-бързо, а стъпките ни започнаха да отекват съвсем отчетливо. Подминахме четвъртия тунел, после петия… Стори ми се, че отнякъде дочувам едва доловима музика.

Щом приближихме шестия тунел, Корал ме погледна въпросително, но аз продължих нататък.

Спряхме едва пред седмия. Вдигнах високо фенера и неговата светлина разкри пред нас масивната метална врата. Свалих ключа от куката, отключих и го върнах на мястото му. Опрях рамо на вратата и натиснах с все сила. Последва моментно колебание, но накрая пантите проскърцаха недоволно и вратата се открехна. Фракир се затегна около китката ми, но аз продължих да бутам. Когато пред нас зейна достатъчно голям отвор, аз застанах встрани, за да направя път на Корал.

Тя направи няколко крачки и спря. Отместих се от пътя на вратата и тя се затвори безшумно.

— Значи това било.

Пред нас в синьо-бяло тлееше неправилната елипса на Лабиринта с неговата сложна плетеница от завои. Оставих фенера встрани. Лабиринтът осветяваше пещерата достатъчно добре. Погалих Фракир, за да я успокоя. В далечния край на фигурата прескочиха няколко искри, после бързо се стопиха в мрака. Стори ми се, че долавям някакво непознато за мен пулсиране. Подтикван от любопитството, призовах набързо образа на Логрус.

И направих грешка.

Логрус пламна незабавно пред мен, а по цялата дължина на Лабиринта изригнаха искри. Отнякъде се разнесе пронизителен вой. Фракир побесня на китката ми. Като че ли някой забоде в ушите ми две ледени висулки. Блясъкът на Знака изгаряше очите ми. Мигом се освободих от образа на Логрус и цялата бъркотия започна постепенно да утихва.

— Какво… беше това? — попита тя.

На лицето ми се изписа бледо подобие на усмивка.

— Само един малък експеримент, който се канех да направя от доста време насам.

— Успя ли да научиш нещо от него?

— Да — никога повече да не го повтарям.

— Или поне не докато има още някой с теб. Заболя ме.

— Извинявай.

Корал се приближи към ръба на Лабиринта, който бе успял да се усмири.

— Много е тайнствен — отбеляза тя. — Сякаш не го виждам, а го сънувам. Прекрасен е. Значи всеки от вас трябва да премине по него, за да овладее силите, които е наследил?

— Да.

Корал тръгна надясно, следвайки очертанията на Лабиринта. Погледът й се разхождаше по ярката съвкупност от дъги и завои, от къси прави отсечки и зигзагообразни очертания.

— Предполагам, че е доста трудно?

— Така е. Номерът е да не спираш за нищо на света. Откажеш ли се, пиши се мъртъв.

Тръгнахме надясно, описвайки плавна дъга, за да стигнем до края на Лабиринта. Очертанията не се издигаха над пода, а сякаш бяха вдълбани в него и покрити от стъклен слой. Все пак не си спомнях повърхността да ми се е сторила хлъзгава в който и да е от участъците.

Отново спряхме за около минута. Корал впери жадно поглед в Знака на Амбър.

— Какво усещаш сега? — попитах аз.

— Възхищение.

— Нещо друго?

— Сила. Той като че ли излъчва нещо.

Корал се наведе и прокара ръка над най-близката линия.

— Усещам почти физическото му докосване — добави тя.

Продължихме напред, за да направим пълен кръг и да се озовем отново в точката, където все още блещукаше оставеният на пода фенер. Неговата светлина изглеждаше бледа на фона на призрачното сияние на Лабиринта.

Не след дълго Корал отново спря.

— Каква е тази права, която свършва ей там? — попита тя и ми посочи мястото.

— Това не е край, а начало — обясних й аз. — Оттам трябва да тръгнеш, ако искаш да преминеш през Лабиринта.

Тя се приближи до началото и после прекара ръка над него.

— Да, усещам, че всичко започва оттук.

Не знам колко време останахме там, но накрая усетих как Корал хвана ръката ми и я стисна здраво.

— Благодаря ти — каза тя. — За всичко.

Тъкмо се канех да я попитам с какво точно съм заслужил чак такава благодарност, когато забелязах как тя вдигна десния си крак и понечи да стъпи върху линията.

— Не! — извиках аз. — Спри!

Но вече беше твърде късно. Корал бе стъпила, а около крака й се бяха появили първите леки искрици.

— Не мърдай! — казах аз. — Каквото и да става, остани там, където си.

Корал се вслуша в съвета ми и замръзна. Облизах устните си, тъй като ги усетих ужасно пресъхнали.

— Сега се опитай да вдигнеш крака, с който си стъпила върху линията, и да го изтеглиш назад. Можеш ли да го направиш?

— Не — отвърна тя.

Коленичих до нея и огледах мястото, на което бе стъпила. Стъпиш ли веднъж върху Лабиринта, връщане назад няма. Трябва или да продължиш до самия център, или да се простиш с живота си някъде по пътя. От друга страна, тя трябваше вече да е мъртва. Знаех, че единствено онези, в чиито вени тече кръвта на Амбър, могат да се докоснат до Лабиринта и да оцелеят. Но дотук с теорията.

— Знам, че не му е сега времето да те питам — казах аз, — но защо го направи?

— Твоите думи в пещерата ми доказаха, че съмненията ми са били основателни. Ти каза, че си се досетил коя съм.

Спомнях си добре какво й бях казал тогава, но то се отнасяше до моите собствени съмнения. Каква беше връзката с Лабиринта? Заех се да преровя спомените си за заклинание, което би могло да я освободи. И изведнъж…

— Ти си свързана по някакъв начин с кралското семейство на Амбър… — промърморих аз, без да съм съвсем сигурен дали задавам въпрос, или констатирам очевидния факт.

— Говореше се, че крал Оберон е имал кратка връзка с моята майка, малко преди да се родя — каза Корал. — Всичко съвпадаше, макар че ставаше въпрос само за слухове. Не можех да се добера до нищо по-конкретно. Затова не бях сигурна, а само си мечтаех да е така. Искаше ми се това да е истина. Надявах се да намеря някой тунел, който да ме отведе дотук. Но едновременно с това се и страхувах, тъй като знаех, че ако греша, това ще ми коства живота. След това чух твоите думи в пещерата и мечтата ми се превърна в реалност, макар че това не сложи край на страховете ми. Все още се боя. Струва ми се, че няма да се окажа достатъчно силна, за да стигна до края.

Ето защо ми се бе сторила странно позната, когато я видях за пръв път… Заради приликата й с моите любими лели. Носът и веждите й напомняха за тези на Файона, а брадичката и овалът на лицето й бяха досущ като при Флора. Виж, цветът на косата, ръстът и телосложението си бяха изцяло нейни. Но тя определено не приличаше на Оркуз или Найда.

Сетих се за онзи портрет на своя дядо, на който той бе изобразен с онова нетипично похотливо изражение. Бе окачен в един от централните коридори на западното крило и се спирах често, за да го погледам. Дъртият развратник явно не си бе поплювал. Но не можех да отрека, че е бил доста красив мъж…

Въздъхнах и се изправих. После сложих ръка на рамото й.

— Виж, Корал — казах аз, — всеки от нас е получил солидна подготовка, преди да си премери силите с това чудо. Затова най-напред ще се постарая да ти разкажа всичко, което знам за него. Може би съвсем скоро ще усетиш енергията му да се влива в теб, затова искам да събереш цялата си сила и да не се предаваш. Пристъпиш ли веднъж напред, не трябва да спираш, преди да си стигнала до самия център. Може би ще се наложи да ти помагам с напътствия. Прави точно това, което ти кажа, без да се замисляш. Първо, трябва да знаеш, че има места, в които съпротивлението е по-голямо. Наричат се Воали…

Нямам никаква представа колко съм говорил след това.

Гледах как Корал се приближава към първия Воал.

— Не обръщай внимание на ледените тръпки и на приливите на енергия — извиках аз. — Те не могат да ти навредят. Не се плаши и от искрите. Предстои ти да преодолееш сериозно препятствие. Само не започвай да дишаш учестено.

Видях как тя постепенно си проби път през Воала.

— Добре — казах, след като тя навлезе в по-лесния участък. Реших да не й казвам, че следващият Воал е далеч по-неприятен.

— Между другото, не си мисли, че си започнала да превърташ. Не след дълго той ще започне да връзва мислите ти на фльонга…

— Вече започна — отвърна тя. — Какво да направя?

— Сигурно са те нападнали спомени. Просто ги остави да отплуват и се концентрирай върху пътя.

Успях да я убедя да навлезе във втория Воал. Още преди да го преодолее, искрите вече стигаха почти до раменете й. Следях всяко нейно ново завоевание — дъга след дъга, завой след завой… В някои моменти се движеше по-бързо, а в други почти спираше. Но продължаваше напред. Явно бе схванала основната идея и като че ли имаше нужната воля, за да успее. По едно време реших, че вече не се нуждае от помощта ми. Аз пък нямах какво повече да й предложа. Оттук нататък всичко зависеше от нея.

Затова млъкнах и продължих да я гледам. Скоро осъзнах, че повтарям несъзнателно всяко нейно движение, всяко залитане, всяко надигане и снижаване… Сякаш не тя, а аз се движех в могъщата прегръдка на Лабиринта, преодолявайки неговата съпротива.

Когато достигна до Голямата Крива, Корал вече се бе превърнала в жива факла. Напредваше едва-едва, но твърдо, без да се колебае. Каквото и да станеше оттук нататък, аз знаех, че тя се променя, че вече се е променила, че Лабиринтът влага в нея своята съкровена същност. Едва се сдържах да не извикам, когато ми се стори, че спира, но думите замряха в гърлото ми, след като я видях да се отърсва от шока и да продължава напред.

Малко преди да се озове пред последния Воал, усетих как потта се стича по веждите ми и вдигнах ръка, за да ги избърша. Дори да не успееше да достигне до центъра, тя бе доказала, че съмненията й са основателни. Само потомък на Амбър би могъл да стигне до мястото, където се намираше сега.

Не знам колко време й бе необходимо, за да проникне през последния Воал. Времето изведнъж престана да съществува и аз бях погълнат изцяло от нейните усилия. Искрите я бяха погълнали изцяло и тя пристъпваше почти незабележимо. Образувалият се около нея ореол осветяваше залата на пещерата подобно на пламъка на голяма синя свещ.

И ето, че тя се появи от другата страна на Воала и пое по последната къса дъга, за да направи последните три крачки, които според мен са най-тежкото изпитание на Лабиринта. Буквално сантиметри преди успешния край чисто физическото съпротивление се обединява с мощна психическа бариера.

Отново ми се стори, че тя спира, но това се оказа само заблуда. Беше като да гледаш как някой практикува Тай Чи. Но Корал преодоля първите две и понечи да направи третата и последна крачка. Ако оцелееше и след това финално усилие, тя щеше да бъде свободна…

Последният миг се проточи безкрайно. После изведнъж десният й крак пристъпи напред, миг след това левият го последва и Корал застана в самия център на Лабиринта, останала без дъх.

— Моите поздравления! — извиках аз.

Корал ми махна едва-едва, закри очите си с ръка и не помръдна почти минута. Всеки, който е преминал през Лабиринта, би могъл да разбере какво изпитваше тя в този момент. Затова просто замълчах, за да й позволя да се наслади истински на своята победа.

Лабиринтът като че ли бе пламнал по-ярко, както обикновено става, след като някой премине по него. Този великолепен блясък превръщаше пещерата в магическо място, събудено за живот от причудливата игра на сенките и синята светлина, идваща от вдълбаните в каменния под очертания.

Опитах се да преценя как това събитие ще се отрази на Амбър и на самата Корал…

Най-неочаквано тя се изправи и извика:

— Ще живея!

— Чудесно — отвърнах аз. — Сега имаш своето право на избор, нали знаеш?

— Какво означава това?

— Ти можеш да заповядаш на Лабиринта да те пренесе където и да е. Би могла просто да се озовеш до мен или да се пренесеш обратно в стаята си. Колкото и да ми е приятна компанията ти, бих те посъветвал да избереш втория вариант, тъй като вероятно си доста изморена. Горе ще можеш да се потопиш в горещата вана и да се приготвиш спокойно за вечерята. Ще се срещнем в трапезарията. Става ли?

Корал се усмихна и поклати глава.

— Няма да похабя такава възможност.

— Виж, знам как се чувстваш — казах аз. — И все пак мисля, че трябва първо да се възстановиш. Да хукнеш през глава към някое шантаво място може да се окаже доста опасен избор. Връщането не е чак толкова просто, колкото ти се струва. Не забравяй, че нямаш никакъв опит в пътуването през Сенките.

— Това е нещо като игра на представи, нали? — подхвърли безгрижно Корал. — Нагаждаш пейзажа според своята представа и така се придвижваш напред.

— По-сложно е — настоях аз. — Трябва първо да се научиш да избираш нужните опорни точки, върху които да градиш промените. При първото пътуване през Сенките е най-добре да имаш до себе някой по-опитен от теб…

— Добре де, схванах основната идея.

— Не е достатъчно. На думи изглежда доста по-лесно, отколкото е в действителност. Има едно специфично усещане, което не може да бъде описано с думи. То трябва да се изпита и преди да си се научила да го контролираш, е най-добре да те придружава водач.

— Човек се учи и от грешките си.

— Може би — отвърнах аз. — Но какво ще стане, ако се окажеш в беда? Тогава едва ли ще имаш време да поправиш грешката си.

— Добре. Сигурно си прав. Аз обаче нямам никакво намерение да рискувам от самото начало.

— Какво си намислила?

Корал се поизправи и махна с ръка.

— Винаги съм си мечтала да направя нещо съвсем определено, ако все пак успея да стигна дотук.

— И какво е то?

— Смятам да помоля Лабиринта да ме изпрати там, където трябва да отида.

— Не те разбрах.

— Ще оставя Лабиринта да избере вместо мен.

— Няма да стане — казах аз. — Ти сама трябва да определиш мястото.

— Откъде си толкова сигурен?

— Така е, повярвай ми.

— А опитвал ли си някога да направиш нещо подобно?

— Не. Нищо няма да стане.

— Някой друг опитвал ли е?

— Безсмислено е. Говориш за Лабиринта сякаш е живо същество, способно да взема свои собствени решения.

— Да — отговори Корал. — Освен това сигурно вече ме познава доста добре — след всичко, през което преминах. Затова просто ще поискам неговия съвет и…

— Чакай!

— Да?

— Ами ако все пак излезе нещо, как смяташ да се върнеш?

— Пеш, предполагам. Значи все пак признаваш, че би могло да стане?

— Да — казах аз. — Нищо чудно Лабиринтът да успее да разгадае някой от несъзнателните ти импулси, да го приеме за твое желание и да те пренесе на съответното място. Това обаче няма да докаже, че Лабиринтът притежава разум, а само, че е свръхчувствителен. Ако бях на твое място, бих се побоял да поема подобен риск. Ами ако в подсъзнанието ти е заложен стремеж към самоунищожение, за който нямаш никаква представа? Или пък…

— Пресилваш нещата. Определено ги пресилваш.

— Само се опитвам да те убедя да пипаш по-внимателно. Животът е пред теб, скитосвай накъдето си поискаш. Би било глупаво…

— Достатъчно! — каза Корал. — Вече съм решила и няма да се откажа. Мисля, че постъпвам правилно. Доскоро, Мерлин.

— Чакай! — извиках аз отново. — Добре. Направи го, щом това искаш. Но нека преди това ти дам нещо.

— Какво?

— Един жокер, който ще ти помогне да се измъкнеш, ако сгафиш някъде.

Извадих колодата си и отделих от нея собствената си Карта. После свалих кинжала от колана си и я привързах за него с копринената си кърпичка.

— Имаш ли някаква представа как се използват Картите?

— Просто се вглеждаш в тях и започваш да си мислиш за човека, с когото искаш да се свържеш.

— И това ще ти свърши работа — казах аз. — Ето ти моята. Вземи я със себе си. Свържи се с мен, когато пожелаеш да се върнеш и аз ще те пренеса.

Хвърлих й кинжала. Той прелетя през Лабиринта и Корал го хвана с лекота.

— Благодаря ти — каза тя. — Май че е време да опитам.

— Ако случайно се получи, не се бави дълго.

— Добре — отговори Корал и затвори очи.

Миг по-късно вече бе изчезнала. Направо да не повярваш.

Отидох до ръба на Лабиринта и задържах ръката си над очертанията му, докато накрая усетих прилива на енергия.

— Внимавай какви ги вършиш — казах, — защото си я искам обратно.

Една искрица подскочи към дланта ми и я погъделичка.

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че си ме разбрал?

Всичко се завъртя около мен. След това замайването премина и първото нещо, което усетих, бе, че фенерът е до десния ми крак. Огледах се и разбрах, че се намирам в другия край на Лабиринта, близо до вратата.

— Просто бях в твоето поле — казах аз. — Освен това вече съм настроен към теб. Моето подсъзнателно желание е било да се махна по-скоро оттук.

Вдигнах фенера и излязох от пещерата. Заключих вратата и оставих ключа на мястото му. Все още му нямах доверие. Щом му се бе прищяло да ми помогне, защо не ме пренесе направо в стаята ми? Сега пак трябваше да се катеря по проклетите стълби.

Закрачих забързано по тунела. Намеси ли се жена, човек трябва да е готов на всичко.

Глава 6

Когато излязох от тронната зала и тръгнах към стълбището, от един коридор вдясно се появи някакъв тип, облечен в черни кожени дрехи, окичени с впечатляваща колекция от вериги и шипове. Косата му беше боядисана в оранжево и обръсната по мохикански тертип, а от лявото му ухо висяха няколко сребърни обеци. Като цяло човек спокойно можеше да го помисли за ходеща реклама на железарски магазин.

— Мерлин? — каза той. — Добре ли си?

— Като че ли да — отвърнах аз и пристъпих към него, за да разбера кой, по дяволите, е това.

— Мартин! — възкликнах миг по-късно. — Много си се… променил.

Той се ухили.

— Тъкмо се връщам от една много интересна Сянка. Изкарах там цяла година. Нали се сещаш, едно от онези места, където времето наистина лети.

— Тази Сянка е доста технизирана и пренаселена, нали?

— Така е.

— Доколкото си спомням, ти беше почитател на провинциалните идилии.

— Това беше преди. Сега разбирам защо баща ми си пада чак толкова по големите градове и шума.

— И ти ли си станал музикант?

— В известен смисъл… Ще вечеряш ли с останалите?

— Такива са плановете ми. Но първо трябва да се измия и да се преоблека.

— Тогава ще се видим там. Има доста неща, за които да си поговорим.

— Дадено, братовчеде.

Той сграбчи рамото ми и го разтърси. Не бе изгубил от силата си.

Запътих се към стаята си, но преди да направя и двайсетина крачки, усетих как някой се опитва да установи контакт с мен. Спрях и незабавно отворих съзнанието си за контакта, убеден, че това е Корал. Вместо това погледът ми срещна леко усмихнатото лице на Мандор.

— А, много добре — каза той. — Доколкото виждам, си сам, при това в безопасност.

Образът се проясни и аз забелязах, че близо до него е застанала Файона. Доста близо всъщност.

— Аз съм добре — казах. — Върнах се в Амбър. При вас всичко наред ли е?

— Все още сме цели — каза Мандор и погледна над рамото ми, макар че можеше да види само част от тапета на стената.

— Искаш ли да дойдеш при мен? — попитах аз.

— С огромно удоволствие бих посетил Амбър — отвърна той, — но както казват — първо работата. В момента сме доста заети.

— Открихте ли на какво се дължат смущенията?

Мандор се обърна първо към Файона, после отново към мен.

— Да и не — каза той. — Попаднахме на няколко доста интересни подробности, но за момента разполагаме само с хипотези.

— В такъв случай мога ли да ви помогна с нещо?

Файона протегна показалеца си към мен и изведнъж образът й стана далеч по-ясен. Предположих, че е докоснала Картата, за да улесни контакта.

— Сблъскахме се с твоето творение — каза тя. — Дяволския Чекрък.

— И?

— Ти си прав, той притежава разум.

— Вече нямах никакви съмнения по въпроса.

— Нима? — отвърна ми тя. — А случайно да си наясно с това, че твоята машинария си умира да лъже и подвежда хората?

— Накъде биеш, Файона? — попитах аз.

— Този твой Чекрък е наистина разумен, но по свой си начин. Мисля, че е превъртял.

— Какво е направил? Нападна ли ви?

— Не, нищо подобно. Просто му беше ужасно забавно да ни води за носа и да ни обижда. Което съвсем не означава, че е безобиден. Исках само да те предупредя да не му се доверяваш.

Усмихнах се.

— Това ли е всичко? Край на съобщението?

— Засега да — отговори Файона, свали пръста си и образът й помътня.

Преместих погледа си върху Мандор, тъй като исках да обясня, че съм вградил в моя компютър цял куп защитни устройства, така че никой да не може да ровичка из него. Но преди всичко исках да му разкажа за срещата си с Джърт. Но точно тогава контактът ни бе прекъснат и аз усетих нечие друго присъствие.

Обзе ме любопитство. И преди се бях чудил какво ли би станало, ако някой се опита да се свърже чрез Картите с друг човек, който в този момент вече поддържа един контакт. Дали двата импулса биха се обединили? Или пък някой ще почувства нещо като предупредителен сигнал? А може би първият контакт ще бъде прекратен за известно време? Мислех, че едва ли ще открия някога как точно стоят нещата, но просто ми беше интересно. Както и да е…

— Мерлин, друже. Аз съм о’кей.

— Люк!

Мандор и Файона съвсем се бяха изгубили.

— Настина се оправих, Мърл.

— Сигурен ли си?

— Още щом се разделихме, се почувствах значително по-добре. На тази Сянка вече изминаха няколко дни.

Люк носеше тъмни слънчеви очила и зелен бански. Беше седнал на ръба на басейн, под благодатната сянка на огромен чадър. До него се забелязваха остатъците от солиден обяд. Една дама със сини монокини се гмурна в басейна и излезе извън полезрението ми.

— Радвам се да го чуя и…

— Какво ми имаше всъщност? Спомням си, че ти спомена за някаква дрога, която са ми натикали в устата, докато съм бил пленен във Владението. Така ли е станало наистина?

— Никак не е изключено.

— Така е то, когато човек премине предимно на вода — каза Люк замислено. — Добре. Кажи сега какво стана, докато бях вън от играта.

Винаги ми е било трудно да преценя какво точно да му кажа.

— Предпочитам да чуя първо теб.

— А, така ли?

— Да.

— Ами, аз доста мислих… — започна Люк, — и реших да се откажа. Честта ми е удовлетворена. Няма никакъв смисъл да се опитвам да си отмъстя и на останалите. Но нямам никакво намерение да оставя Рандъм да прецени доколко съм виновен. Твой ред е. Все още ли съм в топлистата на враговете на Амбър? Да си пазя ли гърба?

— Засега никой не е казал нищо определено по въпроса. Но Рандъм е извън града, а аз се прибрах съвсем наскоро. Все още не съм имал възможността да поговоря с останалите и да разбера какво е отношението им към теб.

Люк свали очилата си и ме огледа внимателно.

— Това, че Рандъм е извън града…

— Спокойно, не е тръгнал да те търси — казах аз. — Той е в Каш…

Проклетата сричка ми се изплъзна, преди да успея да спра.

— Кашфа?

— Така ми казаха.

— Какво става там, дявол да го вземе? Амбър никога не е проявявал интерес към това кралство.

— Ами… убийство, ето какво — обясних аз. — В Кашфа, искам да кажа. Там стават някакви бъркотии.

— Ха! — възкликна Люк. — Крайно време беше онова копеле да захапе дървото. Чудесно! Но… Хей! Какво общо има Амбър с това?

— Не знам.

Той се изхили.

— Риторичен въпрос, а? И сам разбирам какво става. Трябва да призная, че Рандъм си го бива. Виж, нали ще ми кажеш кого е сложил на трона, още щом разбереш? Ще ми се да знам как вървят нещата в родното ми градче.

— Дадено — казах аз, опитвайки се да преценя дали става въпрос за поверителна информация. Това и без друго щеше да стане публично достояние, при това съвсем скоро.

— Нещо друго? Какво стана с оная персона, дето се представяше за Винта Бейл?

— Изчезна — отговорих. — В неизвестна за мен посока.

— Странно — каза замислено Люк. — Едва ли ще е за дълго. Сигурен съм, че тя навремето беше и Гейл. Моля те, обади ми се, щом се появи отново.

— Добре. Да не си се затъжил за нея?

Люк сви рамене и после се усмихна.

— Не бих казал, че умирам да я видя отново.

— Моли се тя да не се затъжи за теб.

— Едва ли — каза Люк. — Вече си знаем и кътните зъби. Между другото, не те потърсих заради нито едно от тези неща…

Кимнах, тъй като вече се бях досетил, че е така.

— Как е майка ми? — попита Люк.

— Не се е разбързала заникъде. Нищо й няма.

— И това е нещо — каза той. — Сам разбираш, че малко унизително за една кралица да изпълнява подобна роля. Закачалка! Господи!

— Съгласен съм — съгласих се аз. — Предложи ми нещо по-добро.

— Ами, бих искал… да я освободиш. Какво ще ми коства това?

— Повдигаш доста парлив въпрос — отбелязах аз.

— Има си хас.

— Дълбоко съм убеден, че тя няма да се откаже, Люк. Доколкото си спомням, именно Джасра те е насъскала срещу цялото семейство. Бомбата, армията, въоръжена с огнестрелно оръжие, 30-то априлските изненади — това са все нейни идеи, нали?

— Добре де, добре. Прав си. Но нещата се промениха…

— Да, нейните планове пропаднаха и ние я спипахме.

— Не това имах предвид. Аз се промених. Сега я разбирам, но разбирам и себе си далеч по-добре. Тя вече не може да ме принуди да се захвана с нещо подобно.

— И как така?

— Ами този делириум, в който бях изпаднал… Той сякаш ме накара да се отърся от заблудите. През последните няколко дни размислих доста върху всичко, което съм направил досега. Не мисля, че тя вече би могла да ме принуди за каквото и да е.

Припомних си лицето на червенокосата жена, която демоните измъчваха в бара, и се сетих за кого ми е напомняла тя.

— Но тя все още е моя майка — продължи Люк, — и не искам да я зарежа в подобно положение. Какво искаш да получиш срещу нейната свобода?

— Не знам, Люк — отвърнах аз. — Все още не сме обсъждали този въпрос.

— В края на краищата тя е твоя пленница.

— Но плановете й бяха насочени срещу всички нас.

— Така е, но аз няма повече да й помагам. Тя наистина се нуждае от някой като мен, за да ги осъществи.

— Съгласен съм. Но какво би й попречило да си намери някой нов помощник? Ако я пусна, никой от нас няма да е в безопасност.

— Но ти вече я познаваш доста добре. Това ще я накара да се позамисли.

— А може би просто ще я направи по-изобретателна.

Люк въздъхна.

— Сигурно си прав — призна той. — Но тя е също толкова алчна, колкото е и всеки друг човек. Достатъчно е да разбереш каква е цената й.

— Не виждам защо Амбър трябва да си плаща за нещо подобно.

— А аз виждам.

— Не забравяй, че тя е наша пленница.

— Това малко усложнява ситуацията — каза Люк, — но определено не я прави безнадеждна. Не и след като тя ще ви е по-полезна на свобода, отколкото като част от мебелировката на двореца.

— Е, това не успях да го схвана. Какво предлагаш?

— Засега нищо. Просто опипвам почвата.

— Това е твое право. Но, между другото, наистина не виждам как бихме могли да си помогнем, като я освободим. Освен ако не си намислил да се обосновеш с някоя отвлечена философска теория.

— Исках само да ти подхвърля идеята, докато работя над плана си. Кой е най-големият ти проблем в момента?

— Моят най-голям проблем ли? Наистина ли ти се е приискало да го узнаеш?

— И още как.

— Добре. Моят ненормален брат Джърт се е съюзил с Маскирания във Владението на Четирите Свята. Двамата са решили на всяка цена да ми видят сметката. Джърт вече се опита да го направи за пореден път тази сутрин, но според мен истинската заплаха идва от Маскирания. Смятам скоро да се заема с тях.

— Хей, не знаех, че имаш брат.

— Доведен брат. Имам още двама, но с тях се разбирам доста добре. Джърт ми има зъб откакто се помня.

— Интересно наистина. Ти никога не си споменавал за тях.

— Никога не сме говорили за семействата си, забрави ли?

— Да-а. Успя да ме изненадаш. Кой е Маскираният? Върти ми се нещо такова из главата. Май че ти ми спомена нещо за него. Всъщност това е Шару Гарул, нали?

Поклатих глава.

— Майка ти не беше сама в Цитаделата на Владението. Един възрастен мъж, на чийто крак бе издълбано „Риналдо“, й правеше компания. Двамата си стояха встрани с всичките шапки и наметала по тях, а ние с Маскирания си разменяхме магически любезности.

— Ама че работа — каза Люк. — Излиза, че Владението си има нов господар. Той ли ме е натъпкал с дрога?

— Както ти казах вече — никак не е изключено.

— Значи и аз имам сметки за уреждане с него. Що за стока е този Джърт?

— Ами, пада си гадняр. Но освен това е голям дървеняк. Спречкаме ли се, на бойното поле редовно остава по някое парче от него.

— Но сигурно се учи от грешките си?

— И това е вярно. Последния път беше доста самоуверен. Смята, че скоро ще се сдобие с някаква нечувана сила.

— Леле-мале — каза Люк. — Май че Маскираният ще го използва за опитно животинче.

— В какъв смисъл?

— Изворът на Силата, приятелю мой. В Цитаделата има източник на чиста енергия. Той не е част от Сенките. Резултат е от срещата на Четирите Свята.

— Знам, видях го в действие.

— Мисля, че този Маскиран все още не е успял да го овладее напълно.

— А на мен ми се стори, че се справя доста добре.

— Да, но едва ли си видял кой знае какво. Има цял куп тънки подробности, за които той още не подозира или пък е научил за тях съвсем наскоро и се нуждае от време, за да ги усвои.

— Като например?

— Онзи, който разполага с достатъчно надеждна защита, която да му позволи да се изкъпе в Извора, ще се сдобие с невероятна физическа сила и магически способности. Това обаче не е чак толкова трудно. Аз успях да го постигна. Но в записките на стария Шару открих още нещо — начин да се замени определена част от нечие тяло с чистата енергия на Извора. Много е рисковано. Възможността да платиш за подобна дързост с живота си е огромна. Но успееш ли, това би те превърнало в нещо като супермен, в своеобразна жива Карта.

— И преди съм чувал нещо подобно, Люк…

— Сигурно — отвърна той. — Моят баща се е подложил на този процес…

— Точно така! — възкликнах аз. — Коруин спомена, че Бранд се бил превърнал в жива Карта. Едва са успели да го заковат накрая.

Люк скръцна със зъби.

— Извинявай — казах аз. — Но така ми го разказаха и на мен. Значи в това е било тайното оръжие на Бранд…

Люк кимна.

— Имам чувството, че Маскираният някак е разбрал, че това е правено и преди и е решил да го изпробва върху твоя брат.

— Мамка му! — казах аз. — Само това ми липсваше. Джърт в ролята на магическо същество, природна сила или Бог знае още какво. Работата става дебела. Какво знаеш за този процес?

— О, на теория съм запознат с по-голямата част от него. Но не бих рискувал. Мисля, че той отнема някаква част от човешката ти същност. След него вече не ти дреме особено за останалите хора, нито за техните представи за добро и зло. Мисля, че точно това е станало с баща ми.

Какво можех да кажа? Може би беше така, а може би не. Вероятно Люк искаше да намери някаква външна причина за предателството на баща си. Нямах намерение да споря с него, макар че ми бяха разяснили нещата по съвсем друг начин. Затова само се засмях и казах:

— При Джърт ще е много трудно да се установи дали е настъпила някаква промяна.

Люк също се усмихна.

— Но ако от това наистина излезе нещо и решиш да си премериш силите с тях двамата, при това на техен терен, животът ти няма да струва кой знае колко.

— А нима имам друг избор? — попитах аз. — Те вече са ме погнали. Най-добре ще е да действам веднага, докато Джърт все още не се е подложил на това преображение. Колко би трябвало да трае то?

— Ами, самите приготовления изискват доста време, но не е задължително обектът да присъства. Всичко зависи от това какво е успял да направи Маскираният досега.

— Май ще се наложи да се размърдам.

— Няма да те оставя да отидеш сам — каза Люк. — Това ще е равносилно на самоубийство. Аз познавам мястото. Освен това разполагам с неголяма група от наемници, които съм скрил на една Сянка. Ако се възползваме от тях, бихме могли да отвлечем вниманието на пазачите и дори да се справим с тях.

— А специалните амуниции вършат ли работа там?

— Не. Опитахме ги при атаката с планерите. Забрави за огнестрелните оръжия. Ще трябва да разчитаме единствено на мускулите, ризниците и стоманените остриета. Ще поработя по въпроса.

— Двамата с теб бихме могли да се пренесем там чрез Лабиринта, но това не важи за твоите наемници… Освен това Картите действат доста несигурно на това място.

— Знам. Значи ще се наложи да измисля нещо.

— Накрая ще се озовем лице в лице с Джърт и Маскирания. Само ние двамата. Ако кажа на останалите, те ще се опитат да ме задържат тук, докато се върне Рандъм. А тогава може да стане твърде късно.

Люк се усмихна.

— Знаеш ли, майка ми би могла доста да ни помогне. Тя знае за Извора повече от мен.

— Не! — казах аз. — Тя се опита да ме убие.

— Кротко бе, човек. Успокой се. Изслушай ме първо.

— Освен това тя е загубила дуела с Маскирания и затова сега е закачалка за дрехи.

— Още една причина този път да е по-внимателна. Не мисля, че тази победа ще се реши със сила. Нужна ни е по-скоро изобретателност. Тя е добра. Маскираният сигурно я е изненадал. Тя е истински адепт на Умението, Мърл.

— Не! Тя иска смъртта на всички ни!

— Подробности — каза Люк. — След смъртта на Кейн, вие сте само нейни символични врагове. Истинският й враг сега е Маскираният. Той й отне Владението. Ако можеше да избира сега, тя би се заела с него, а не с вас.

— И ако успее да се справи с него, ще може спокойно да си уреди сметките с Амбър.

— Не мисля. Точно това е най-ценното в моя план.

— Твоят план не ме интересува.

— Защото вече знаеш, че ще се съгласиш с него, нали? Току-що се сетих за начин, по който да решиш всичките си проблеми. Просто след като я освободиш, й предложи Владението и в замяна на това поискай от нея да забрави за разногласията с Амбър.

— И да й връча лично тази ужасяваща сила?

— Ако смяташе да я използва срещу вас, отдавна щеше да го е направила. Тя се бои от крайностите и сега, когато Кашфа й се изплъзва неудържимо, ще сграбчи първото нещо, което й се предлага. Ето това е най-ценната част от моя план.

— Така си мислиш ти.

— По-добре кралица на Владението, отколкото закачалка в Амбър.

— Мътните те взели, Люк. Винаги успяваш да накараш и най-тъпите си идеи да звучат привлекателно.

— Добър съм, не отричам — отвърна той. — Какво ще кажеш?

— Трябва да си помисля.

— Тогава мисли бързо. Джърт може би вече се пличка в Извора.

— Не ме притискай, друже. Казах, че ще си помисля. Това е само един от проблемите ми. Ще отида да хапна и след това ще огледам предложението ти от всички страни.

— Искаш ли да ми кажеш нещо и за останалите си проблеми? Може пък да успея да ги реша накуп.

— Не, по дяволите! Ще те потърся пак… скоро. Става ли?

— Добре. Но ще е добре да присъствам, докато освобождаваш мамчето от заклинанието. Искам всичко да протече гладко. Вече си измислил начин, нали?

— Да.

— Радвам се да го чуя. Не бях съвсем сигурен как да реша този проблем, а не разполагам с излишно време за чудене. Привършвам тук и отивам да подготвя моите хора — каза Люк и дамата със сините монокини се появи на повърхността на басейна.

По дяволите. Направо невероятно. Нищо чудно, че едно време Люк се скъсваше да печели наградите на търговския отдел на „Гранд“. Но нямаше как да не призная, въпреки чувствата си към Джасра, че идеята хич не беше лоша. Рандъм не беше заповядал да я задържа на всяка цена. Вярно, че последния път, когато се видяхме, той не бе имал кой знае каква възможност да ми каже каквото и да е. Дали Джасра щеше да постъпи така, както бе предположил Люк? Би било логично, но хората рядко се осланят на здравия си разум, особено когато това е най-необходимо.

Прекосих коридора и реших да се кача по задното стълбище. Тъкмо когато завивах по средата, забелязах, че някой е застанал в края му. Беше жена, която гледаше в друга посока. Дългата й рокля бе в жълто-червени тонове, а рамената й бяха приятно закръглени…

Щом чу стъпките ми, тя се обърна и видях, че това е Найда. Тя внимателно огледа лицето ми.

— Лорд Мерлин, можете ли да ми кажете къде е сестра ми? Разбрах, че сте излезли заедно.

— Разглеждаше някакви произведения на изкуството, след което си спомни, че трябва да свърши нещо спешно — отговорих аз. — Не знам точно къде отиде, но останах с впечатлението, че ще се върне съвсем скоро.

— Добре. Просто наближава време за вечеря и аз очаквах, че ще се присъедини към нас. Тя остана ли доволна от прекарания следобед?

— Мисля, че да — казах аз.

— Беше доста умислена напоследък. Надявахме се, че това пътуване ще я разведри. Просто нямаше търпение да види Амбър.

— Корал беше в отлично настроение, когато я оставих.

— О-о. А къде стана това?

— Тук наблизо — отвърнах аз.

— А къде ходихте всъщност?

— Направихме си една дълга разходка до града. Разведох я и из някои части на двореца.

— Значи тя е тук, в двореца?

— Поне беше, когато я видях за последен път. Не мога да гарантирам, че след това не е излязла пак.

— Разбирам — каза Найда. — Съжалявам, че не успях да поговоря с вас по-рано. Чувствам се така, сякаш се познаваме от доста време.

— Нима? — попитах аз с искрена изненада.

— Преглеждала съм досието ви толкова пъти.

— Моето досие?

— Не е тайна, че дипломатическата ни служба води досиета на хората, които биха могли да представляват интерес за нас. Имаме досиета на цялото кралско семейство на Амбър, дори на онези негови членове, които никога не са се занимавали с дипломация.

— Никога не съм се сещал за това — казах аз, — но съм съгласен, че е напълно резонно.

— Разбира се, данните за детството ви са доста оскъдни, а сведенията за настоящите ви проблеми са много обезпокоителни.

— Аз също съм доста обезпокоен от тях, повярвайте ми. Да разбирам ли, че се опитвате да допълните досието ми с актуална информация?

— Не, просто, ми беше любопитно. Вашите проблеми касаят в известна степен интересите на Бегма и е логично да сме заинтересовани.

— А как така сте узнали за въпросните проблеми?

— Разполагаме с доста добро разузнаване. При повечето малки кралства е така.

Кимнах.

— Няма да настоявам за източниците ви на информация, но държа да уточня, че ние не сме решили да търгуваме с информация.

— Погрешно ме разбирате — каза тя. — Аз не се опитвам да събера нови данни за вашето досие. По-скоро исках да ви предложа известно съдействие.

— Благодаря ви. Оценявам жеста, но не виждам как бихте могли да ми помогнете.

Усмивката на Найда изложи на показ безупречните й зъби.

— За съжаление, не мога да ви кажа нещо по-конкретно, без да съм запозната с някои детайли. Все пак, ако решите, че се нуждаете от помощта ни или просто искате да поговорим, обадете ми се.

— Разбира се — казах аз. — Ще се видим на вечеря.

— Надявам се, след това също — добави тя, докато слизаше по стълбите.

Това пък как трябваше да го разбирам? Като покана за среднощно рандеву? Ако беше така, то мотивите й бяха повече от прозрачни. Или пък просто бе изразила настойчивото си желание да получи повече информация.

Докато вървях към покоите си, забелязах в дъното на коридора странен светлинен ефект. Една бяла лента, широка около петнайсет сантиметра, пресичаше двете стени и пода. Приближавайки към нея, забавих крачка. Дали пък някой не бе изобретил нова система за осветление на двореца в мое отсъствие?

Докато прекрачвах лентата на пода, тя се стопи заедно с тези по стените. Остана единствено източникът на светлината, който придоби формата на правилен кръг и след това се завъртя около мен на височината на коленете ми. Изведнъж отвъд кръга се появи някакъв образ, а самият кръг се превърна в нещо като зелена сфера. Неочаквано се озовах стъпил на някаква хлъзгава повърхност с червеникав цвят. Светлината избледня. Едва когато покрай мен, помахвайки плавно с опашка, премина голяма риба, осъзнах, че вероятно се намирам под водата, а това, на което съм стъпил, е може би нещо като корал.

— Адски съм впечатлен — казах аз, — но се бях запътил към покоите си.

— Просто малка демонстрация — каза един познат глас, който сякаш идваше отвсякъде около мен. — Аз Бог ли съм?

— Наричай се както ти скимне. Нямам намерение да споря с теб.

— Сигурно е забавно да си Бог.

— Нима? И какъв се падам аз тогава?

— Това е сложен геологически въпрос.

— Геологически друг път. Аз съм компютърният инженер, който те създаде, Чък.

Една въздишка огласи моя подводен свят.

— Трудно е да се откъснеш от корените си.

— А нужно ли е? Какво му е лошото на това да си имаш корени? И най-красивите растения разчитат на тях.

— Красив цвят отгоре, тиня и тор отдолу.

— В твоя случай става въпрос за метал и интересен набор от криогенни устройства, както още някои други неща — до едно невероятно чисти.

— Тогава може би имам нужда от тиня и тор.

— Добре ли си, Чък?

— Опитвам се да намеря себе си.

— Всеки минава през нещо подобно. Ще ти мине.

— Наистина ли?

— Наистина.

— Кога? Как? Защо?

— Ако ти кажа, ще те излъжа. При всекиго е различно.

Край мен премина цяла флотилия от симпатични черно-червени рибки.

— Ще мога да се откажа от всезнанието… — каза Чък след известно време.

— Чудо голямо. На кого му е притрябвало нещо подобно?

— … И да се отдам на всеможенето.

— Виж, то си е трудна работа — признах аз.

— Ти си толкова загрижен за мен, татко.

— Старая се. Някакви особени грижи ли са те налегнали?

— Искаш да кажеш, освен екзистенциалните ми проблеми?

— Да.

— О, не. Просто те доведох тук, за да те предупредя за един човек на име Мандор. Той е…

— Той е мой брат — казах аз.

Пауза.

— Това го прави мой чичо, нали така?

— Мисля, че да.

— Ами дамата, която беше с него? Тя…

— Файона ми е леля.

— Значи си имам и пралеля. Божичко!

— Какво има?

— Сигурно е признак на лош вкус да се говорят лоши неща за роднини?

— Не и в Амбър — казах аз. — Тук това е нещо обичайно.

Кръгът потръпна отново и ето, че се озовахме отново в коридора на двореца.

— Сега сме в Амбър — каза Чък. — Затова мога да говоря лошо за тях колкото си поискам. На твое място не бих им се доверил. Мисля, че са леко откачени. Да не говорим, че са склонни да мамят и обиждат.

Аз се засмях.

— Превръщаш се в истински амбърит.

— Наистина ли?

— Да. Точно такива сме ние. Не се притеснявай. За какво успяхте все пак да се спречкате?

— Предпочитам да не те намесвам.

— Както прецениш.

— Значи не е нужно да те предупреждавам за тях повече?

— Не, не е.

— Добре тогава. Това беше основната ми грижа. Отивам да проверя концепцията за тинята и тора…

— Чакай!

— Какво?

— Ти май си станал доста добър в пренасянето на разни неща през Сенките?

— Да, струва ми се, че имам известен напредък.

— А ще можеш ли да пренесеш една неголяма група от бойци заедно с техния водач?

— Мисля, че бих се справил.

— Мен също.

— Разбира се. Къде са те сега и къде искаш да ги изпратя?

Изрових от джоба си Картата на Люк и я задържах пред очите си.

— Но… Ти ми каза да не се доверявам на този човек.

— Сега вече не е така — казах аз. — Но само по тази линия. Нещата в известен смисъл се промениха.

— Не разбирам. Но щом казваш…

— Можеш ли да го откриеш и да уредиш всичко?

— Би трябвало да мога. Къде смятате да ходите?

— Знаеш ли къде се намира Владението на Четирите Свята?

— Да. Но това е много опасно място, татко. Много е трудно да проникнеш там и след това да се измъкнеш. Точно там една червенокоса дама се опита да ме блокира чрез енергиен ключ.

— Джасра.

— Така и не разбрах как се казваше.

— Тя е майка на Люк — обясних аз, размахвайки Картата.

— Каквато майката, такъв и синът — заяви Чък. — Може би е най-добре да не се замесваш в нищо с тези двамата.

— Май че ще се наложи тя да дойде с нас.

— О, не. Тази дама е много опасна. Не я вземай с нас. Тя е много силна на онова място. Може да се опита да ме сграбчи отново. Може и да успее.

— Джасра ще е твърде заета с други неща — казах аз. — Освен това може да имаме нужда от нея. Затова по-добре започвай да свикваш с тази мисъл отсега.

— Сигурен ли си, че знаеш какво правиш?

— Боя се, че да.

— Кога искаш да отидеш дотам?

— Трябва да разбера кога ще са готови хората на Люк. Защо не се заемеш с това?

— Добре. Но продължавам да си мисля, че може би правиш грешка, като отиваш на това място с такива хора.

— Ще се нуждая от нечия помощ, а изборът ми се свежда до тях двамата — казах аз.

Чък се сви в съвсем малка точица. След това изчезна.

Поех дълбоко въздух, реших да пропусна традиционната за подобни ситуации тежка въздишка и се отправих към входа на покоите си, от който сега ме деляха само няколко заветни метра. И тъкмо когато протягах ръка към дръжката на вратата, усетих поредния опит за контакт. Корал?

Отворих съзнанието си за импулса и пред мен отново се появи Мандор.

— Добре ли си? — попита той незабавно. — Прекъснаха ни по доста странен начин.

— Добре съм — отвърнах аз. — Не се безпокой, шансът това да се повтори е едно на един милион.

— Струваш ми се леко раздразнен.

— Да се опиташ да изкачиш тези стъпала, докато всички сили на Вселената се опитват да те забавят, е досадна работа, повярвай ми.

— Не разбирам.

— Просто изкарах тежък ден — обясних аз. — Ще се видим скоро.

— Исках да поговорим още малко за зачестилите Бури, за новия Лабиринт и…

— По-късно. Очаквам да ме потърсят чрез Картите.

— Извинявай. Не е чак толкова спешно. Ще ти се обадя пак.

Мандор прекъсна контакта и аз най-после хванах дръжката на вратата. Зачудих се дали ако превърна Чък в телефонен секретар, това няма значително да улесни ежедневието ми?

Глава 7

Окачих наметалото върху Джасра, а колана с оръжията — на таблата на леглото. Изчистих си ботушите, измих си ръцете и лицето и примъкнах от сенките една разкошна риза с цвят на слонова кост и сиви панталони. Накрая извадих от гардероба любимия си пурпурен жакет, на който съм направил една малка магия, засилваща леко чара и остроумието на мъжа, който го облече. Като че ли се задаваше подходящ повод да се възползвам от услугите му.

Докато се сресвах, някой почука на вратата.

— Минутка — извиках аз.

Привърших набързо с приготовленията си, тъй като навярно вече бях закъснял, дръпнах резето на вратата и я отворих.

На прага бе застанал Бил Рот, облечен в червено и кафяво, с вид на застаряващ офицер от армията.

— Бил! — казах аз, стиснах здраво ръката му, разтърсих я и го въведох в стаята. — Радвам се да те видя. Тъкмо се връщам от едно рисковано пътуване и вече се каня да потегля на друго. Не знаех дали все още си в двореца. Канех се да те потърся веднага, щом събитията позабавят хода си.

Бил се усмихна и ме перна леко по рамото.

— Отивам на вечерята — каза той. — Хендън ми каза, че и ти ще бъдеш там. Реших да се кача дотук, защото ще присъстват и онези пратеници от Бегма.

— О, да не би да имаш някакви новини за мен?

— Имам. Нещо ново около Люк?

— Току-що говорих с него. Каза, че се отказва от отмъщението.

— А смята ли да се подложи на онзи разпит, за който ми спомена?

— Според мен, не.

— Жалко. Проучих нещата доста задълбочено и открих, че съществува прецедент, касаещ подобна вендета, от който защитата на Люк би могла да се възползва. Твоят чичо Озрик навремето успял да си отмъсти на трима от членовете на фамилията Карм за смъртта на свой роднина по майчина линия. След разпита Оберон, който по онова време бил в приятелски отношения с клана Карм, решил да оправдае твоя чичо. Нещо повече, той дори прибавил по този повод нещо като нова алинея във вашия Родов кодекс…

— И изпратил Озрик на една особено гадна война, от която той не се завърнал — намесих се аз.

— Не знаех — каза Бил, — но въпреки това прецедентът си е прецедент.

— Ще го разкажа на Люк.

— Кое по-точно?

— Всичко — отговорих аз.

— Не това дойдох да ти кажа — продължи Бил. — Готви се нещо по военната част.

— За какво говориш?

— Ще ми бъде още по-лесно направо да ти го покажа — каза той. — Няма да ни отнеме повече от минута.

— Добре, да вървим — съгласих се аз и го последвах в коридора.

Слязохме по задното стълбище и после завихме наляво. Подминахме кухнята и поехме по един коридор, който ни отведе в задната част на двореца. Докато вървяхме натам, дочух някакво трополене, погледнах към Бил и той ми кимна.

— И аз го чух, докато минавах оттук. Затова се запътих натам. Всичко тук събужда любопитството ми.

Кимнах на свой ред, тъй като вече бях минал през тази фаза. Освен това шумът идваше от оръжейната.

Там заварихме Бенедикт, който тъкмо проверяваше цевта на една карабина. Около него търчаха поне десетина души, които разнасяха, почистваха и подреждаха най-различни оръжия.

— Мислех, че си в Кашфа — казах аз.

— Върнах се — отвърна ми той.

Изчаках, очаквайки, че ще продължи с обясненията, но не последва нищо. Бенедикт никога не е минавал за приказливец.

— Като че ли се готвиш за нещо на местна почва — отбелязах аз, тъй като знаех, че специалните амуниции могат да свършат работа само в Амбър и в още няколко близки кралства.

— Допълнителната сигурност никога не е излишна — каза той.

— Ще ми кажеш ли малко повече?

— Не сега — отвърна Бенедикт, придържайки се стриктно към телеграфния си стил.

— Трябва ли и ние да се включим? — попитах аз. — Ще се въоръжаваме ли? Ще се строят ли укрепления?

— Не, няма да се наложи. Ти просто си действай по твоите задачи.

— Но…

Бенедикт се обърна. Явно разговорът бе приключил. За всеки случай зададох още няколко въпроса, но той дори не ми обърна внимание. Свих рамене и отидох отново при Бил.

— Да вървим да хапнем — казах му.

Докато крачехме забързано по коридора, той тихо ме попита:

— Имаш ли някаква идея какво би могло да означава това?

— Сигурно Далт е някъде наблизо.

— Бенедикт беше в Бегма с Рандъм. Може би Далт се е развихрил именно там.

— Имам чувството, че е някъде наблизо.

— Ами ако Далт е пленил Рандъм…

— Невъзможно — казах аз, но дори при мисълта за нещо подобно ме полазиха тръпки. — Рандъм може да се пренесе тук, когато си поиска. Не. По-скоро е нещо в близост до Амбър, но Бенедикт смята, че би могъл да се справи и сам.

— Но той каза, че няма нужда от укрепления.

— Щом той казва, че няма нужда от укрепления, значи наистина няма нужда.

— Значи нека оръдията си гърмят, ние ще си обменяхме светски клюки с по чаша шампанско в ръка?

— Щом Бенедикт смята, че така трябва.

— Значи наистина му имате доверие. А какво щяхте да правите без него?

— Щяхме да сме по-изнервени.

Бил поклати глава.

— Извини ме — каза той, — но не съм свикнал да вярвам в легенди.

— Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти, макар че не би трябвало. Точно там е проблемът.

Той замълча, докато завием зад близкия ъгъл и после добави:

— И по времето на баща ти пак беше така.

— Бил — казах аз, след като тръгнахме нагоре по стълбището, — ти си познавал баща ми още преди той да си възстанови паметта, още докато е бил просто добрият ти стар приятел Карл Кори. Може би търся в неправилната посока. Мислиш ли, че нещо от това, което знаеш за този период от живота му, би могло да ми помогне да го открия?

Бил спря и ме погледна.

— Не си мисли, че не съм премислял всичко и от този ъгъл, Мърл. Много пъти досега съм се опитвал да си представя къде би отишъл моят приятел Карл, след като мисията му тук е била завършена. Но той винаги е бил потаен човек, дори по онова време. Потаен и непоследователен. Карл се занимаваше с най-различни неща, свързани с военните. Но освен това пишеше и музика. Как ти се връзва това с останалите му наклонности?

— Живял е дълго. Научил е много, преживял е много.

— Точно така. Затова е толкова трудно да предположа в какво се е забъркал сега. На няколко пъти след приятелски разпивки той споменаваше имена на учени или пък художници, за които не бях и подозирал, че знае нещо. Когато се запознахме, той вече беше наясно с историята на моя свят от последните няколко века. Кой би могъл да предположи накъде го е повело въображението и жаждата му за знания?

Продължихме нагоре по стълбището. Защо ли ми се струваше, че Бил знае повече от това, което бе склонен да сподели?

Когато наближихме трапезарията, отвътре се разнесе приятна музика. Влязохме вътре и аз налетях право на Луела, която ме изгледа кръвнишки. Забелязах, че храната е все още на масата, покрита с похлупаци, за да не изстине. Никой от поканените не бе седнал. Повечето от тях стояха прави с питие в ръка и водеха вяли разговори. Вдясно се бяха настанили тримата музиканти, които упорито се опитваха да разведрят обстановката. През остъклената южна стена на трапезарията се разкриваше приказна гледка към града. Навън снегът се сипеше все така тихо и кротко.

— Всички те чакат — прошепна ядосано Луела. — Къде е момичето?

— Корал ли?

— За кое друго момиче бих могла да те питам?

— Не съм съвсем сигурен къде отиде — казах аз. — Разделихме се преди около два часа.

— Тя смяташе ли да вечеря с всички?

— Нямам представа.

— Няма защо да чакаме повече — каза Луела. — Цялата предварителна подредба на местата отиде по дяволите. Ти какво, съвсем ли я изтощи?

— Луела…

Тя промърмори нещо нечленоразделно на ребманския си диалект, после ми обърна гръб и се насочи към Вайъли.

— Здравата си я загазил, момчето ми — отбеляза Бил. — Давай да атакуваме бара, докато тя пренарежда гостите.

Не се наложи да се разхождаме чак дотам, тъй като към нас се приближи един прислужник, който носеше поднос с чаши.

— От най-доброто вино на Бейл — заяви той и ние му се доверихме.

Отпих от чашата си и установих, че не ни е излъгал. Виното вля във вените ми известна доза кураж.

— Никого не познавам тук — каза Бил. — Кой е онзи тип с червения копринен пояс, онзи, дето е застанал до Вайъли?

— Това е Оркуз, премиер-министър на Бегма. А онази доста привлекателна дама, която говори с Мартин, е дъщеря му Найда. Корал — момичето, за което току-що ме сдъвкаха, е сестра й.

— А-ха. А онази апетитна блондинка, дето е впила стръвен поглед в Жерар?

— Не я познавам — казах аз. — Не познавам също мъжа и жената, които са застанали от дясната страна на Оркуз.

Присъединихме се към останалите поканени и Жерар, който като че ли задушаваше в непривичните за него копринени финтифлюшки, ни представи въпросната с русокоса дама като Дрета Ганел — помощничка на бегманския посланик. Самият посланик, на име Ферла Куист, се оказа стройната дама, застанала до Оркуз. Мъжът до нея бе нейният секретар. Така и не разбрах дали съм чул правилно странното му име. На мен поне ми прозвуча като Кейд. И докато оглеждахме останалите гости, Жерар се опита да се измъкне и да ни остави да се оправяме с Ферла Куист. Тя обаче го спипа ловко за ръкава и попита за нещо във връзка с флота. Аз се усмихнах и двамата с Бил бързичко се отдалечихме от тях.

— Божичко! Ама че се е променил Мартин — възкликна Бил. — Все едно, че се е измъкнал от някой видеоклип. За малко да не го позная. Миналата седмица…

— За него е изминала повече от година — обясних аз. — Решил да намери истинското си „аз“ в джунглата на големия град.

— И какви бяха първите му отзиви?

— Не успях да го разпитам за подробностите — отвърнах аз и в главата ми се появи една доста странна мисъл, която побързах да прогоня.

В този миг музиката спря, Луела се прокашля и посочи към Хендън, който обяви новото разположение на местата. Моето се оказа в единия край на масата и както разбрах след това, първоначално от лявата ми страна е трябвало да седне Корал, а от дясната — Кейд. Узнах също, че Луела се е опитвала до последния момент да се свърже с Флора, за да я настани на мястото на Корал, но тя не отговорила на нито едно от повикванията.

В края на краищата Вайъли застана начело на масата, както можеше да се очаква, Луела седна от дясната й страна, а Оркуз от лявата. От страната на Луела се наредиха още Жерар, Дрета и Бил, а от страната на Оркуз — Ферла, Мартин, Кейд и Найда. Аз заведох Найда до масата и седнах до нея. Вляво от мен вече се бе настанил Бил.

— Много шум за нищо — прошепна той, аз кимнах и след това го представих на Найда. Тя тутакси прояви интерес към неговите занимания. Бил пусна в действие добре шлифованата от толкова разказване история за това как е защитавал правата на едно куче в дело за правата върху някакво наследство. Историята нямаше нищо общо с живота в Амбър, но пък безспорно изигра нужната роля. Найда се разсмя сдържано, Кейд също.

Ордьоврите бяха сервирани на минутата. Музикантите засвириха отново и разговорите придобиха по-интимен характер. Бил даде знак, че иска да ми каже нещо, но Найда вече бе успяла да го изпревари.

— Що се отнася до Корал — каза тихо тя, — сигурен ли сте, че тя е добре? Не й беше зле или нещо подобно, когато се разделихте, нали?

— Не — отговорих аз. — Стори ми се абсолютно здрава.

— Странно — каза Найда. — Бях останала с впечатлението, че не би пропуснала подобно събитие.

— Очевидно нещо я е забавило повече, отколкото е предполагала — отбелязах аз.

— Накъде точно се бе запътила? Къде се разделихте?

— Тук, в двореца. Развеждах я наоколо и тя пожела да разгледа някои места. Аз не разполагах с нужното време и я оставих да продължи сама.

— Едва ли е забравила за вечерята.

— Според мен я плени неподражаемото излъчване на едно произведение на изкуството.

— Значи все пак би трябвало още да е в границите на двореца.

— Трудно ми е да твърдя нещо подобно с абсолютна сигурност. Както вече ви казах, не е изключено да е излязла навън сама.

— Искате да кажете, че не сте съвсем сигурен къде се намира в момента?

Кимнах.

— Абсолютно точно — казах аз. — Може би дори вече е в стаята си и се преоблича.

— Ще проверя след края на вечерята, ако не се появи дотогава. Бихте ли ми помогнал да я открия?

— Аз също възнамерявах да я потърся, в случай, че ни лиши от присъствието си толкова дълго.

Найда кимна и отново се зае с вечерята си. Неудобна ситуация. Беше невъзможно да й кажа самата истина, без да разкрия факта, че Корал е дъщеря на Оберон. Подобна пикантна подробност една ли щеше да заздрави поразклатените за момента отношения между Бегма и Амбър. Кой знае, може би в Бегма това беше публична тайна, но тук нещата стояха иначе. Никак не ми се искаше да безпокоя Рандъм точно сега, когато той вероятно бе доста зает с делата си в Кашфа. Освен това никак не ми се искаше да трябва да отговарям на въпроси за настоящите ми планове и проблеми, защото не желаех да го лъжа. Никак не бе изключено да ми забрани да нападна Владението. Единственият друг член на кралското семейство, с когото можех да споделя истината за Корал, беше Вайъли, а точно сега тя бе доста заета със своите задължения.

Въздъхнах и насочих вниманието си към вечерята.

Бил се приближи леко към мен, за да привлече вниманието ми, и аз последвах примера му.

— Да? — казах.

— Има някои неща, които бих искал да споделя с теб — започна той. — Но се надявах, че ще можем да се уединим някъде на спокойствие.

Засмях се тихо.

— Съгласен съм — каза той. — Май че в скоро време няма да ни се отдаде по-добра възможност от тази вечеря. Не знам за какво точно си говорихте с Найда, но Бегма вероятно още не е обявила война на Амбър, щом музикантите продължават да свирят.

Кимнах и хапнах още малко от ястието си.

— Проблемът е, че бегманците не трябва да ни чуят. От друга страна, няма за кога повече да отлагам, като знам за проблемите ти с Люк и Джасра. Какво смяташ да правиш след вечерята? Бих предпочел да поговорим по-късно, но ако си чак толкова зает, ще се опитам да ти сведа всичко още сега.

Погледнах към Найда и Кейд. Бяха погълнати от дегустирането на различните вкуснотии, с които бе отрупана трапезата, и едва ли щяха да ни чуят. За съжаление, не разполагах с нито едно подходящо за случая заклинание.

— Слушам те — прошепнах иззад чашата си с вино.

— Първо, Рандъм ми даде цял куп документи, които да прегледам. Става въпрос за проектодоговор, който би трябвало да даде на Кашфа допълнителни търговски облекчения, аналогични на тези, с които Бегма вече разполага. Приемането на Кашфа в Златния кръг е само въпрос на време.

— Разбирам — казах аз. — Вече чух нещо по въпроса, но сега вече го знам със сигурност.

Бил кимна.

— Това далеч не е всичко — каза той.

Инструментите замлъкнаха за пореден път и аз дочух фрагменти от другите разговори, които се водеха около масата. Прислужниците бяха занесли на музикантите подноси с храна и вино.

Бил се усмихна.

— По-късно.

— Добре — съгласих се аз.

Сервираха ни странно блюдо с плодове в някакъв причудлив сос. Опитах ястието с върха на лъжицата си и после го побутнах леко встрани. Найда забеляза това и се опита да привлече вниманието ми с жест. Приближих се леко до нея.

— Е, какво решихте за довечера? — прошепна тя.

— За кое по-точно? Вече ви казах, че ще потърся Корал, ако не се появи.

Найда поклати глава.

— Не това имах предвид. Какво ще правите след това? Ще минете ли през моята стая, за да поговорим?

— За какво?

— Според моите сведения напоследък някой се опитва да ви убие.

Това проклето досие вече започваше да ме притеснява.

— Вашите сведения са малко остарели — казах аз. — Събитията доста напреднаха оттогава.

— Това означава ли, че вече не сте в опасност?

Вгледах се внимателно в лицето й.

— Вниманието ви към мен е трогателно, Найда. Но все пак ми се ще да ви попитам къде моите проблеми се пресичат с вашите интереси? Всеки си има грижи. На мен просто за момента са ми се струпали малко повече, но аз работя по въпроса.

— Ами ако това не се окаже достатъчно, за да спасите живота си?

— Не е изключено. Надявам се да не стигна дотам. И все пак, на какво се дължи вашият интерес?

Найда погледна към Кейд, но той беше твърде зает с храната си.

— В състояние съм да ви помогна.

— По какъв начин?

Тя се усмихна.

— Чрез елиминиране.

— О? Някого конкретно ли имате предвид или смятате да отстраните всичките ми врагове?

— По-скоро второто.

— Тогава сигурно разполагате с някакъв доста ефективен метод?

Найда продължи да се усмихва.

— Да, така е. Специализирали сме се в отстраняването на проблеми, причинени от хора. Необходими са ни само техните имена и местонахождение.

— Някакво тайно оръжие може би?

Тя погледна отново към Кейд, тъй като леко бях повишил глас.

— Наречете го така, щом искате.

— Интересно предложение — казах аз. — Но вие така и не отговорихте на въпроса ми.

— Припомнете ми го.

Бяхме прекъснати от един прислужник, който се приближи, за да смени кърпите на масата. Сетне бяха вдигани тостове. Първо Луела вдигна тост за Вайъли, а после Оркуз предложи тост за идващото от далечното минало приятелство между народите на Бегма и Амбър. Изпих по няколко глътки и двата пъти, а Бил допълни шепнешком:

— Което е на път да се пообтегне.

— Приятелството ли имаш предвид? — попитах аз.

— А-ха.

Погледнах към Найда, която седеше все така вперила поглед в мен и явно очакваше да й припомня въпроса си. Бил също забеляза това и се обърна в другата посока. Точно тогава Кейд заговори Найда и аз спокойно довърших блюдото си, пийнах глътка вино и зачаках. Секунди след това чинията ми бе отнесена, а мястото й зае поредното димящо ястие.

Погледнах към Бил, той хвърли един поглед на Найда и Кейд и след това каза:

— Ще изчакаме музиката.

Кимнах. По едно време чух Дрета да казва „Вярно ли е, че тук понякога се явявал духът на крал Оберон?“. Жерар изръмжа нещо утвърдително и нов пристъп на общата глъчка заглуши техния разговор. И тъй като главата ми беше далеч по-пълна с мисли, отколкото стомахът ми с храна, аз продължих да си хапвам необезпокояван. Няколко минути по-късно Кейд — вероятно сконфузен от факта, че още не ме е заговорил — плахо ме попита за мнението ми за обстановката в Еринор. Тъкмо се канех да изтърся нещо банално и необвързващо, когато той, недочакал моя отговор, се обърна рязко към Найда. Можех да се обзаложа, че тя го е ритнала под масата, което беше добре дошло, тъй като нямах ни най-малка представа какво точно става в Еринор. Добре че от другата ми страна не бе седнала Луела, защото сигурно и аз щях да отнеса няколко ритника в кокалчетата.

Тогава най-неочаквано ми хрумна нещо. Понякога загрявам наистина бавно. Те очевидно знаеха, че Рандъм все още не се е върнал, като при това не бяха особено зарадвани от неговото посещение в Кашфа. В такъв случай, дали преждевременното им пристигане тук не беше добре премислен ход? Може би предложението на Найда се връзваше по някакъв начин с тяхната по-мащабна дипломатическа стратегия. Но защо тогава бяха избрали точно мен? Едва ли можех да мина в нечии очи за ключова фигура във външната политика на Амбър и те вероятно знаеха това, особено ако шпионите им бяха наистина чак толкова добри. Това доста ме озадачи и аз вече се чудех дали да не попитам Бил какво, по дяволите, става в Еринор, но бързо размислих, за да си спестя нечий ритник под масата.

Музикантите подеха със свежи сили „Зелените ръкави“, а Найда и Бил се наведоха едновременно към мен. Погледите им се срещнаха и те се усмихнаха един на друг.

— Браво на дамите — каза високо Бил.

Найда му кимна.

— Успяхте ли да размислите над предложението ми? — попита тя след това.

— В най-общи линии — отвърнах аз. — Но имах въпрос към вас, помните ли?

— А какъв беше той?

— Много мило от ваша страна да се опитвате да решите проблемите ми, но във времена като тия е простено човек да попита първо за цените.

— Ами ако ви кажа, че в замяна вашата добра воля ще ми е напълно достатъчна?

— В такъв случай ще уточня, че моята добра воля не е от особено значение, когато нещата опрат до външната политика на Амбър.

Тя сви рамене.

— Ниска цена за дребна услуга. Това ми е добре известно. Но за сметка на това вие в известна степен сте свързан с всички тук. Макар шансът това да се случи да е малък, някой все пак би могъл да ви попита за мнението ви за нас. В такъв случай бих искала да сте уверен, че имате искрени приятели в Бегма.

Прецених внимателно сериозното й изражение. И двамата разбирахме отлично, че това далеч не е всичко. Само дето тя знаеше за какво още става въпрос, а аз бях в пълно неведение.

Пресегнах се и погалих лицето й с опакото на ръката си.

— Значи ако аз кажа някоя мила дума за вас в подходящия момент, вие ще съкратите значително живота на моите врагове, стига да ви кажа кои са те и къде се намират?

— Накратко — да.

— Все пак ми е любопитно защо смятате, че бихте могли да се справите с нечие убийство по-добре от съответните хора в Амбър?

— Защото разполагаме с „тайно оръжие“, както вие сам благоволихте да го определите — каза Найда. — Освен това си мислех, че става въпрос за ваши лични грижи, а не за проблеми от държавно естество. Мога да ви гарантирам, че ако се заемем със случая, нашата услуга ще бъде абсолютно непроследима.

Нова загадка. За какво намекваше тя — за това, че нямам доверие на всички тук, или за това, че не би трябвало да им имам доверие? Какво беше нещото, която тя знаеше, а аз не? Или просто гадаеше на фона на безспирните интриги, с които бе претъпкана историята на Амбър? Не се ли опитваше да размъти отношенията вътре в семейството? И как би могло това да помогне на Бегма? Или… Ами ако се опитваше да ми предложи отстраняването на някой от членовете на кралското семейство? В такъв случай за толкова глупав ли ме мислеше, че да не мога да се справя сам? Нали дори фактът, че съм обсъждал нещо подобно с поданик на Бегма, можеше да изиграе след това ролята на улика? Или…

Изоставих за известно време предположенията. Слава Богу, поне бях започнал да мисля достатъчно трезво. Това все пак ме караше да се чувствам малко по-добре отпреди.

Един недвусмислен отказ би сложил край на този разговор. Но, от друга страна, така щях да изпусна многообещаващия източник на допълнителна информация.

— А има ли някакво значение чие име ще спомена?

Найда се вгледа внимателно в лицето ми и накрая каза:

— Не, абсолютно никакво.

— Хиляди извинения, но подобна щедрост от ваша страна ме кара за пореден път да се чудя каква е истинската причина за благоразположението ви към мен.

Лицето й поруменя. Не можах да преценя дали просто се е изчервила, или пък е разгневена, тъй като тутакси се обърна на другата страна. Това не ме притесни ни най-малко, защото моето недоверие беше напълно в реда на нещата, независимо от истинското ми намерение.

Посветих се на поредния специалитет и дори успях да опитам няколко хапки от него, преди да чуя отново гласа й.

— Значи ли това, че довечера няма да ме посетите?

— Не мога — казах аз. — Ще бъда много зает.

— Разбирам, че сега времето ви е скъпо — каза тя, — но нима няма да успеем дори да поговорим?

— Зависи изцяло от това как ще тръгнат нещата. Заложил съм на адски много подробности и не е изключено съвсем скоро да ми се наложи да напусна Амбър.

Найда леко се сепна. Разбрах, че на върха на езика й е да ме попита къде смятам да ходя, но размисли бързо и вместо това каза:

— Колко жалко. Да приема ли това за отказ?

— Вашето предложение само за тази вечер ли важи? — попитах аз.

— Не, но доколкото знам, вие сте изложен на смъртна опасност. Колкото по-рано предприемете нещо срещу своя враг, толкова по-скоро ще можете да спите спокойно.

— Смятате, че съм в опасност дори тук, в Амбър?

Тя се поколеба за миг и после каза:

— Никой не е в пълна безопасност, където и да се намира. Особено когато неговият враг е толкова решителен и изобретателен.

— А мислите ли, че опасността би могла да идва оттук?

— Аз ви помолих да ми назовете имената. Вие би трябвало да знаете най-добре откъде идва опасността.

Незабавно се оттеглих. Капанът ми беше твърде плитко скроен и може би тя вече го беше надушила.

— Определено ме накарахте да се замисля сериозно — казах аз и се върнах към вечерята си.

По някое време забелязах, че Бил ме гледа така, сякаш иска да ми каже нещо. Поклатих му едва забележимо глава и той явно ме разбра.

— Тогава на закуска? — чух да казва Найда. — Това пътуване, за което споменахте, навярно също е свързано със сериозна доза риск. Няма да е зле да уредим нещата още преди да тръгнете.

— Найда — казах аз веднага щом успях да преглътна хапката си. — Аз също бих искал да сме наясно възможно най-скоро. Дали ако обсъдим този въпрос с вашия баща…

— Не! — прекъсна ме тя. — Той не знае нищо!

— Мисля, че разбирате желанието ми да узная откъде точно идва това предложение.

— Отговорът е прост — заяви тя. — Идеята е изцяло моя.

— Но някои от предишните ви забележки ме накараха да си мисля, че се ползвате от услугите на шпионските служби на Бегма.

— Не, предложението е изцяло мое.

— И все пак някой би трябвало… да реализира вашия замисъл.

— Там е предимството на моето тайно оръжие.

— Ще ми се да науча повече за него.

— Предложих ви услуга и ви гарантирах дискретност. Нямам намерение да ви улеснявам повече.

— След като идеята е изцяло ваша, това значи ли, че смятате да извлечете от нея някаква лична полза? И каква ще е тя?

Найда отвърна погледа си и доста време не пророни нито дума.

— Вашето досие… — каза тя накрая. — Останах наистина впечатлена от него. Вие сте приблизително на моята възраст, а вече имате зад гърба си цял куп интригуващи събития. Не можете да си представите колко скучни са повечето от документите, които трябва да преглеждам — селскостопански отчети, търговски баланси, финансови статистики. На практика не водя никакъв светски живот. Винаги трябва да съм на разположение. Всеки прием, на който отивам, е всъщност част от служебните ми задължения. Препрочетох досието ви няколко пъти и почувствах, че… нещо ме тегли към вас. Знам, че звучи глупаво, но е така. И когато прегледах някои от последните рапорти, осъзнах, че се намирате в огромна опасност. Затова реших да ви помогна с каквото мога. Имам достъп до най-различни държавни тайни. Една от тях ми дава възможността да ви помогна. Ако реша да се възползвам от нея, това няма да навреди на Бегма, но да я обсъдя с вас би било чисто предателство. Винаги съм искала да се запознаем и когато днес сестра ми ви отведе, аз изпитах истинска ревност. Все още ми се иска да намерите малко време за мен тази вечер.

Вперих поглед в нея. После вдигнах чашата си и отпих глътка вино.

— Вие сте… невероятна — казах аз. Това беше единственият отговор, който успях да измисля. Това, което току-що ми бе казала, беше или перфектно измислено, или просто самата истина. Ако Найда беше искрена, всичко добиваше леко патетичен оттенък. Ако пък беше майсторски скалъпено, ударът бе насочен безпогрешно. Тя заслужаваше или моите симпатии, или искреното ми възхищение. — Бих искал да се запозная с автора на рапортите в моето досие. Един ярък писателски талант е на път да се погуби в правителствените ви служби.

Найда се усмихна и също вдигна чашата си, за да я докосне до моята.

— Помислете си пак — каза тя.

— Мога искрено да твърдя, че едва ли ще ви забравя.

И двамата се заехме да наваксаме пропуснатите в разговора минути, през които сервираните пикантерии бяха губили безвъзвратно от очарованието си. Бил прояви разбиране и ми даде възможността да сдъвча някоя и друга вкусна мръвка. А може би просто изчакваше, за да се убеди, че разговорът ни с Найда е приключил. Накрая не издържа и прошепна:

— Сега имаш ли минутка и за мен?

— Боя се, че да.

— Няма дори да любопитствам за разговора ви с младата дама.

— Делово предложение, примесено с лични чувства. Моля те, наистина не питай, защото ще изтърва и десерта.

— Ще бъда пределно кратък — каза той. — Коронацията в Кашфа ще се състои утре.

— Ама и ние не си губим времето, а?

— А-ха. Благородникът, който ще се възкачи на престола, се казва Арканс, Граф на Шадбърн. Досега е бил министър в цял куп правителства и освен това е заемал няколко други отговорни поста. Всъщност той дори е далечен роднина на един от предишните монарси. Не се е погаждал с Джасра, но между двама им е съществувало нещо като негласно споразумение — той не й е мътил водата, а тя не е мътила неговата.

— Звучи ми разумно.

— Което не му е пречело да споделя нейното мнение за спора около Еринор и в Бегма едва ли са забравили това…

— Я ми кажи — прекъснах го аз, — какъв е този спор около Еринор?

— Това е тяхната Елзас-Лотарингия — обясни Бил, — обширна, плодородна област между Кашфа и Бегма. През изминалите векове тя толкова често е преминавала под управлението ту на едното, ту на другото кралство, че сега и двете страни като че ли имат еднакво основателни претенции към нея. Дори местните жители нямат ясно становище по въпроса. Повечето от еринорските фамилии имат роднини и в двете кралства. Почти съм убеден, че на тях им е все едно чии поданици ще са занапред, стига данъците да си останат същите. Според мен претенциите на Бегма са малко по-аргументирани, но това не е нищо повече от една субективна преценка.

— А в момента там се разпорежда Кашфа и Арканс едва ли ще я отстъпи току-тъй?

— Правилно. За разлика от него Джастон — генералът, който бе узурпирал трона на Джасра, е бил склонен да отиде на преговори с представителите на Бегма. Но както сигурно си чул, него наскоро го споходи доста нелепа смърт — падна от балкона на двореца си. Според мен Джастон е искал да изтъргува Еринор срещу погасяването на някакви стари дългове на Кашфа. Преговорите дори били в доста напреднала фаза.

— И? — казах аз.

— В книжата, които ми даде Рандъм, пишеше, че Амбър признава за свой облагодетелстван търговски партньор Кашфа, в чиито граници влиза Еринор. Арканс лично настоял за това. От това, което успях да прочета в архивите, досега владетелите на Амбър са се въздържали от намеса във взривоопасни спорове между две съюзнически кралства. Но Рандъм явно бърза и затова е позволил на онзи тип да поставя условия.

— Малко се престарава — казах аз. — Не че го обвинявам за това. Просто споменът за Бранд все още го държи нащрек.

Бил кимна.

— Аз съм само един наемен съветник и не искам да се ангажира със становище по въпроса.

— Има ли още нещо, което би трябвало да знам за Арканс?

— О, има още много неща, които поданиците на Бегма не харесват у него, но именно Еринор може да взриви ситуацията. Това е кауза, зад която са стояли цели поколения. За нея са водени войни. Никак не се учудих, когато тяхното пратеничество влетя в двореца два дни преди уговорената дата.

Бил вдигна чашата си и отпи няколко глътки вино.

Малко след това Вайъли каза нещо на Луела, после стана от масата и съобщи, че й се налага да свърши някаква работа, но ще се върне веднага. Луела също понечи да стане, но Вайъли сложи ръка на рамото й, прошепна й нещо и след това излезе от трапезарията.

— Какво ли пък е станало сега? — каза Бил.

— Не знам — отговорих аз.

Той се усмихна.

— Дали да не нахвърлим няколко предположения?

— Мозъкът ми вече почива — заявих аз.

Найда ме изгледа съсредоточено. Аз срещнах погледа й и свих рамене.

Празните чинии отново бяха отсервирани и на масата се появи поредният кулинарен експеримент. Не знам как беше на вкус, но видът му бе многообещаващ. Тъкмо се канех да го атакувам, когато до мен се приближи една от придворните дами и ми каза тихо:

— Лорд Мерлин, кралицата желае да ви види.

Изправих се, без да се колебая и за миг.

— Къде е тя?

— Ще ви заведа при Нейно Величество.

Извиних се набързо на останалите гости и обещах да се върна възможно най-скоро, без да се замислям дали наистина ще успея да го сторя. Последвах придворната дама до една малка стая, разположена в близост до трапезарията. Вайъли ме очакваше. Бе седнала на неудобен на вид дървен стол с висока облегалка и кожена тапицерия. Ако се нуждаеше от нечии мускули, кралицата несъмнено би извикала Жерар. Ако ставаше въпрос за съвет в областта на историята или политиката, Луела би била нейният първи избор. Но след като бе извикала именно мен, то най-вероятно бе намесена магия, тъй като минавах за дворцовия експерт в тази област.

Оказа се, че греша.

— Бих искала да поговоря с теб — каза Вайъли — относно малката война, в която сме на път да се забъркаме.

Глава 8

След приятно прекараното време в компанията на красива дама поредицата от обнадеждаващи разговори в коридора и спокойната вечеря с близки и приятели като че ли беше съвсем в реда на нещата вече да очакваме нещо по-различно и неприятно. Хрумна ми, че малката война е все пак за предпочитане пред голямата, но предпочетох да запазя остроумията си за някой по-удачен момент. След неколкосекунден безмълвен размисъл реших да формулирам първия си въпрос по следния начин:

— Какво е станало?

— Хората на Далт са заели позиции близо до западния край на Ардън — каза Вайъли. — Бойците на Джулиан вече са ги посрещнали. Бенедикт пое остатъка от патрулите. Той смяташе да атакува фланга на Далт и да раздели неговите сили. Казах му да не го прави.

— Не разбирам. Защо не?

— Защото ще загинат хора — отговори ми тя.

— На война като на война. Понякога това е единствената алтернатива.

— Но този път съществува алтернатива, макар лично аз да не я разбирам. Бих искала първо да обмисля добре ситуацията, преди да дам заповед, която ще коства живота на доста хора.

— Каква е другата възможност? — попитах аз.

— Дойдох тук, за да поговоря с Джулиан чрез Картите — каза Вайъли. — Той току-що е говорил с Далт под флага на примирието. Далт му казал, че този път целта му не е Амбър. Уточнил, че е готов да спести на нас и на себе си излишните неприятности, ако изпълним неговото единствено условие. Иска да му предадем Риналдо и Джасра, които били наши пленници.

— Ъ? — хлъцнах аз. — Дори да искаме, не бихме могли да му предадем Люк — той не е тук.

— Точно това му е казал и Джулиан. Далт бил много изненадан, тъй като смятал, че Риналдо е при нас.

— Не сме длъжни да му отваряме очите. Този човек създава проблеми на Амбър от години. Мисля, че Бенедикт е подготвил най-подходящия отговор за него.

— Не те повиках, за да искам съвета ти — каза Вайъли.

— Извинявай. Просто мразя някой да се опитва да ме изнудва с надеждата, че номерът му ще мине.

— Шансовете са изцяло на наша страна. Но ако го убием, няма да научим нищо. Искам да разбера какво се крие зад всичко това.

— Бенедикт би могъл да го спипа. Знам заклинания, които ще го направят доста сговорчив.

Вайъли поклати глава.

— Прекалено рисковано е. Стигне ли се до сблъсък, ситуацията ще излезе извън контрол. Тогава ще загубим, независимо от крайния изход.

— В такъв случай не разбирам какво бих могъл да направя аз.

— Далт е поискал Джулиан да се свърже с нас и след това да му предаде нашето решение. Джулиан смята, че той ще се съгласи дори ако получи само единия от двамата.

— Не искам да му отстъпвам дори Джасра.

— Аз също. Това, което наистина искам, е да разбера какво всъщност става. Единият от вариантите е да освободим Джасра и да попитаме нея, но не мисля, че ползата от това ще е особено голяма. Можеш ли да се свържеш по някакъв начин с Риналдо? Бих искала да говоря с него.

— Ами-и… да — казах аз. — Имам негова Карта.

— Използвай я.

Извадих Картата и се вгледах в нея. Съзнанието ми премина в нужното за контакта състояние и скоро образът оживя…

Там се здрачаваше, а Люк бе застанал край лагерния огън. Беше облечен в зелено и се бе загърнал в светлокафяво наметало, закопчано отпред със златна тока, върху която бе гравиран феникс.

— Мърл — каза той. — Моите хора са почти готови. Кога смяташ да атакуваме и…

— Чакай малко — прекъснах го аз. — Става въпрос за нещо по-различно.

— Слушам те.

— Далт отново е в подстъпите на Амбър и Вайъли иска да поговори с теб преди да сме го направили на салата.

— Далт? Там? В Амбър?

— Да, да и да. Твърди, че щял да отиде да си играе на друго място, ако му дадем двете неща, които желае повече от всичко — теб и майка ти.

— Шантава работа.

— Да, ние също мислим така. Искаш ли да поговориш с кралицата?

— Разбира се. Пренеси ме пр… — Люк се поколеба и ме погледна право в очите.

Аз се усмихнах.

Люк протегна ръка. Аз я хванах и в следващия миг той вече беше до мен. Огледа се и видя Вайъли, след което свали колана си заедно с меча и ми го подаде. После се приближи до нея, падна на дясното си коляно и сведе глава.

— Ваше Величество — каза той. — Дойдох.

Вайъли протегна ръка и го докосна.

— Вдигна глава — каза тя.

Люк го направи и чувствителните пръсти на кралицата внимателно се плъзнаха по лицето му.

— Сила — каза тя, — и мъка… Значи ти си Риналдо. Ти ни донесе печал, Риналдо.

— Аз също бях опечален. Ваше Величество.

— Да, разбира се — отвърна му Вайъли. — Несправедливите дела обикновено простират своите пипала върху невинните. Докъде ще стигнат те този път?

— Далт ли имате предвид?

— Не, теб имам предвид.

— О — възкликна Люк. — Сложих край на това. Повече никакви бомби и засади. Вече казах на Мерлин какво съм решил.

— Познавате се от няколко години.

— Да.

— Успяхте ли да се сприятелите истински?

— Той е една от основните причини, поради които реших да се откажа.

— Сигурно му имаш доверие, щом реши да дойдеш тук. Оценявам жеста ти — каза Вайъли. — Ето, вземи това.

Тя свали пръстена от показалеца си и му го подаде. Пръстенът беше златен, с млечнозелен камък, прикрепен с няколко златни нишки — сякаш митичен паяк бе сграбчил всички съкровища на света, за да ги запази от нечие посегателство.

— Ваше Величество…

— Носи го — каза тя.

— Ще го нося — отговори Люк и го сложи на малкия пръст на лявата си ръка. — Благодаря ви.

— Стани. Искам да знаеш какво точно става тук.

Той стана и Вайъли му разказа всичко, което преди това бе казала и на мен — за пристигането на Далт, за числеността на неговите хора, за позицията му и за неговите искания. Аз само седях изумен и си мислех за това, което току-що бе станало пред очите ми. Кралицата бе поставила Люк под своя закрила. Всички в Амбър знаеха добре какво означава този пръстен. Интересно какво ли щеше да каже Рандъм. Горкият Бил, целият му труд по случая се бе обезсмислил, тъй като сега разпитът без съмнение отпадаше.

— Да, аз познавам Далт — чух да казва Люк. — Някога споделяхме с него някои общи… убеждения. Но той се е променил. При последната ни среща се опита да ме убие. Не знам защо. Отначало си мислех, че магьосникът от Владението е завладял ума му.

— А сега?

— Сега просто не го разбирам. Имам чувството, че се е превърнал в марионетка, но не знам кой дърпа конците му.

— Значи мислиш, че това не е онзи магьосник?

— Не виждам смисъл да прати Далт за мен, след като вече веднъж бях в ръцете му и ме пусна.

— Така е — съгласи се Вайъли. — Как се казва този магьосник?

— Маскираният — отговори Люк. — Мерлин знае за него повече от мен.

— Мерлин, кой е този Маскиран?

— Той е магьосникът, който отне от Джасра Владението на Четирите Свята — обясних аз. — Джасра го е отнела преди това от предишния му господар Шару Гарул, който сега представлява също такава закачалка за дрехи. Маскираният носи синя маска и изглежда черпи силите си от един странен извор в Цитаделата на Владението. Освен това никак не ме обича. Засега това е всичко, което мога да кажа за него.

Пропуснах да спомена за това, че в цялата история вече се е намесил и моят доведен брат Джърт, както и че смятам скоро да духна под опашката и на двама им. Причината беше същата, поради която се въздържах да кажа всичко това и на Рандъм. Бях убеден, че Люк ми прехвърли топката, тъй като не беше сигурен каква част от истината смятам да споделя с Вайъли.

— Това не ни помага особено — отбеляза тя. — Особено що се касае до намеренията на Далт.

— Може би двете неща не са свързани — предположих аз. — Доколкото знам, Далт е наемник и не е изключено просто да е извършил една-единствена услуга на Маскирания. Що се отнася до настоящите събития отново съществуват две възможности. Далт би могъл да изпълнява нечия поръчка или да работи в собствена полза.

— Не мога да се сетя за някой, на когото да сме притрябвали чак толкова — каза Люк. — Но аз без друго имам сметки за уреждане с това приятелче и бих могъл лесно да съчетая полезното с приятното.

— Какво имаш предвид? — попита Вайъли.

— Предполагам, че има начин да се озова там бързо.

— Джулиан би могъл винаги да ни прехвърли при себе си — казах аз. — И все пак, какво си намислил, Люк?

— Искам да говоря с Далт.

— Прекалено опасно е — заяви кралицата. — Не забравяй, че той иска именно теб.

Люк се ухили.

— Според мен и Далт няма да е в пълна безопасност — отвърна той.

— Чакай малко — казах аз. — Ако си намислим да правиш нещо на своя глава, знай, че това може да наруши примирието. Вайъли се опитва да избегне конфликта.

— Няма да има конфликт — каза Люк. — Виж, с Далт се познаваме още от хлапета и мисля, че блъфира. Има навика да го прави от време на време. Не би рискувал да нападне Амбър с такава сила. Това би означавало да си сложи главата на дръвника. Ако наистина сме му притрябвали само ние двамата, то аз съм почти сигурен, че ще успея да изкопча от него причината. Нали точно това ви интересува?

— Да — казах аз. — Но…

— Нека отида. — Молбата му бе отправена към Вайъли. — Ще намеря начин да го разкарам оттук. Обещавам.

— Предложението ти ме изкушава — призна тя. — Но приказките ти за неуредени сметки никак не ми харесаха. Както спомена Мерлин, аз искам да избегна конфликта. При това по ред причини.

— Обещавам, че няма да позволя нещата да се развият в тази посока — заяви Люк. — Само ще загладя търканията.

— Мерлин…? — обърна се към мен Вайъли.

— Аз му имам доверие — казах аз. — Не случайно беше най-смъртоносното оръжие в търговския отдел на бившите ми работодатели.

— Боя се, че не разбрах какво искаш да кажеш.

— Става въпрос за сянката Земя, където търговският нюх се цени извънредно високо. Що се отнася до Люк, пазарлъците са му в кръвта.

— Мислиш ли, че би могъл да постигне това, което обещава?

— Мисля, че е неотразим, когато трябва да получи онова, което иска.

— Точно така — съгласи се Люк. — И тъй като в случая целта ни е една и съща, шансовете и двете страни да останат доволни са огромни.

— Разбирам — каза Вайъли. — А какъв ще е рискът за теб, Риналдо?

— Не по-голям от този, който поех, когато се съгласих да дойда тук.

Вайъли се усмихна.

— Добре, ще се свържа с Джулиан — съгласи се тя. — Можеш да отидеш там и да видиш какво ще успееш да измъкнеш от Далт.

— Един момент — обадих се аз. — Навън вали сняг, а Люк дойде от място с далече по-високи температури. Наметалото му ми се струва доста неподходящо за случая. Ще отида да му донеса нещо по-топло, стига да иска да ме изчака.

— Вървете — каза Вайъли.

— Веднага се връщаме.

Тя присви устни и след това кимна.

Подадох на Люк меча и той отново го препаса. Вайъли със сигурност бе разбрала, че искам да поговоря с него насаме. И въпреки това се бе съгласила, което означаваше, че ми има доверие — факт, който ме изпълваше с гордост и едновременно с това беше на път допълнително да усложни живота ми.

Възнамерявах да сведа на Люк последните новини — за коронацията в Кашфа и за всичко останало. Все пак изчаках, докато се отдалечихме на прилично разстояние, тъй като Вайъли има невероятно чувствителен слух. Моето мълчание обаче изнерви Люк и той заговори първи.

— Как странно се развиха събитията. Признавам, че я харесвам, но тя знае повече от това, което казва.

— Най-вероятно да — съгласих се аз. — Всички го правим.

— И ти ли?

— Отскоро. Във времена като тия ми се налага.

— А знаеш ли нещо повече за ситуацията?

Поклатих глава.

— Научих за Далт малко преди теб. Вайъли ми каза точно това, което и ти чу. А съвсем случайно да знаеш нещо, което пропусна да споменеш пред нея?

— Не — каза Люк. — За мен също беше изненада. Но смятам да проуча нещата.

— Би трябвало.

Наближихме моите покои.

— Скоро ще стигнем до стаята ми — казах аз. — Искам да знаеш, че майка ти е там, но едва ли ще е особено разговорлива.

— Запознат съм с последствията от това заклинание. Но доколкото си спомням, ти спомена, че си наясно как да я освободиш… Което ми напомня, че настоящите събития ще забавят плана ни да сгащим Маскирания и брат ти.

— Не чак толкова — уточних аз.

— Кой знае колко време ще ми отнеме — продължи Люк. — Ами ако разговорът не потръгне? Или пък се случи нещо, което ще ме забави съвсем?

Хвърлих му един бърз поглед.

— Като какво например?

— Не знам. Просто се опитвам да взема всичко предвид. Нали знаеш, че обичам да планирам всичко предварително? Нека предположим, че атаката ни се забави значително…

— Добре, нека предположим — казах аз, докато наближавахме вратата.

— Това, за което се опитвам да ти намекна, е, че бихме могли да се озовем там твърде късно. Да речем, че пристигнем във Владението и установим, че твоето братче вече се е превърнало в Бог знае какво сатанинско изчадие. Тогава какво?

Отключих вратата и двамата влязохме вътре.

Хич не ми се щеше да се замислям за подобна възможност, защото тя ми напомняше за историята, която ми бе разказвал баща ми. Навремето Бранд бе успял да му създаде сериозни неприятности.

Щом се озовахме в стаята, аз щракнах с пръсти и няколко газени лампи мигом разпръснаха мрака. Пламъчетата им трепнаха, но после бързо се укротиха.

Джасра си беше все на същото място, отрупана с няколко от моите наметала. За миг се притесних за първата реакция на Люк.

Той спря. Огледа я внимателно и после пристъпи към нея, забравил изцяло предположенията си. Гледа я така около десетина секунди, през които се чувствах все по-неудобно, и накрая прихна.

— Тя винаги си е падала по монументалните форми — каза той. — Но комбинирането на показното с практичното е нещо, което тя така и не успя да постигне. Би трябвало да я върнеш на Маскирания, макар че тя едва ли ще си извади нужната поука.

После се обърна към мен и добави:

— Сигурно ще се събуди вкисната като котешка пикня и ще хукне наново да си търси белята. Между другото, не забелязах върху нея някое подходящо за случая наметало.

— Ей сега ще ти дам едно.

Отворих гардероба и измъкнах оттам едно наметало от тъмна, нещавена кожа. Подадох му го и той зарови ръката си в козината.

— Мантракора?

— Адски вълк.

Окачих неговото наметало в гардероба, докато той пробваше моето.

— Та както казвах на влизане — продължи Люк, — да речем, че не се върна?

— Не казваше това — поправих го аз.

— Не по този начин — призна той. — Но какво значение има дали закъснението ще е малко или голямо, ако се окаже фатално за плана ни? Да речем, че завариш там Джърт, който вече е завършил ритуала и се е сдобил с онази нечувана сила, а аз не съм до теб, за да ти помогна. Какво ще правиш тогава?

— Ситуацията стана твърде хипотетична.

— А ти да не би да си се сдобил наскоро със застраховка „Лош късмет“? Защото и аз бих искал да си направя такава.

Той се приближи до вратата и изгледа още веднъж Джасра от главата до петите.

— Добре — казах аз. — Давай да предполагаме тогава. Значи, нека предположим, че Далт ти отреже главата, за да си играе с нея боулинг, а аз заваря Джърт висок три метра, с малък ядрен реактор в задника. Ти каква застраховка ще предложиш срещу това?

Люк излезе в коридора и аз го последвах, като преди това щракнах с пръсти и оставих Джасра на тъмно.

— Искам просто да ти изясня как стоят нещата — каза той, докато заключвах вратата.

Поехме обратно по коридора и Люк добави:

— Същество, което притежава подобна сила, е зависимо от нейния източник.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз.

— Не съм наясно с детайлите, но съм убеден, че силата на Извора би могла да бъде обърната срещу този, който вече е почерпал от нея. Прочетох го в записка на Шару Гарул, но точно тогава мамчето си ги прибра отново и аз не ги видях повече. Доверие никому — такова й беше мотото.

— Искаш да кажеш…

— Искам да кажа, че ако нещо се случи с мен и Джърт успее да те победи, тя би могла да го унищожи.

— О-о.

— Освен това ти препоръчвам да я помолиш за това много учтиво.

— Бих се сетил и сам.

— Кажи й, че съм приключил с отмъщението и съм получил своето. След това й предложи Владението в замяна на помощта й.

— Ами ако реши, че това не е достатъчно?

— Да върви по дяволите! Превърни я отново в закачалка! Дори Изворът не може да направи някого безсмъртен. Баща ми също отнесе стрела в гърлото, въпреки всичките си чудесии. Всеки си има слабо място. Само дето при някои то е доста по-добре защитено.

— Има ли все пак шанс да се съгласи? — попитах аз.

Люк спря и погледна свъсено.

— Има си хас да се съгласи ей така — каза той. — Разбира се, ще започне да се пазари, но накрая ще омекне. Нали тя също иска да си отмъсти на Маскирания, а така ще си върне и част от онова, което е притежавала. Но в никакъв случай не бързай да й се доверяваш. Каквото и да ти обещае, винаги ще й се иска да излезе суха от водата. Сигурно ще се опита да те изиграе. Но докато си свършите работата във Владението, ще ти е само от полза. После бързо ще трябва да измислиш начин, по който да я неутрализираш. Освен ако…

— Освен ако какво?

— Освен ако аз не съм там, за да контролирам положението.

— И как смяташ да го постигнеш?

— Още не знам. Не сваляй заклинанието от нея, преди да съм уредил въпроса с Далт.

Люк тръгна отново.

— Я чакай малко — казах аз. — Какво си намислил?

— Нищо конкретно, но както сам се изрази пред кралицата, пазарлъците са ми в кръвта.

— Понякога си мисля също, че житейските ти принципи са твърде гъвкави.

— Дано си прав — отвърна ми Люк. — Но що се отнася до настоящия момент, аз съм абсолютно честен спрямо теб и кралицата.

— И все пак не бих си купил използвана кола от теб, Люк.

— Влагам всичко от себе си във всяка сделка, а на теб винаги предлагам най-доброто.

Погледнах го, но физиономията му не издаваше никакви скрити помисли.

— Какво повече бих могъл да кажа? — добави той и бързо ми посочи стаята, в която бяхме оставили Вайъли.

— Засега нищо — отвърнах и двамата влязохме вътре.

Още щом се появихме на прага, Вайъли се обърна към нас. Изражението й беше също толкова неразгадаемо като това на Люк.

— Надявам се, че сега си по-добре екипиран, Риналдо — каза тя.

— Определено да — отговори Люк.

— Тогава да не губим време. — Вайъли вдигна ръката си и видях, че е хванала в нея Картата на Джулиан. — Ела насам.

— Сложи ръка на рамото ми — продължи тя, след като Люк застана до нея.

— Добре.

Той го направи, Вайъли се свърза с Джулиан и заговори с него. След няколко реплики в разговора се включи и Люк, за да обясни какво възнамерява да направи. Чух Вайъли да казва, че одобрява неговия план.

Няколко секунди по-късно Люк протегна свободната си ръка напред. Бе обърнат с гръб към мен, но аз бях призовал своето Логрус-зрение, за да не пропусна удачния момент. Пресегнах се, сложих ръка на рамото му и пристъпих напред едновременно с него.

— Мерлин! Какво правиш? — чух да вика Вайъли след мен.

— Искам да присъствам лично — отвърнах й бързо аз. — Ще се върна веднага щом всичко приключи.

Блесналият в цветовете на дъгата проход се затвори зад мен.

Озовахме се в просторна палатка, осветена от трепкащите светлинки на газените лампи. Навън виеше вятър и клоните шумоляха под неговия напор. Джулиан бе застанал право пред нас. Той пусна ръката на Люк и го огледа, без лицето му да издава каквато и да е емоция.

— Значи ти си убиецът на Кейн?

— Аз съм — отвърна Люк.

Припомних си бързо, че Джулиан и Кейн винаги са били доста близки. Ако Джулиан убиеше Люк и обявеше това за отмъщение, Рандъм най-вероятно просто щеше да кимне и да приеме факта. А може би дори щеше да се усмихне. Кой знае. Ако бях на мястото на Рандъм, сигурно бих посрещнал с облекчение новината за смъртта на сина на Блийс. Всъщност това беше една от причините да го последвам. Ами ако всичко се окажеше клопка, която да струва живота на Люк? Не можех да си представя Вайъли като част от подобен план, но Джулиан и Бенедикт можеха много лесно да я подведат. Не беше изключено да не заварим Далт тук.

Друг вариант — да речем, че той все пак бе дошъл, но истинското му условие бе само да получи главата на Люк. Все пак, той беше опитал да го убие съвсем наскоро. Все подробности, за които не биваше да си затварям очите, още повече, че Джулиан беше най-подходящият кандидат за главната роля в подобен план. Всичко за благото на Амбър.

Погледът ми срещна този на Джулиан и аз тутакси се възползвах от новоусвоеното умение да не позволявам на лицето си да издава това, което мисля.

— Добър вечер, Мерлин — каза той. — Някаква специална роля ли имаш в тази мисия?

— Аз съм само наблюдател — отвърнах аз. — По-нататъшните ми действия ще бъдат продиктувани от конкретната ситуация.

Някъде наблизо се разнесе воят на една от гръмотевичните хрътки.

— Стига да не забавяш действията ни… — отбеляза Джулиан.

Усмихнах се.

— Магьосниците умеят да присъстват незабележимо навсякъде — уточних след това.

Джулиан ме огледа внимателно, за да прецени — убеден съм в това — дали думите ми съдържат известна заплаха и дали съм дошъл тук, за да предпазя Люк, или за да му отмъстя.

Накрая сви рамене, обърна се и тръгна към една малка дървена маса, върху която бе разстлана карта. Единият край на картата бе затиснат с камък, а другия — с тежък кинжал. Ние с Люк също се приближихме до масата.

Върху картата, изобразяваща западните покрайнини на Ардън, бе отбелязана нашата позиция. На юг се намираше Гарнат, а на югозапад — Амбър.

— Нашите войски са тук — посочи Джулиан. — А Далт е ето тук.

— А хората на Бенедикт? — попитах аз.

Джулиан ме погледна, сбърчил едва забележимо вежди.

— Добре е Люк да знае, че такава сила присъства в близост — заяви той, — но не и каква е нейната численост, кое е точното й месторазположение или какви са задачите й. Така дори Далт да го плени и да го подложи на разпит, той няма да има от какво да се притеснява.

— Съгласен съм — каза Люк и кимна.

Джулиан посочи отново към една точка, разположена приблизително по средата между нас и Далт.

— Тук се срещнахме и говорихме с него — обясни той. — Мястото е открито, равно и денем се вижда еднакво добре и от двете страни. Предлагам да организираме срещата там.

— Добре — каза Люк.

Забелязах как пръстите на Джулиан погалиха дръжката на кинжала, поставен близо до ръката му. После видях как ръката на Люк се озова с най-непринуден жест в позиция, от която можеше мигновено да достигне собствения си кинжал.

После Люк и Джулиан погледнаха един към друг и се усмихнаха като по подаден знак. Всичко изглеждаше толкова естествено и в реда на нещата. Само дето усмивките им се задържаха две-три секунди по-дълго, отколкото би могло да се предположи. Люк бе по-едър и по-силен от Джулиан, който пък имаше зад гърба си вековен опит в боравенето с оръжия. Замислих се как да се намеся, ако някой от тях понечи да нападне другия, тъй като определено нямаше да оставя развитието на събитията на случайността. Но тогава ръцете им се отпуснаха, сякаш по силата на мигновено сключено споразумение, и Джулиан каза:

— Ще пийнете ли по чаша вино?

— Аз да, с удоволствие — отговори Люк. Интересно дали само моето присъствие им бе попречило да се сдърпат. Вероятно не. Според мен Джулиан просто намекна за своите чувства, а Люк уточни, че въобще не му пука. Честно казано, не съм сигурен на кого бих заложил в подобна схватка.

Джулиан сложи три чаши на масата, но наля само на себе си, след което с жест ни покани да последваме примера му. Още преди някой от двама ни да е успял да подуши виното, той отпи от своята чаша, така че да видим това добре.

— На срещата всеки от нас доведе по един придружител — обясни Джулиан.

— Въоръжени ли бяхте? — попитах аз.

— Само с кинжалите си.

— Пеш ли отидохте дотам, или на коне? — каза Люк.

— Пеш — отвърна Джулиан. — Тръгнахме по едно и също време и се движихме с еднаква крачка, докато се срещнахме по средата — на по неколкостотин крачки от двата лагера.

— Ясно — каза Люк. — Някакви проблеми?

— Не, никакви. Говорихме и след това се върнахме.

— Кога стана това?

— Малко преди слънцето да залезе.

— Той изглеждаше ли като човек, който е с всичкия си?

— Според мен — да. Мисля, че арогантното държание и няколкото обиди, отправени към Амбър, са нещо нормално за Далт.

— Напълно — съгласи се Люк. — И пожела да получи мен, майка ми или и двама ни накуп? След което заплаши, че ще ви нападне, ако не изпълните условието му?

— Да.

— Намекна ли защо сме му притрябвали?

— Не — отвърна Джулиан.

Люк отпи от виното си.

— Уточни ли дали ни иска живи, или мъртви?

— Да. Каза, че ви иска живи.

— А твоето лично мнение?

— Ако изпълня желанието му, ще се отърва от теб. Ако ли пък го предизвикам, ще се отърва от него. И в двата случая бих могъл само да спечеля…

Изведнъж погледът на Джулиан се спря на ръката, с която Люк държеше чашата си, и очите му се разшириха. Беше забелязал пръстена на Вайъли.

— Изглежда, ще трябва все пак да убия Далт — заключи той.

— Как мислиш — продължи Люк, сякаш не бе чул последната му забележка, — дали заплахата му е реална? Освен това, имаш ли някаква представа откъде е дошъл или пък накъде би се запътил, щом си тръгне оттук? Ако си тръгне, разбира се.

Джулиан разклати леко виното в чашата си.

— Аз съм длъжен да приема заплахата му насериозно. Когато засякохме движението на неговите войници, той се задаваше откъм Бегма или Кашфа. Не е изключено да е дошъл от Еринор, тъй като често се мотае там. Що се отнася до това къде би отишъл сетне — моето предположение струва точно толкова, колкото и твоето или това на кой да е друг.

Люк бързо отпи от виното си и няколко секунди след това на лицето му се появи нещо, което накрая прие формата на загадъчна усмивка. Не ми беше необходимо много време, за да разбера, че предположението на Люк струва доста повече от тези на всички останали. Побързах и аз да пийна от виното си, за да прикрия някоя издайническа усмивка.

— Можете да преспите тук — каза Джулиан. — Ако сте гладни, ще заповядам да ви донесат нещо за ядене. Ще уговорим срещата по изгрев-слънце.

Люк поклати глава.

— Веднага — каза той и пръстенът на Вайъли проблесна уж съвсем случайно, но достатъчно явно. — Искаме да уговорим срещата веднага.

Сърцето ми отмери няколко удара, през които Джулиан се взираше в Люк.

— По това време на денонощието няма да бъдете еднакво добре видими и от двата лагера, особено при този сняг — каза той. — Някое малко недоразумение може да доведе до атака от коя да е от двете страни.

— Ако и двамата ми придружители — както и неговите двама — носят факли — предложи Люк, — ще можете да ни виждате добре на по около стотина метра и от двете страни.

— Вероятно — каза Джулиан. — Добре. Ще пратя човек да занесе известието в техния лагер и ще ти избера придружители.

— Аз вече съм си избрал двама придружители — теб и Мерлин.

— Ти май наистина си рядък екземпляр — отбеляза Джулиан. — Но тъй да бъде, съгласен съм. И без друго бих искал да съм там — в случай, че стане нещо непредвидено.

Той отиде до входа на палатката, отметна края на брезента и повика един от офицерите си. Докато двамата разговаряха, аз попитах:

— Сигурен ли си, че знаеш какво правиш, Люк?

— Определено — отвърна той.

— Според мен този път няма да се размине само с пазарлъци — казах аз. — Случайно да искаш да споделиш плана си с мен?

Той погледна изпитателно и след това каза:

— Наскоро осъзнах, че аз също съм син на Амбър. Прекалено много неща ни обединяват. Чудесно. Но това означава също, че можем да се доверим по-пълно един на друг, нали?

Смръщих леко вежди. Никак не бях сигурен накъде бие Люк.

Той сграбчи леко рамото ми.

— Не се притеснявай, можеш да ми се довериш. И без друго точно сега нямаш кой знае какъв избор. Но нещата могат да се променят, при това съвсем скоро. Искам само да запомниш, че каквото и да се случи, не искам ти да се намесваш.

— А какво би трябвало да се случи?

— Нямаме време да предвидим всички случайности — каза Люк. — Затова просто приеми факта и не забравяй какво ти казах тази вечер.

— Както сам спомена — нямам Бог знае какъв избор.

— Искам да не забравяш нито една моя дума и по-късно — натърти той в мига, в който Джулиан закри отново входа на палатката и тръгна към нас.

— Аз обаче смятам да похапна преди това — каза Люк, обръщайки се към него. — А ти, Мърл? Гладен ли си?

— Ей Богу, не! — отвърнах аз. — Идвам направо от дипломатическа вечеря.

— Нима? И какъв беше поводът? — осведоми се Люк уж съвсем между другото.

Не успях да се сдържа да не прихна. Беше ми дошло твърде много за един ден. Тъкмо се канех да му отвърна, че не му е сега времето, когато Джулиан застана отново до входа, извика един от войниците си и му нареди за всеки случай да огледа още веднъж мястото на срещата. След това продължи да му дава някакви допълнителни инструкции.

— В Амбър е дошъл премиер-министърът на Бегма — Оркуз, заедно с някои свои служители — обясних аз в това време.

Люк изчака, докато отпих една дълга глътка от чашата си, с явната надежда, че ще му доверя още нещо.

— Това е — казах аз.

— Хайде, Мерлин. За какво става въпрос? Бях относително откровен с теб напоследък.

— Нима?

За известно време Люк не виждаше нищо смешно в репликата ми, но после също се усмихна.

— Понякога заровете на съдбата се търкалят толкова бързо, че някои от нас не успяват да се махнат навреме от пътя им — отбеляза той. — Какво ще кажеш да ми дадеш един безплатен жокер, а? В момента не мога да ти предложа нищо в замяна. Какво искаше Оркуз?

— Набий си тогава в главата, че до утре сутринта това е секретна информация.

— Дадено. Какво ще стане утре?

— Арканс, Граф на Шадбърн, ще бъде коронясан за крал на Кашфа.

— А стига бе! — каза Люк, после погледна към Джулиан и пак към мен. — Страхотен ход от страна на Рандъм. Не вярвах, че ще придвижи нещата толкова бързо.

И той впери поглед в някаква невидима точка.

— Благодаря ти — каза след няколко минути.

— Е, полезна ли беше информацията, или по-скоро болезнена?

— За мен или за Кашфа?

— Въпросът ми не беше чак толкова дълбок.

— Засега нито едното от двете, тъй като все още не съм сигурен какво означава. Трябва ми време, за да помисля и да впиша този детайл в общата картина.

Аз го изгледах съсредоточено и Люк отново се усмихна.

— Едно е сигурно — информацията ти е интригуваща — добави той. — Имаш ли още нещо за мен?

— И това ти стига — казах аз.

— Да-а, сигурно си прав. Нека не претоварваме системата. Не почваме ли да забравяме за старата дружба, приятелю?

— Време ни е да помъдреем — отбелязах.

Джулиан закри входа и се върна при нас, като пътьом взе чашата си.

— Ще донесат храната след няколко минути.

— Благодаря.

— Според Бенедикт ти си казал на Рандъм, че Далт е син на Оберон.

— Така е — призна Люк. — При това е преминал през Лабиринта. Има известна разлика, нали?

Джулиан сви рамене.

— Няма да ми е за пръв път да искам да убия свой роднина — заяви той. — Между другото, ти си мой племенник, нали така?

— Правилно… чичо.

Джулиан обърна остатъка от виното си на един дъх.

— Ами, добре дошъл в Амбър — каза той. — Снощи чух вой на банши. Интересно дали има нещо общо с твоето пристигане?

— Промяна — каза Люк. — Баншите вият от мъка по старото, което си отива.

— Не виеха ли преди нечия смърт?

— Не винаги. Понякога се появяват, колкото да придадат драматизъм на атмосферата.

— Жалко — каза Джулиан. — Е, надеждата умира последна.

Помислих си, че Люк ще каже още нещо, но Джулиан продължи, преди той да е успял да се включи.

— Добре ли познаваше баща си? — попита той.

Люк се напрегна леко, но отговори:

— Може би по-малко, отколкото повечето синове познават бащите си. Той беше като търговски пътник. Появяваше се и изчезваше. Никога не е оставал с нас за по-дълго.

Джулиан кимна.

— Стори ли ти се променен, когато го видя за последен път?

Люк впери поглед в ръцете си.

— Е, не беше съвсем нормален, ако това имаш предвид. Както вече казах на Мерлин, мисля, че силите, които той придоби, изтласкаха човечността у него на заден план.

— Не знам нищо за това.

Люкови рамене.

— Подробностите не са чак толкова важни, колкото резултатите.

— Значи твърдиш, че не е бил лош баща?

— Че откъде да знам. Никога не съм познавал нечий друг баща, за да го сравня с него. Защо питаш?

— От любопитство. Не знам нищо за тази част от неговия живот.

— А какъв брат беше той?

— Непредвидим — каза Джулиан. — Не се разбирахме много добре. По-скоро се опитвахме да не си пречим. Определено беше умен. И надарен. Изкуствата му бяха слабост. Просто се опитвам да предвидя до каква степен ще се метнеш на него.

Люк вдигна ръце с отворени нагоре длани.

— Кой знае? — каза той.

— Добре, както и да е — отвърна му Джулиан, остави чашата си и тръгна отново към предната част на палатката. — Според мен храната ти пристига.

Люк тръгна след него.

Стори ми се, че чувам как малките ледени кристалчета се плъзгат по брезента на палатката. После се разнесе протяжен вой. Концерт за зимен вятър и гръмотевична хрътка в една част. Баншите обаче не се чуваха никакви. Засега.

Глава 9

Вървях на около крачка зад Люк и няколко метра встрани от него, като се опитвах да поддържам темпото на Джулиан, който вървеше вдясно. Факлата, която носех, беше доста длъжка — около два метра, със заострен долен край, който да може да се забие в земята. Държах я на разстояние от себе си, тъй като пламъкът й танцуваше бясно, следвайки поривите на вятъра. Усещах как острите, ледени снежинки пробождат кожата на ръката и лицето ми и се трупат по веждите и ресниците ми. Мигах непрекъснато, тъй като топлината на факлата ги разтапяше и те се стичаха в ледени струйки по клепачите ми. Снегът проскърцваше под краката ми. Право пред нас се приближаваха трепкащите светлини на други две факли. Между тях се виждаше неясната фигура на трети човек. Премигнах и зачаках пламъкът на някоя от отсрещните факли да го освети по-добре, за да мога да го огледам. Досега го бях виждал само веднъж, при това за краткото време, през което бе траял нашият контакт чрез Картите. Сега косата му ми се стори златиста, дори медноруса. Предишния път, на дневна светлина, тя изглеждаше пепеляворуса. Очите му, доколкото си спомнях, бяха зелени. Скоро осъзнах, че или той е доста едър, или си е избрал съвсем дребни придружители. Досега нямах никаква представа за ръста му. Когато и нашите факли го осветиха, видях, че носи зелен жакет без яка и ръкави, облечен върху някаква тъмна, плътна дреха, чийто ръкави достигаха до зелените му кожени ръкавици. Бе обул черни панталони и високи черни ботуши. Наметалото му също беше също черно, обточено със зелен кант. На врата си бе окачил кръгъл медальон, изработен като че ли от злато. Беше ми трудно да го разгледам добре на тази светлина, но въпреки това бях готов да се обзаложа, че върху него е гравиран лъв, разкъсващ еднорог. Далт се приближи на дванайсетина крачки от Люк и спря. После махна на придружителите си и те забиха факлите си в земята. Двамата с Джулиан последвахме примера им. После Далт кимна на Люк и те тръгнаха един към друг, за да се срещнат в центъра на осветения кръг. Там всеки от тях прихвана дясната предмишница на другия и се погледнаха. Люк беше обърнат с гръб към мен, но ясно можех да видя лицето на Далт. То не изразяваше никакви чувства, само устните му се движеха бавно. Не успях да чуя и дума от това, което си казаха, защото вятърът беше доста силен, и те най-вероятно се стараеха да не повишават глас. Сега вече можех да преценя реално ръста на Далт. Люк е висок около метър и деветдесет, но въпреки това наемникът стърчеше с половин глава над него. Хвърлих един поглед към Джулиан, но той гледаше напред. Зачудих се колко ли още чифта очи ни наблюдават откъм двата лагера.

Джулиан винаги е бил безизразен като надгробен камък. И сега той просто ги гледаше, без да излъчва каквато и да е емоция, като че ли този разговор не го засягаше. Присъединих се към неговата тактика и минутите заваляха в едно със сипещия се сняг.

Измина доста време, преди Люк да се обърне и да тръгне към нас. Далт пък се запъти към единия от придружителите си.

Люк спря помежду ни и ние се насочихме към него.

— Какво става? — попитах аз.

— О — каза той, — мисля, че открих начин да уредя проблема, без да се стига до сблъсък.

— Чудесно — отбелязах аз. — Какво успя да му пробуташ?

— Идеята да се дуелира с мен.

— Мътните да те вземат, Люк! — възкликнах аз. — Та той е професионалист! Убеден съм, че е наследил и пословичната сила на амбъритите. Този човек ляга и става на бойното поле. Сигурно е в невероятна форма. Освен това е по-висок и по-тежък от теб.

Люк се ухили.

— Може пък да ми излезе късметът — каза той. После погледна към Джулиан. — Трябва да съобщим на твоите войници да не атакуват, щом забележат схватката. Далт ще направи същото.

Единият от придружителите на Далт вече се бе насочил към техния лагер. Джулиан се обърна и направи няколко специфични жеста с ръце. Миг след това иззад едно близко дърво изскочи мъж и се втурна тичешком към нас.

— Люк — казах аз. — Това е лудост. Шансовете въобще не са на твоя страна.

— Мърл, стига. Това си е мой проблем.

— Разполагам с цял куп заклинания — казах аз. — Мога да изчакам да започнете и след това да му погодя някой хубав номер. Все едно, че ти си го подредил.

— Не! — каза Люк. — Това е въпрос на чест. Не се бъркай по никакъв начин.

— Добре, щом така искаш.

— Освен това никой от нас няма да умре — допълни той. — Това е част от уговорката. Засега и двамата сме прекалено ценни един за друг. Ще се бием без оръжия.

— А каква точно е уговорката? — попита Джулиан.

— Ако Далт ме срита отзад, аз ставам негов пленник и той се изтегля без много шум.

— Люк, ти си откачил! — казах аз.

Джулиан ми хвърли гневен поглед.

— Продължавай — каза той.

— Ако аз победя, той е мой пленник. Ще дойде с мен в Амбър или на което и да е друго място, а неговите офицери ще изтеглят войниците.

— Можем да бъдем сигурни, че ще се изтеглят — каза Джулиан, — само след като им дадем да разберат, че нямат друг изход.

— Естествено — съгласи се Люк. — Точно затова им казах, че Бенедикт чака само нашия знак, за да ги нападне по фланговете.

— Ловък ход — отбеляза Джулиан. — И в двата случая Амбър печели. А каква ще е ползата за теб, Риналдо?

Люк се усмихна.

— Все още мисля по въпроса — каза той.

— Ти продължаваш да ме изненадваш, племеннико. А сега мръдни вдясно.

— Защо?

— За да ме прикриеш от техните погледи, естествено. Трябва да съобщя на Бенедикт какво става тук.

Люк пристъпи вдясно, а Джулиан извади колодата си и измъкна оттам нужната Карта. Междувременно войникът вече бе дотичал до нас и очакваше заповеди. Джулиан осъществи контакта и говори около минута след което даде нужните нареждания на своя подчинен и го изпрати обратно. Картата на Бенедикт остана в ръката му, но той не продължи разговора. Явно искаше да запази връзката, докато всичко приключи.

Люк свали наметалото, с което му бях услужил, и ми го подаде.

— Подръж го, докато приключа с Далт — каза той.

— Дадено. Успех.

Люк се усмихна набързо и тръгна към центъра, където вече бе застанал Далт.

Двамата се спогледаха и си размениха няколко кратки реплики, които не успях да чуя. После Люк зае боксьорска стойка, а Далт вдигна ръце, както правят борците.

Първият удар беше на Люк, но той не успя да достигне до целта си. Далт се отмести ловко и го помете встрани. Люк се възползва от ситуацията и вкара два нови удара в тялото на противника си. Последва нов удар към лицето, който също бе блокиран. Люк продължи да се движи в полукръг и да пласира къси, бързи удари. Далт се опита на два пъти да го сграбчи, но и двата пъти беше закован. След втория път от долната му устна се стече струйка кръв. При третия опит все пак успя да повали Люк на гръб, но той се претърколи ловко встрани, преди да го притисне към земята. Още щом скочи на крака, Люк се опита да срита Далт в бъбреците, но той спипа крака му за глезена и го отблъсна назад. Следващият ритник все пак порази целта си — лявото коляно на Далт. Наемникът преодоля мигновено болката, сграбчи отново крака на Люк, успя да го задържи и започна бавно да го извива. Люк направи гримаса, после бързо сграбчи дясната китка на Далт с две ръце и накрая изтръгна крака си от опасния ключ. После се приведе, без да изпуска китката, прехвърли ръката на противника си през глава, пое за миг тежестта на тялото му върху гърба си и ловко го хвърли на земята. Преди да се е опомнил, Люк го заобиколи, плъзна ръка под мишницата му, вкопчи пръстите на другата си ръка в косата на Далт и го прикова в един доста коварен ключ. И точно когато изви главата му назад и понечи да я тресне няколко пъти в земята, аз разбрах, че от това няма да излезе нищо. Далт се напрегна и ръцете му започнаха да се придвижват бавно, но сигурно към тялото. Постепенно ключът на Люк започна да губи от ефективността си, а опитите му да извие главата на противника си назад останаха без резултат. Скоро стана ясно, че ако не успее да възстанови бързо ключа си, ще загази яко. Просто Далт беше нечовешки силен. Люк осъзна какво го чака и затова първо притисна тялото на Далт към земята с цялата си тежест и след това се опита да отскочи рязко назад. Но движението му не се оказа достатъчно бързо, тъй като свободната ръка на Далт се плъзна и сграбчи левия му прасец. Люк се препъна. Далт се изправи мигновено на крака и след това стовари убийствен удар в челюстта на Люк. Той се просна по гръб и този път не можа да се претърколи встрани, а само се обърна на една страна, преди наемникът да го затисне с тялото си. Далт сви коляното си във въздуха, за да го забие при падането си в слабините на Люк, но за моя радост не успя да го стори. Люк не успя да измъкне ръцете си навреме, за да блокира следващия удар, който го уцели право в лицето. Пръстите му се стрелнаха към очите на Далт, но той тръсна глава и отклони ръката на Люк. В това време Люк заби юмрука на свободната си ръка в слепоочието на своя противник, но аз не успях да преценя дали ударът е постигнал нужния ефект. Миг по-късно той опря лакти на земята и тласна тялото си с все сила нагоре. Предмишницата на лявата му ръка срещна лицето на Далт. Кръв рукна от носа на наемника и той мигом се протегна, за да сграбчи Люк за врата. Отворената му дясна длан плесна силно бузата при лявото ухо на Люк, който се опита да го ухапе, но не успя. Далт понечи да повтори удара си, но този път Люк успя да блокира с лявата си ръка, а с дясната да сграбчи китката. Опита да се освободи, но в същия миг Далт се възползва и от дясната си ръка и направи двоен ключ на врата му. Двата му палеца бясно затърсиха сънната артерия на Люк.

Помислих, че всичко е решено. Но тогава Люк заби петата на десния си крак в глезена на своя коленичил противник, задържа го и после изпъна тялото си в мост, без да отделя рамене от земята. Далт изпусна врата му и се претърколи встрани. Люк също се превъртя встрани и без да губи нито секунда, се изправи на крака и се обърна, тръскайки глава. Този път не опита да ритне Далт, който вече се надигаше. Далт вдигна отново ръце, Люк сви юмруци и двамата започнаха пак да се обикалят, пристъпвайки бавно.

Снегът продължаваше да вали, а вятърът ту стихваше, ту се юрваше отново и ледени иглички пробождаха лицата ни. После минути наред снежинките се сипеха кротко като потръпваща леко завеса. Чудех се какво ли мислят войниците от двата лагера и дали когато двубоят приключи няма да се озова най-неочаквано в центъра на нов сблъсък. Мисълта, че Бенедикт е някъде наблизо и би могъл да налети светкавично, за да предизвика още по-голяма бъркотия, не ме успокояваше особено, макар че в такъв случай победата сигурно щеше да е наша. Тогава си спомних, че никой не ме бе канил да идвам тук и си затраях.

— Давай, Люк! — извиках. — Просни го!

Ефектът беше доста необичаен — придружителите на Далт също ревнаха да го окуражават с цяло гърло. Скоро се надигна бучене, което отначало помислих за първия порив на приближаваща се буря, но то се засили постепенно и аз осъзнах, че това са виковете на войниците, застанали от двете страни. Единствен Джулиан остана безмълвен и неразгадаем.

Люк продължи да обикаля около Далт и да вкарва по някой бърз удар, изпробвайки различни комбинации. Далт отклоняваше повечето от ударите и се опитваше да сграбчи някоя от атакуващата го ръка. Лицата и на двамата бяха изпоцапани с кръв, а стъпките им започваха да стават малко по-тежки и по-тромави. Трудно беше да се прецени кой е в по-добра форма. Люк бе отворил малка аркада над дясната вежда на Далт, но иначе лицата им бяха еднакво подпухнали.

Люк редуваше ударите си доста сполучливо, но те едва ли бяха запазили първоначалната си сила. Далт ги поемаше стоически, докато накрая успя да се концентрира, спусна се напред, използва забавената реакция на Люк и го сграбчи. И двамата се опитаха да забият коляно между краката на противника, но едновременно с това реагираха достатъчно бързо и ударите им увиснаха във въздуха. Далт продължи да търси по-удобен захват, а Люк — по-уязвимо място, където да насочи ударите си. Последваха няколко неуспешни опити за удар с чело и препъване на противника. Накрая Люк успя да сграбчи крака на Далт и да го повали на земята.

Коленичил върху наемника, Люк заби две здрави крошета в лицето му. На третото Далт успя да сграбчи юмрука му, напрегна се и отхвърли Люк назад. После скочи бързо и надвеси подутото си окървавено лице над него. Люк вкара един нелош удар в гърдите му, близо до сърцето, но дори той не можа да спре Далт. Юмрукът му се понесе като солиден скален къс и тресна Люк право в ченето. Последваха по-слаб ляв и още по-слаб десен, но накрая Далт пое дълбоко въздух и повтори първия си убийствен удар.

Люк омекна. Далт го притисна с все сила, очаквайки някакъв трик, но не последва нищо. Те останаха така още няколко секунди, накрая наемникът отблъсна отпусната лява ръка на Люк встрани и бавно се изправи на крака. Отначало се олюля леко, но после бързо възстанови равновесието си.

Можех почти да усетя вкуса на едно от смъртоносните заклинания, които си бях приготвил. Можех да го закова за броени секунди и никой нямаше да разбере каква точно е била причината за смъртта му. Но се замислих какво би станало, ако и той се строполи до Люк. Дали двете страни щяха да тръгнат в атака? И все пак не това беше основната причина, която ме накара да се въздържа. Спряха ме думите на Люк: „Това е въпрос на чест. Не се меси“, и „Никой няма да умре… Все още сме твърде ценни един за друг.“

Добре. Не последва сигнал за атака. Никой не се спусна към нас. Като че ли нещата щяха да се развият според уговорката. Люк бе пожелал да стане така. Затова реших наистина да не се меся.

Видях как Далт коленичи вдигна Люк от земята и понечи да го метне на рамо, но после размисли и извика двамата си придружители и им заповяда да пренесат тялото. Накрая се обърна към мен и Джулиан.

— Разчитам на вас да спазите останалата част от уговорката — извика той силно.

Джулиан го погледна косо.

— Ще го сторим, ако не ни провокирате — каза той. — Искам призори да сте се махнали оттук.

— Тръгваме веднага — отвърна Далт и се обърна, за да се отдалечи към лагера си.

— Далт! — извиках аз.

Той се обърна и ме изгледа.

— Казвам се Мерлин. Срещали сме се и преди, ако си спомняш все още.

Далт поклати глава.

Аз вдигнах ръка и произнесох ключовата дума на най-безвредното си, но най-ефектно заклинание. Почвата пред него изригна и върху главата му се посипаха камъчета и дребни буци замръзнала пръст. Той отстъпи назад, избърса лицето си и погледна към прясно изкопания трап.

— Това ще е твоят гроб, ако нещо се случи с Люк — казах аз.

Далт ме огледа повторно.

— Сега вече няма да те забравя — каза той. После се обърна и последва войниците си.

Погледнах към Джулиан, който бе вперил очи в мен. Той се обърна и изтегли факлата си. Аз последвах примера му и тръгнах по обратния път към лагера.

— Това решава един от проблемите ни — отбеляза той, след като се озовахме отново в неговата палатка. — Може би дори два.

— Може би — казах аз.

— Поне Далт няма да им създава грижи за известно време.

— Сигурно.

— Бенедикт ми съобщи, че вече са започнали да събират лагера си.

— Не мисля, че това ще е последният му номер.

— Ако това са силите, с които разполага, нека заповяда.

— Не ти ли се стори, че мисията му беше подготвена за доста кратко време? — попитах аз. — Предполагам, че е събрал хората си набързо. Което ме кара да си мисля, че напоследък графикът му трябва да е доста натоварен.

— Може би си прав. Но мисля, че той просто заложи на риска.

— И спечели.

— Да, спечели. А ти не трябваше да му демонстрираш силата си.

— Защо не?

— Защото сега ще е нащрек.

— Трябваше да го предупредя убедително.

— За човек като него рисковете са ежедневие. Той е свикнал да се осланя на предположения, а не на факти. Каквото и да си е помислил сега за теб, това няма да промени плановете му. Освен това не бързай да отписваш Риналдо. И той е същата стока. Двамата с Далт се разбират твърде добре.

— Може и да си прав.

— Прав съм.

— Ако двубоят бе завършил иначе, мислиш ли, че неговите войници биха ни атакували? — попитах аз.

Джулиан сви рамене.

— Той поне знаеше, че аз не бих го нападнал, тъй като и в двата случая щях да спечеля. Очевидно беше.

Кимнах.

— Извини ме — каза Джулиан. — Трябва да докладвам на Вайъли. Предполагам, че ще се пренесеш в двореца, след като приключим разговора си с нея?

— Да.

Той извади нужната Карта и се свърза. За пореден път се зачудих какво ли усеща Вайъли по време на контакт. Аз лично, както и останалите, виждам човека, с когото говоря. Но доколкото знам, Вайъли е сляпа по рождение. Винаги ми е било неудобно да я попитам, а освен това си мисля, че отговорът й едва ли би имал особено значение за зрящ човек. И въпреки това, сигурно ще продължа да се чудя.

Докато Джулиан продължаваше да говори с нея, аз насочих мислите си към близкото бъдеще. Скоро трябваше да направя нещо по въпроса с Маскирания и Джърт. Явно сега щеше да ми се наложи да се справя без Люк. Дали наистина ми се искаше да последвам съвета му и да говоря с Джасра, за да поискам помощта й? Кой знае дали рискът щеше да си струва. Ако ли не, тогава как щях да се справя сам? Може би трябваше да се върна в странния бар при героите на Луис Карол и да й наема оттам някое Джаберуоки? Или пък Ворпълския Меч? Или и двете? Може би…

Чух някой да споменава името ми и се пренесох в настоящия миг при настоящите си проблеми. Джулиан все още обясняваше нещо на Вайъли, макар да знаех, че няма кой знае какво за обясняване. Затова се изправих, протегнах се и призовах Логрус.

Насочих своето Логрус-зрение през Джулиан, и видях неясния силует на Вайъли, Тя все още седеше на онзи неудобен стол. Зачудих се дали бе останала там през цялото време или просто се бе върнала малко преди Джулиан да я потърси. Надявах се, че все пак е успяла да се върне за десерта, който така и не опитах.

Джулиан се обърна към мен.

— Ако си готов, Вайъли ще те прехвърли — каза той.

Отидох до него и освободих образа на Логрус. Нямах никакво намерение да срещам още веднъж силите на Лабиринта с тези на Хаоса. Пресегнах се, докоснах Картата и образът на Вайъли се фокусира.

— Хайде — каза тя и протегна ръка.

Поех внимателно изящната й длан.

— До скоро Джулиан — казах аз и пристъпих напред.

Той не отвърна нищо. Или аз не успях да чуя отговора му.

— Не исках нещата да се развият така — каза Вайъли още преди да е пуснала ръката ми.

— Едва ли някой би могъл да предположи, че ще стане точно така — отговорих аз.

— Люк знаеше. Сега думите му добиват смисъл. Не съм ли права? Всички онези дребни забележчици, които направи. Той бе намислил да го предизвика.

— Сигурно — казах аз.

Вайъли пусна ръката ми.

— Като че ли засега няма нищо повече за казване.

— Ами… — започнах, — има още нещо, за което трябва да знаеш.

— О?

— Става дума за Корал и нейното закъснение за вечерята.

— Слушам те.

— Знаеш, че с нея направихме една доста дълга разходка до града този следобед.

— Да, знам.

— После слязохме до подземията — продължих аз. — До пещерата на Лабиринта. Тя пожела да го види.

— С повечето от посетителите е така. Нашата задача е да преценим кого бихме могли да заведем там и кого не. Но и без друго повечето от тях се отказват, щом разберат как се стига дотам.

— Аз казах на Корал за стълбите, но това не я обезкуражи. Щом се озовахме при Лабиринта, тя стъпи на него…

— Не! — извика Вайъли. — Трябваше да внимаваш повече с нея! При всички неприятности, които си имаме с Бегма… сега и това! Къде е тялото й?

— Добър въпрос — казах аз. — Не знам. Но когато я видях за последен път, тя си беше съвсем жива. Виж, Корал заяви, че Оберон е неин баща и след това тръгна по Лабиринта, стигна до центъра и се пренесе някъде, както му е редът. Но сега сестра й, която също знае, че излязохме да се разходим заедно, е разтревожена за нея. Докато траеше вечерята, Найда не спря да ме разпитва за Корал.

— Ти какво й каза?

— Казах й, че съм оставил Корал да се радва на красотите на двореца и че не е изключено тя да закъснее за вечерята. Но след като времето напредна, Найда се разтревожи още повече и аз се видях принуден да й обещая, че ще й помогна да потърси сестра си. Не исках да споменавам нищо за това кой е истинският баща на Корал.

— Естествено. Господи.

Изчаках, но Вайъли не добави нищо, затова изчаках още.

— Нямах никаква представа, че покойният крал е имал връзка чак в Бегма — каза тя накрая. — Корал спомена ли колко време смята да отсъства? Ти обясни ли й как би могла да се върне?

— Дадох й моята Карта, но досега не ме е потърсила. Според мен, не смяташе да се запилее за дълго.

— Ситуацията може да се усложни — реши Вайъли. — При това по причини, за които може би още не подозираме. Как ти се стори Найда?

— Доста чувствителна е. Освен това мисля, че доста ме харесва.

Вайъли се замисли за известно време и след това каза:

— Ако Оркуз разбере за това, може да реши, че сме отвлекли дъщеря му, за да повлияем на преговорите.

— Права си. Не се бях сетил за това.

— Определено ще си го помисли. Хората са си създали точно такава представа за нас. Трябва да успеем да спечелим малко време и да я върнем тук, преди Оркуз да се е усъмнил.

— Разбирам — казах аз.

— Най-вероятно скоро ще изпрати някой от слугите си до нейните покои, за да разбере защо не е дошла на вечерята. Ако не го е направил вече. Успеем ли някак да го заблудим, ти ще разполагаш с цялата нощ, за да я откриеш.

— А как да стане това?

— Нали си магьосник, измисли нещо. Апропо, ти спомена, че Найда храни известни симпатии към теб, нали така?

— Сериозни симпатии.

— Чудесно. Според мен ще е най-добре да прибегнем до помощта й. Разчитам на теб да я убедиш по възможно най-тактичния и безболезнен начин…

— Естествено… — започнах аз.

— … Тъй като последното нещо, от което се нуждаем сега — продължи тя, — е другата дъщеря да получи сърдечен удар.

— Ами ако никога не е имала проблеми със сърцето? Не си спомням да е споменавала за нещо подобно.

— Вероятно не й е било приятно да го споменава. Разминала се е на косъм със смъртта, при това съвсем наскоро. После се възстановила неочаквано бързо и настояла пред баща си да го придружи в пътуването му до Амбър. Той сам ми разказа за всичко това.

— Изглеждаше ми съвсем здрава на вечерята — промърморих аз.

— Надявам се да продължи да се чувства добре. Искам да отидеш веднага при нея, да й обясниш много внимателно какво се е случило и да се опиташ да я убедиш да ни помогне да прикрием инцидента. Естествено съществува и рискът тя да не се хване и да хукне право при Оркуз. Може би в този случай някое от твоите заклинания би свършило добра работа. За съжаление не виждам друго решение. Ако смяташ, че греша, кажи ми го.

— Не грешиш — казах аз.

— Тогава ти предлагам да тръгнеш веднага към покоите на Найда и да ме известиш, ако нещо се промени за добро или лошо — независимо кое време е.

— Тръгвам — казах аз.

Излязох забързан от стаята, но не след дълго спрях, тъй като се сетих, че не знам в коя част на двореца са настанени гостите от Бегма. Не ми се щеше да се върна при Вайъли и да я попитам, защото бе адски глупаво от моя страна, че съм пропуснал да науча това от Найда, докато разговаряхме по време на вечеря.

Бяха ми необходими почти десет минути, за да открия някой от служителите на протокола и да получа от него нужната информация, подплатена с една угодническа усмивка, и за да се озова след това тичешком пред вратата на Найда.

Прекарах ръка през косата си, оправих жакета и панталоните си, избърсах ботушите си върху задната част на крачолите, поех дълбоко въздух, усмихнах се, издишах и почуках.

След десетина секунди вратата се отвори и на прага застана Найда. Тя отвърна на усмивката ми и отстъпи встрани.

— Влизай — каза тя.

— Очаквах, че ще ми отвори прислужницата — казах аз. — Изненада ме.

— Отпратих я по-рано, тъй като очаквах, че ще дойдеш — отвърна Найда.

Тя се беше преоблякла с нещо, което ми заприлича на сив анцуг и бе метнала върху раменете си черен шарф. Беше обула чифт удобни пантофи и бе свалила по-голямата част от грима си. Косата й бе прибрана назад и пристегната с черна панделка. Посочи към канапето до прозореца, но аз не помръднах от мястото си.

Сложих ръка на рамото й и я погледнах право в очите. Тя се приближи.

— Как се чувстваш? — попитах аз.

— Провери сам.

Не си позволих дори да въздъхна. Дългът ме зовеше.

Обхванах талията й, притеглих я към себе си и я целунах. Задържах тази поза няколко секунди, след това се отдръпнах внимателно, усмихнах се и казах:

— Според мен се чувстваш доста добре. Виж, има някои неща, които трябва да споделя с теб…

— Няма ли да седнем? — попита Найда. После хвана ръката ми и ме поведе към канапето.

Вайъли ми бе казала да проявя такт, затова я последвах. Но там тя не само продължи с прегръдките, но добави и няколко нови елемента. По дяволите! Разполагах с толкова малко време, за да я убедя да прикрие отсъствието на Корал. Успеех ли, нямаше да имам нищо против да продължим в същия дух. Дотук ми се бе сторило, че на жените от Бегма не им липсва въображение. Първо работата, после удоволствията, реших аз. Още две-три минути и щеше да стане невъзможно да спомена тактично името на сестра й.

— Преди да сме се потопили твърде надълбоко в това начинание — казах аз, — бих искал да те помоля за една услуга.

— Ще направя всичко за теб — каза тя.

— Мисля, че сестра ти няма да се появи още известно време — обясних аз. — А никак не ми се иска да тревожим баща ти. Имаш ли някаква представа дали е изпратил някой да провери какво става с Корал?

— Едва ли. След вечерята той отиде да се поразтъпче с мистър Рот и Жерар. Мисля, че още не се е прибрал в покоите си.

— Дали няма начин да го убедим, че Корал всъщност не се е запиляла в неизвестна посока? Просто ще ми трябва известно време, за да я открия.

Предложението ми май й се стори забавно.

— А всички онези нещица, които още не си ми казал…

— Ще ти разкажа всичко от игла до конец, ако ми направиш тази услуга.

Найда прокара пръст по устните ми.

— Добре — каза тя. — Спазарихме се. Изчакай ме тук.

После стана, прекоси стаята и излезе в коридора, оставяйки вратата леко открехната. Защо не бях завързал нито една нормална връзка, откак се бяхме разделили с Джулия? Последната жена, с която се бях любил, се оказа всъщност нечия марионетка. А сега… Сега, полегнал на канапето в полумрака на стаята, аз осъзнах, че бих предпочел да държа в прегръдките си Корал, а не сестра й. Но това беше абсурдно. Познавахме се от броени часове…

Не. Най-вероятно нервите ми се бяха пообтегнали напоследък и това ме правеше лабилен.

Когато Найда се върна, тя отново седна на канапето до мен, но този път на около метър разстояние.

— Погрижих се за всичко — каза тя.

— Благодаря ти.

— Сега е твой ред. Слушам те.

— Добре — казах аз и след това започнах да й разказвам как слязохме с Корал до пещерата на Лабиринта.

— Не — прекъсна ме Найда. — Започни от самото начало.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да започнеш от мига, в който двамата излязохте от двореца.

— Но това е глупаво — опитах да се възпротивя аз.

— И все пак. Не забравяй, че си ми задължен.

— Така да бъде — съгласих се аз и започнах отново.

Пропуснах трика с масата в кафенето, но когато претупах набързо и епизода с пещерите, като просто уточних, че сме ги разгледали и сме останали очаровани.

Найда отново ме прекъсна.

— Чакай — каза тя. — Тук пропусна нещо. Какво се случи в пещерите?

— Откъде си толкова сигурна, че съм пропуснал нещо?

— Това е тайна, която не бих искала да споделя с теб точно сега — обясни тя. — Да речем, че просто мога да разбера кога си искрен.

— Но тази част няма никакво отношение към това, което всъщност искам да ти кажа — казах аз. — Дори напротив. Така разказът ми ще стане твърде объркан.

— Обеща, че ще ми разкажеш всичко.

— Дадено, госпожице — съгласих се аз и изпълних желанието й.

Тя захапа устната си, когато й разказах за Джърт и зомбитата и после облиза кръвта по тях.

— Какво смяташ да правиш с него? — попита тя изведнъж.

— Това си е мой проблем — отвърнах й аз. — Обещах да ти разкажа какво се е случило през целия следобед, но не и да ти разкривам плановете си за оцеляване.

— Аз просто… Нали си спомняш, че ти предложих помощта си?

— Да не искаш да кажеш, че би могла да заковеш Джърт? В такъв случай имам още една новина за теб — в момента той се натиска за място сред Боговете.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя.

Поклатих глава.

— Така ще изгубя цялата нощ, докато успея да ти разкажа за всичко. До сутринта трябва да намеря Корал. Нека просто ти разкажа финалната сцена с Лабиринта, става ли?

— Добре.

И аз й я разказах, Найда не се изненада ни най-малко от новината за истинското потекло на сестра си. Отначало ми се прииска да я попитам защо, но после се отказах. Тя получи това, което искаше, а аз изпълних обещанието си. Никакъв сърдечен удар. Беше време да си вървя.

— Това е — казах аз. — Благодаря ти за помощта.

Понечих да стана, но тя ме изпревари и ме прегърна отново.

За един кратък миг отвърнах на прегръдката й, но след това казах:

— Наистина трябва да вървя. Корал може да се е забъркала в нещо неприятно.

— Да върви по дяволите — отвърна ми Найда. — Остани с мен. Има по-важни неща от нея. Трябва да си поговорим.

Реакцията й ме изненада доста, но се постарах да не го покажа.

— Длъжен съм да го сторя — казах.

— Добре де — въздъхна тя. — Тогава ще е по-добре да дойда с теб и да ти помогна.

— И как смяташ да го направиш? — попитах аз.

— О, и представа си нямаш на колко още неща съм способна — отбеляза Найда, усмихвайки се загадъчно. Кимнах, тъй като нещо ми подсказваше, че вероятно е точно така.

Глава 10

Разходихме се обратно до моите покои. Отворих вратата и щракнах с пръсти, за да светне, а Найда обиколи набързо спалнята ми и замръзна при вида на закачалката.

— Кралица Джасра! — каза тя.

— А-ха. Имала малък спор с един магьосник на име Маскирания — обясних аз. — Познай чии аргументи са натежали.

Найда вдигна лявата си ръка, докосна тила на Джасра и пръстите й се плъзнаха по врата, а после и по гърба на магьосницата. Движенията й не ми говореха абсолютно нищо.

— Само не ми казвай, че и ти си магьосница — казах аз. — Защото напоследък жадувам да срещна човек, който да не е наясно с тайните на Умението.

— Не съм магьосница — отвърна тя. — Никога не съм се занимавала с нещо подобно. Разполагам само с един трик, който няма нищо общо с магията, но въпреки това винаги ми помага.

— И какъв е този трик? — попитах аз.

Найда не обърна внимание на въпроса ми, а само отбеляза:

— Здраво са я спипали, няма що. Ключът е някъде в областта на слънчевия сплит. Успя ли вече да го откриеш?

— Да. Имам пълния ключ към заклинанието.

— А тя защо е тук?

— От една страна, защото обещах на нейния син Риналдо да я измъкна от ръцете на Маскирания, и, от друга, за да го накарам да се държи като добро момче.

Затворих входната врата и дръпнах резето. Когато се обърнах, Найда вече бе вперила поглед в мен.

— Виждал ли си го напоследък? — попита тя, сякаш съвсем между другото.

— Да. Защо?

— Просто попитах.

— Доколкото си спомням, щяхме да си помагаме взаимно — казах аз.

— Аз пък си мислех, че сме тръгнали да търсим сестра ми.

— Тя може да почака още няколко минути, при условие че знаеш нещо интересно за Риналдо.

— Просто ми беше любопитно къде е той сега.

Обърнах й гръб и отидох до раклата, където държа резервните си материали за рисуване. Извадих каквото ми трябваше и го занесох до статива. Докато се занимавах с това, подхвърлих:

— Нямам представа къде е.

Нагласих картонения лист и седнах удобно. После затворих очи и се опитах да извикам максимално точно образа на Корал в съзнанието си. Нямаше никакви гаранции, че за краткото време, което бяхме прекарали заедно, съм успял да уловя всички основни детайли на нейното излъчване. Дори да си помогнех с някои магически номера, ефектът пак щеше да остане под въпрос. Въпреки това бях длъжен да опитам. Отворих очи и започнах да рисувам. Използвах техниката, която бях усвоил в Хаос. Тя е по-различна от тази, която се използва в Амбър, но едновременно с това и доста сходна с нея. Владея достатъчно добре и двете техники, но съм по-бърз в тази, която изучих по-напред.

Найда се приближи до мен и се загледа в скицата, без да ме попита какво правя. И слава Богу.

— Кога го видя за последен път? — попита тя.

— Кого?

— Люк.

— Тази вечер — отвърнах аз.

— Къде?

— Той дойде тук.

— А сега тук ли е?

— Не.

— Къде го видя за последен път?

— На една поляна в Ардън. Защо?

— На доста странно място сте се разделили.

Продължих да дооформям веждите на Корал.

— И условията, при които се разделихме, бяха странни.

Още малко работа по очите, няколко поправки по косата…

— Странни ли? В какъв смисъл?

Още малко цвят на страните…

— Няма значение — казах.

— Добре — съгласи се тя. — Вероятно не е чак толкова важно.

Реших да не захапвам кукичката, защото най-неочаквано започнах да долавям нещо. И преди ми се е случвало при нанасянето на последните щрихи върху нечия Карта да се съсредоточа върху образа прекалено настойчиво и несъзнателно да осъществя контакт…

— Корал! — казах аз, докато чертите й се раздвижваха и придобиваха дълбочина.

— Мерлин… — ми отвърна тя. — Аз… имам си неприятности.

Странно, зад нея не се забелязваше абсолютно нищо. Имаше само мрак. Усетих как Найда сложи ръка на рамото ми.

— Добре ли си? — попитах аз.

— Да… Много е тъмно тук — каза тя. — Наистина много.

Естествено. Никой не може да променя Сенките или пък да използва някоя от Картите без помощта на светлината.

— Лабиринтът ли те изпрати там?

— Не.

— Хвани ръката ми — казах аз. — После ще ми кажеш какво се е случило.

Протегнах ръка към нея.

— Те… — започна тя.

Образът проблесна и връзката се разпадна. Усетих как Найда стисна леко рамото ми.

— Какво стана? — попита тя.

— Не знам. Някой блокира връзката ни. Нямам представа каква сила стои зад това.

— Какво ще правиш сега?

— След малко ще опитам пак — казах аз. — Вероятно в момента ще ми е трудно да установя контакт, но може би след известно време съпротивлението ще отслабне. Поне я чухме да казва, че е добре.

Измъкнах колодата, която обикновено нося със себе си, и извадих Картата на Люк. Нямаше да е зле да разбера какво става с него. Найда погледна Картата и се усмихна.

— Нали каза, че си го видял съвсем наскоро.

— Цял куп неща може да са станали оттогава.

— Убедена съм, че наистина е така.

— Да не би да искаш да кажеш, че знаеш какво се е случило с него? — попитах аз.

— Ами, да.

Вдигнах Картата.

— И какво му се е случило? — попитах аз.

— Готова съм да се обзаложа, че няма да успееш да се свържеш с него.

— Ще видим.

Концентрирах се и насочих мислите си към Люк. После още веднъж. След около минута смръщих вежди и се обърнах към Найда.

— Как разбра?

— Люк блокира връзката. Аз също бих го направила… при подобни обстоятелства.

— Какви обстоятелства?

Найда се усмихна дяволито, отиде до близкото кресло и се разположи и него.

— Като че ли отново разполагам с нещо, което те интересува живо — каза тя.

— Отново ли?

Огледах я внимателно. Нещо в мозъка ми прещрака и всичко си дойде на мястото.

— Ти го наричаш по-често Люк, а не Риналдо — отбелязах аз.

— Така е.

— Чудех се кога ли ще се появиш отново.

Тя продължи да се усмихва.

— А аз използвах набързо заклинанието, което бях ти приготвил — казах аз. — Не че се оплаквам. То може би ми спаси живота. Предполагам, че това не те обижда.

— Ще го преживея.

— Ще те попитам отново какво точно искаш. Само посмей да ми кажеш пак, че искаш просто да ми помогнеш и да ме предпазиш, и ще те превърна в закачалка.

Тя се засмя.

— Според мен сега се нуждаеш от цялата помощ, която можеш да получиш.

— Зависи какво разбираш под „помощ“.

— Кажи ми какво си намислил, а аз ще ти кажа дали бих могла някак да ти помогна.

— Добре — съгласих се аз. — Докато си говорим, ще се преоблека. Нещо не се виждам да щурмувам крепост в тези дрехи. Мога ли да ти услужа с нещо по-подходящо? Този анцуг също не ми се връзва.

— Няма нужда. Започни от къщата в Арбор, става ли?

— Добре — казах аз и продължих да я въвеждам в ситуацията, като междувременно успях да се облека по-надеждно. Вече не я възприемах като красива млада дама, а по-скоро като странно същество, приело човешка форма. Докато разказвах, тя седеше на креслото, вперила поглед в стената или отвъд нея. Накрая млъкнах, но това като че ли не й направи особено впечатление. Използвах това, за да взема отново Картата на Корал и да се опитам да се свържа с нея. Нищо не излезе. Опитах и с Люк, но резултатът беше същият.

Тъкмо се канех да прибера Картата на Люк при останалите, да подредя колодата и да я върна в кутията, когато забелязах една друга Карта, припомняща ми за предложение, което почти бях забравил. Извадих я и се съсредоточих върху образа…

— Да, Мерлин — каза Мандор няколко секунди по-късно. Беше седнал на някаква тераса, от която се разкриваше разкошна панорама към непознат за мен град на фона на вечерното небе. На ниската масичка до него се виждаше чаша еспресо.

— Веднага. Побързай — казах аз. — Ела при мен.

Найда бе започнала да издава гърлено ръмжене от самото начало на контакта. Хванах ръката на Мандор, тя скочи на крака и тръгна към мен, вперила поглед в Картата, но замръзна на мястото си при вида на стройния, облечен в черно мъж, който застана пред нея. Двамата за миг се погледнаха безизразно за миг, след това Найда направи една решителна крачка и вдигна ръце към Мандор. Неговата ръка потъна мълниеносно в гънките на тогата му и оттам се разнесе остро металическо щракване.

Найда замръзна отново.

— Интересно — каза Мандор, после вдигна лявата си ръка и я прокара пред лицето й. Очите й не трепнаха. — Това ли е онази Винта — май така й беше името, за която ми спомена преди?

— Да, само че сега се казва Найда.

Мандор измъкна отнякъде малка сфера от тъмен метал, постави я върху разтворената длан на лявата си ръка и я поднесе към лицето на Найда. Сферата се задвижи бавно и започна да описва кръгове по посока на часовниковата стрелка. Найда издаде един-единствен звук — нещо средно между плач и въздишка. После падна на колене, опря ръцете си на земята и сведе глава. От устата й се стече пяна.

Мандор бързо каза няколко думи на един архаичен вариант на Тари. Не успях да разбера нито една от тях. Тя му отговори утвърдително.

— Мисля, че намерих отговора на твоята загадка — каза той. — Спомняш ли си нещо от уроците за Съответствията и Върховната Непреодолимост?

— Само най-общите постановки — отговорих аз. — Навремето не си падах особено по тази част от учебната материя.

— Жалко. Трябва да намериш време за един опреснителен курс при Сухай.

— Да не би да искаш да кажеш…

— Съществото, обладало това доста приемливо човешко тяло, е тай’ига — обясни Мандор.

Зяпнах. Тай’ига са раса от безтелесни демони, които обитават мрака отвъд Покрайнините. Спомням си как ни разказваха, че те са много силни и е трудно да бъдат покорени.

— Ъ-ъ… можеш ли да я накараш да спре да се лигави върху килима ми? — казах аз.

— Разбира се — отвърна Мандор и махна с ръка. Сферата се търкулна на пода пред нея, сякаш беше лека като перце, и започна да описва нови кръгове.

— Стани — каза той, — и спри да изпускаш органичните си течности на пода.

Тя изпълни заповедта и се изправи с отсъстващо изражение.

— Седни на този стол — заповяда Мандор и посочи стола, на който бе седяла допреди малко.

Найда се подчини. Сферата я последва и заописва кръговете си около стола.

— Не мога да освободя това тяло, без да освободя и нея — каза Мандор. — Мога да й причиня невероятни мъки чрез своята сфера на силата. Бих могъл да я накарам да отговори на въпросите ти. Кажи ми какво искаш да знаеш.

— Тя чува ли ни?

— Да, но не може да говори без моето разрешение.

— Няма смисъл да й причиняваме излишна болка. Може би заплахата ще бъде напълно достатъчна. Искам да знам защо ме следва навсякъде.

— Добре — каза Мандор. — Това е въпросът, тай’ига. Отговори!

— Следвам го, за да го предпазя — каза тя с равен глас.

— Това вече съм го чувал. Искам да знам защо.

— Защо? — повтори Мандор моя въпрос.

— Длъжна съм да го сторя — отговори тя.

— Защо си длъжна? — попита Мандор.

— Аз… — Зъбите й се впиха в долната й устна и от нея потече кръв.

— Защо?

Лицето й почервеня и по него избиха капчици пот. Очите й бяха все така празни, но въпреки това се изпълниха със сълзи. Тънка струйка кръв се стече по брадичката й. Мандор протегна юмрука си към нея и го разтвори. В дланта му се появи нова сфера. Той я задържа на около двайсет сантиметра от челото на Найда и след това я пусна. Сферата увисна във въздуха.

— Нека дверите на болката се разтворят — каза Мандор и докосна леко гладката й повърхност.

Малката сфера се задвижи мигновено по елиптична орбита, чийто две най-близки точки съответстваха на слепоочията на Найда. Тя нададе вой.

— Млъкни! — каза Мандор. — Страдай безмълвно!

Сълзите се стекоха по страните й, кръвта по брадичката…

— Спри! — извиках аз.

— Както кажеш. — Мандор се протегна, хвана сферата между палеца и показалеца на лявата си ръка и я притисна леко. Когато я пусна, тя увисна неподвижна на около два сантиметра от лявото ухо на Найда.

— Сега можеш да отговориш на въпроса — каза Мандор. — Това беше един нищожен намек за това, което бих могъл да направя с теб. Мога да те доведа и до самия край.

Устните й се разтвориха, но всичко, което успя да произнесе, бе само един гъргорещ звук.

— Мисля, че не избрахме правилния подход — казах аз. — Не можеш ли да я накараш да говори нормално, вместо да продължаваме по системата „въпрос-отговор“?

— Чу какво каза той — заяви Мандор. — Това е и моята воля.

Тя простена и след това каза:

— Ръцете ми… Моля ви, освободете ръцете ми.

— Освободи ги — казах аз.

— Ръцете ти са свободни — произнесе Мандор.

Найда раздвижи пръстите си.

Отворих едно от чекмеджетата на близкия шкаф и извадих оттам носна кърпичка. Пресегнах се, за да й я подам, но Мандор хвана ръката ми. После взе кърпичката и я подхвърли към нея.

— Не преминавай защитната граница на сферата — предупреди ме той.

— Няма да го нараня — каза тя и избърса страните и брадичката си. — Нали ти казах, че искам да го предпазя.

— Необходима ни е повече информация — каза Мандор и отново се пресегна към сферата.

— Чакай — казах аз. После се обърнах към нея: — Можеш ли поне да обясниш защо не можеш да ми кажеш?

— Не — отвърна ми тя. — Резултатът би бил същият.

Неочаквано ми хрумна да погледна на проблема от гледната точка на информатиката.

— Значи трябва да ме предпазиш на всяка цена, така ли? — попитах аз. — Това е твоята първостепенна задача?

— Да.

— Но не можеш да ми кажеш кой те е натоварил с тази задача и защо?

— Да.

— Нека предположим, че стане невъзможно да ме предпазиш, без да ми отговориш кой те е пратил и защо.

Найда смръщи вежди.

— Аз… — каза тя. — Аз не… Единственият начин?

После затвори очи и вдигна ръце към лицето си.

— Аз… Тогава би ми се наложило да ти отговоря.

— Е, това вече е нещо — казах аз. — Значи би пренебрегнала второстепенното условие, за да изпълниш първостепенната си задача?

— Да, но ситуацията, която ти описа, е нереална.

— Напротив — каза Мандор. — Няма да можеш да изпълниш първостепенната си задача, ако престанеш да съществуваш. Следователно не трябва да го допуснеш. Но аз ще те унищожа, ако не отговориш на двата ни въпроса.

Найда се усмихна.

— Едва ли — каза тя.

— Защо не?

— Попитай Мерлин как би се променила дипломатическата атмосфера, ако дъщерята на премиер-министъра на Бегма бъде намерена мъртва в неговата стая. Особено след като вече е отговорен за изчезването на другата дъщеря.

Мандор се намръщи и погледна към мен.

— Не разбирам за какво става въпрос — каза той.

— Няма значение — отговорих аз. — Тя лъже. Ако нещо се случи с нея, истинската Найда ще оцелее. Точно така стана с Джордж Хансен, Мег Девлин и Винта Бейл.

— Да, обикновено става така — съгласи се тя. — Има обаче една малка подробност. Всички те бяха живи, когато се вселих в телата им. Найда умря след кратко боледуване. Тя ми даде точно това, от което се нуждаех, затова аз възстанових тялото й. Найда вече я няма. Ако аз си отида, тук ще остане просто един труп или лишено от съзнание тяло.

— Блъфираш — казах аз, но си спомних какво ми бе казала Вайъли.

— Напротив.

— Няма значение — казах аз. — Мандор, ти каза, че можеш да й попречиш да напусне това тяло и да ме последва.

— Да — отвърна ми Мандор.

— Добре, Найда. Аз смятам да отида до едно място, където ще се намирам в огромна опасност. Въпреки това няма да ти позволя да ме последваш и да изпълниш задачата си.

— Недей — каза тя.

— Ти просто не ми оставяш никакъв избор. Не мога да ти позволя да дойдеш, без да знам с кого си имам работа.

Найда въздъхна и след това каза:

— Значи все пак намери начин да ме накараш да наруша второстепенното условие, за да не се проваля в първостепенната си задача. Много изобретателно от твоя страна.

— Сега ще ми кажеш ли това, което искам да зная?

Тя поклати глава.

— Невъзможно ми е от чисто физическа гледна точка. Не е въпрос на желание. Но… Мисля, че бихме могли да намерим заобиколен път.

— Какво предлагаш?

— Мога да доверя отговорите на трета страна, която също е заинтересована от твоята безопасност.

— Искаш да кажеш…

— Ако излезеш за известно време от стаята, аз ще кажа на твоя брат нещата, които не бих могла да кажа пред теб.

Обърнах се към Мандор и погледите ни се срещнаха.

— Ще изляза за малко в коридора — казах миг след това.

И го направих. Докато разглеждах един от гоблените на стената, из главата ми кръжаха цял рояк тревожни мисли. Като например тази, че аз никога не й бях споменавал, че Мандор ми е брат.

Доста по-късно на вратата се показа Мандор. Аз тръгнах към него, но той вдигна ръка. Спрях и го изчаках да се приближи. Докато вървеше към мен, той се огледа на няколко пъти.

— Това е дворецът в Амбър, нали? — поинтересува се той.

— Да. Може би не най-представителното крило, но на мен определено ми пасва.

— Ще ми се да го разгледам в по-спокойни времена.

Кимнах.

— Ще разчитам на това. Е, кажи какво стана вътре?

Мандор мерна гоблена, който бях съзерцавал допреди малко, и се загледа в него.

— Странна работа — каза той. — Не мога да ти кажа.

— Как така?

— Все още ми имаш доверие, нали?

— Естествено.

— Тогава ми се довери и за това. Имам си много добра причина да не ти кажа какво научих.

— Хайде, Мандор! Какво става, дявол да го вземе?

— Тай’ига-та не представлява опасност за теб. Наистина е загрижена за безопасността ти.

— Това ли е всичко? Искам да знам защо.

— Забрави — отсече Мандор, — поне засега. Така ще е по-добре за теб.

Тръснах глава. Пръстите ми се свиха в юмрук и се заоглеждах из стаята за нещо, върху което да го стоваря.

— Знам как се чувстваш и въпреки това те моля да се откажеш — каза той.

— Искаш да кажеш, че истината би могла да ми навреди по някакъв начин, така ли?

— Не съм казвал нещо подобно.

— Или пък просто се боиш да ми кажеш?

— Откажи се, това е!

Отвърнах поглед от него и овладях нервите си.

— Сигурно наистина си имаш солидна причина за това — реших накрая.

— Да, имам.

— Няма да се откажа. Но сега определено не разполагам с нужното време, за да преодолея подобна пречка. Добре, ти си имаш твоите причини, аз пък си имам спешна работа на друго място.

— Тя спомена за Джърт и Маскирания, които те чакали във Владението — мястото, където Бранд е придобил силата си.

— Да, там смятам да отида.

— Тя се надява да дойде с теб.

— Друг път.

— Аз също бих те посъветвал да не я вземаш със себе си.

— А ще я задържиш ли тук, докато приключа с това?

— Не — каза Мандор. — Смятам да дойда с теб. Преди да тръгнем, ще я накарам да изпадне в много дълбок транс.

— Но ти не знаеш как се развиха събитията след нашата вечеря. Случиха се доста неща, за които нямах време да те предупредя.

— Няма значение. Знам, че става въпрос за вманиачен магьосник, за Джърт и за някакво опасно място. Това ми е напълно достатъчно. Ще дойда с теб и ще ти помогна.

— Никак даже не е достатъчно — възпротивих се аз. — Може това да не се окаже по силите и на двама ни.

— Дори така да е, тай’ига-та може да се превърне в пречка.

— Нямах предвид нея. Става въпрос за ей оная замръзнала дама до вратата.

— Смятах да те попитам за нея. Сигурно е твой враг, който си решил да накажеш.

— Да, тя беше мой враг. Освен това си пада гаднярка и двуличница. Да не говорим, че ухапването й е отровно. Но също така е и прогонена от престола си кралица. Не аз я подредих така. Това е дело на магьосника, който сега ми е вдигнал мерника. Тя е майка на един мой приятел, затова я спасих и я донесох тук като гаранция. Досега нямах дори най-малкия повод да поискам да я освободя.

— Аха, смяташ да я спечелиш като съюзник срещу вашия общ враг.

— Точно така. Тя познава отлично мястото, където смятам да отида. Проблемът е, че никак не ме харесва. Боя се, че противоотровата, която синът й ми предложи, може да се окаже твърде слаба, за да неутрализира омразата й.

— Мислиш ли, че владее Умението добре?

— Убеден съм в това. Освен това е най-злопаметното същество, за което се сещам.

— Когато е необходима допълнителна мотивация, заплахите и съблазните винаги вършат добра работа. Материализирал съм някои от своите представи за ада — по чисто естетически причини. Бих могъл да я пратя на една бърза обиколка из тях. От друга страна, бих могъл да осигуря и едно ковчеже със скъпоценни камъни.

— Не знам — казах аз. — Нейната мотивация не е чак толкова прозрачна. Нека опитам да се оправя сам, доколкото това е във възможностите ми.

— Разбира се. Това бяха само предложения.

— Смятам първо да я освободя от заклинанието, да й направя предложението си и да се опитам да преценя реакцията й.

— Няма ли някой друг от твоите роднини тук, когото да искаш да вземеш със себе си?

— Не искам да им разкривам намеренията си. Не е изключено просто да ми забранят да отида до Владението преди Рандъм да се е върнал. Не мога да го изчакам.

— Мога да събера малко воини от Хаос.

— Тук? В Амбър? Ако Рандъм надуши нещо подобно, дворецът ще ми се види тесен. Току-виж ме обвинили в измяна.

Мандор се усмихна.

— Това място ми напомня за дома — отбеляза той и тръгна към моите покои.

Щом влязохме вътре, видях, че Найда седи все още на същото кресло, обгърнала коленете си и вперила поглед в малката метална сфера, която бе увиснала във въздуха на трийсетина сантиметра от челото й. По-голямата сфера продължаваше да описва бавни кръгове по пода.

Мандор забеляза, че я гледам и обясни:

— В момента е в състояние на съвсем лек транс. Може да ни чува. Можеш да я събудиш веднага щом пожелаеш.

Кимнах и се обърнах към Джасра. Беше неин ред.

Свалих всички дрехи, с които я бях окичил, и ги оставих на един стол в другия край на стаята. После изтрих с мокра кърпа клоунския грим от лицето й.

— Дали не пропуснах нещо? — казах по-скоро на себе си.

— Чаша вода и огледало — каза Мандор.

— Това пък за какво?

— Сигурно ще е жадна. Освен това се обзалагам, че няма да пропусне да се огледа.

— Звучи ми логично — казах аз и придърпах една малка масичка. Върху нея сложих кана с вода, чаша и едно малко огледало.

— Съветвам те също да я прихванеш, в случай, че падне, след като я освободиш от заклинанието.

— Прав си.

Обгърнах раменете й с лявата си ръка, но си спомних за отровните й целувки и се отдръпнах на ръка разстояние.

— Ако ме ухапе, ефектът ще е почти мигновен — отбелязах аз. — Бъди готов да се защитиш, ако се случи нещо подобно.

Мандор измъкна нова сфера и я подхвърли във въздуха. Тя описа дъга, на чийто връх се забави неестествено дълго, и след това се върна в ръката му.

— Добре — казах и после изговорих нужните думи.

Не последва нищо чак толкова драматично. Тя просто рухна в ръцете ми и аз я прихванах.

— В безопасност си — заявих аз и добавих: — Риналдо знае, че си тук. Ето, седни на това кресло. Искаш ли малко вода?

— Да — отговори тя.

Очите й шареха наоколо, докато пресушаваше чашата. Замислих се дали пък не използва момента, за да си приготви някое удачно за случая заклинание. Погледът й се спря на няколко пъти върху Мандор, сякаш се опитваше да го прецени. Загледа се и в Найда — продължително и настойчиво.

Накрая остави празната чаша на масата и се усмихна.

— Предполагам, че съм твоя пленница, Мерлин — каза тя и се задави леко. Наля си още вода и отпи отново.

— По-скоро гостенка — уточних аз.

— Нима? И как се озовах тук? Може би паметта ми изневерява, но не си спомням да съм приемала твоята покана.

— Донесох те тук от Владението на Четирите Свята. „Донесох“ е точната дума.

— И кое ще да е това „тук“?

— Моите покои в двореца на Амбър.

— Значи все пак съм пленница — заяви Джасра.

— Гостенка — поправих я аз за втори път.

— В такъв случай би трябвало да ме представиш, или греша?

— Извини ме. Мандор, това е Нейно Величество Кралицата на Кашфа. Ваше Величество, за мен е огромна чест да ви представя своя брат Лорд Мандор.

Джасра леко склони глава. Мандор се приближи и коленичи, а тя поднесе ръка към устните му. Братлето си го бива повече от мен в дворцовия етикет. Аз лично бих подушил първо опакото на ръката й, за да разбера дали случайно не ухае на горчиви бадеми. Бас държа, че жестът на Мандор й хареса. Тя продължи да го оглежда с още по-голям интерес.

— Не знаех, че кралското семейство на Амбър има член на име Мандор — отбеляза Джасра.

— Мандор е наследник на Графството Сауал в Царството на Хаоса — отвърнах аз.

Очите и се разшириха.

— И ти твърдиш, че той е твой брат?

— Определено.

— Успя да ме изненадаш — заяви Джасра. — Бях забравила за двойното ти потекло.

Аз се усмихнах и отстъпих встрани.

— А това…

— Познавам Найда. Защо момичето е толкова… отнесено?

— Твърде сложно е за обяснение — казах аз. — Освен това ни предстои да обсъдим далеч по-интересни за теб подробности.

Джасра ме погледна и лявата й вежда подскочи иронично.

— Истината — тази толкова крехка и сложна материя — каза тя. — Появи ли се неочаквано на повърхността, все на някой ще му се завие свят. Какво искаш от мен?

Продължих да се усмихвам.

— Да приемеш нещата такива, каквито са — казах.

— Оценявам факта, че се намирам в двореца на Амбър, а не в някоя мрачна килия, и че съм в компанията на двама джентълмени, които засега се държат съвсем прилично. Не бих могла да пренебрегна и една друга подробност — вече не съм в онова унизително положение, за което ми говорят последните ми спомени. На теб ли дължа всичко това?

— Да.

— Нещо ме кара да се съмнявам, че жестът ти се дължи изцяло на твоя алтруизъм.

— Направих го заради Риналдо. Той се опита да те измъкне, но си го отнесе. Аз пък се сетих за друг начин, изпробвах го и той проработи.

Лицевите й мускули се напрегнаха щом споменах името на сина й. Реших, че би предпочела да го наричам така, а не „Люк“.

— Той добре ли е? — попита Джасра.

— Да — казах аз с надеждата, че казвам самата истина.

— Защо тогава не е тук?

— Някъде с Далт е. Не съм сигурен къде точно. Но…

В този миг Найда издаде кратък стон и ние се обърнахме към нея, но тя не помръдна. Мандор ме погледна въпросително, а аз леко поклатих глава. Не исках да я изваждаме от транса й точно сега.

— Тоя варварин му обърка живота — отбеляза Джасра, закашля се отново и пийна малко вода. — Толкова исках Риналдо да получи добро възпитание, вместо да язди и да прави глупости през по-голямата част от времето си. Много ме разочарова с лекомислието си.

Тя погледна отново към Мандор, усмихна му се и попита:

— Нямаш ли нещо по-силно от вода?

— Имам — отвърнах й аз, отворих една бутилка с вино и й налях от него в друга чаша. Погледнах към Мандор, но той поклати глава.

— Но трябва да признаеш, че Риналдо се справяше страхотно на лекоатлетическата писта — добавих аз, за да защитя Люк. — Никога няма да забравя онзи финален спринт на студентските игри.

Джасра се усмихна и пое чашата.

— О, да — каза тя. — Тогава той подобри световния рекорд. Все още го виждам как пресича финалната линия.

— Ти си била там?

— Не пропусках нито едно от големите му състезания. Дори съм те гледала да бягаш. Не беше зле.

Тя отпи от виното си.

— Искаш ли да поръчам да ти донесат нещо за вечеря? — попитах аз.

— Не, не се чувствам гладна. Преди малко спомена за някакви интересни подробности…

— Точно така. Доколкото знам във Владението, между теб и Маскирания се е състоял малък магьоснически диспут…

— Маскираният?

— Магьосникът със синята маска, който сега се разпорежда там.

— А, да. Имаше нещо такова.

— Правилно съм схванал хода на събитията, нали?

— Но нещата далеч не са толкова очевидни. Той успя да ме изненада, преди да успея да се защитя. Но това определено няма да се повтори.

— Сигурно. Но…

— Тайно ли успя да ме измъкнеш? — прекъсна ме тя. — Или ти се наложи да си премериш силите с Маскирания?

— Посдърпахме се — казах аз.

— В какво състояние го остави?

— Погребан под купчина оборски тор.

Джасра се изсмя.

— Чудесно! Харесвам мъжете с чувство за хумор.

— Трябва да се върна — добавих аз.

— О? И защо?

— Защото Маскираният се е съюзил с един мой враг на име Джърт. И двамата явно искат смъртта ми.

Тя сви леко рамене.

— Щом Маскираният не може да се мери с теб, не виждам къде е проблемът, дори той да е успял да си намери съюзник.

Мандор се прокашля.

— Простете, че се намесвам — каза той, — но Джърт е адепт на Логрус и магьосник от Хаос.

— Това вероятно променя съотношението на силите — съгласи се Джасра.

— Играта истински ще загрубее, ако двамата успеят да изпълнят своя последен замисъл — уточних аз. — Подозирам, че Маскираният възнамерява да подложи Джърт на същия ритуал, през който е минал твоят покоен съпруг — нещо, свързано с Извора на Силата.

— Не! — извика тя, скочи на крака и разля виното си, за да опропасти окончателно вече олигавения от Найда килим. — Това не бива да се повтаря!

Очите й блеснаха и замятаха мълнии, но веднага след това тя за пръв път ми се стори уязвима.

— Нали така го загубих завинаги… — каза тя.

И в следващия миг лицето й се отърси и от най-малкия намек за слабост.

— Не успях да допия виното си — подхвърли Джасра и седна отново на креслото.

— Ще ти налея друга чаша.

— Това на масичката да не би да е огледало?

Глава 11

Отидох до прозореца, за да погледам падащия сняг, докато Джасра се оправяше пред огледалото, и след това опитах да се свържа с Люк и Корал. Отново безуспешно. След известно време тя остави на масичката гребена и четката, с които и бях услужил, а аз реших, че е успяла да въведе ред не само в косата, но и в мислите си, и е готова за по-сериозен разговор.

Известно време тримата се оглеждахме безмълвно с безизразни лица и накрая Джасра попита:

— Знае ли още някой в Амбър, че си ме освободил от заклинанието?

— Не — отвърнах аз.

— Добре. Това означава, че може и да успея да си тръгна оттук жива. Мисля, че се каниш да поискаш помощта ми срещу Маскирания и онзи Джърт.

— Правилно.

— А как по-точно си представяш тази моя помощ и какво си готов да ми предложиш срещу нея?

— Смятам да проникна във Владението и да неутрализирам Маскирания и Джърт.

— Да ги неутрализираш, значи? Това не е ли един от онези благочестиви ефемизми за „убивам“?

— Може би — отговорих аз.

— Амбъритите обикновено не смеят да кажат това, което им е на сърцето — заяви Джасра. — А ти сигурно си бил подложен твърде дълго на вредното влияние на американската журналистика. Значи знаеш, че познавам добре Владението и искаш да ти помогна да убиеш онези двамата. Права ли съм?

Кимнах.

— Риналдо ми каза, че ако закъснеем и Джърт вече е преминал през ритуала, ти би могла да обърнеш по някакъв начин силата на Извора срещу него.

— Значи е успял да прочете от онези бележки повече, отколкото предполагах — каза Джасра. — Ще бъда откровена с теб, тъй като от това зависи животът и на двама ни. Да, има такъв начин, но той не би могъл да ни свърши никаква работа. За да бъде спряна подобна сила, се необходими дълги приготовления. Не е като да завъртиш кранчето на чешмата.

Мандор се прокашля.

— Бих предпочел Джърт да не умира, стига това да се окаже възможно — заяви той. — Бих могъл да го върна като пленник в Хаос и да го превъзпитам. Сигурно има някакъв начин да бъде спрян, без да го… неутрализираме, както се изразихте вие.

— А ако се окаже, че няма такъв начин? — попитах аз.

— Тогава ще ви помогнала го убиете. Нямам никакви илюзии относно характера му и въпреки това съм длъжен да опитам всичко. Боя се, че новината за смъртта му би тласнала нашия баща в отвъдното.

Погледнах встрани. Мандор беше прав. Смъртта на Сауал щеше да го направи наследник на солидно състояние, но бях убеден, че не би приел наследството на стария лорд на такава цена.

— Разбирам. Не бях помислил за това.

— Нека опитам да го спра. Проваля ли се, ще ви помогна да сторите нужното.

— Съгласен съм — казах аз и погледнах към Джасра, за да разбера какво мисли тя.

Тя ни оглеждаше с любопитно изражение.

— Нашият баща?

— Да — отвърнах аз. — Нямах намерение да го споменавам, но, сега вече е безсмислено да го крия — Джърт е нашият по-малък брат.

Очите и светнаха заговорнически.

— Става въпрос за семейна борба за надмощие, нали? — попита тя.

— Може и така да се каже — съгласих се аз.

— Не съвсем — обади се Мандор.

— А вашето семейство е измежду влиятелните в Хаос?

Мандор сви рамене. Аз също. Имах чувството, че Джасра надушва солидни облаги и затова реших да попаря овреме надеждите й.

— Според мен се бяхме заели да обсъдим нашето начинание — заявих аз. — Смятам да пренеса всички ни там и да приема предизвикателството на Маскирания. Ако Джърт ни се изпречи на пътя, ще опитаме да го спрем и да го предадем на Мандор. В случай, че това се окаже невъзможно, ще действаме както намерим за добре. Съгласна ли си да дойдеш с нас?

— Още не сме обсъдили възнаграждението — каза Джасра.

— Добре. Говорихме с Риналдо по този въпрос. Той каза, че се отказва от отмъщението си, тъй като е уредил сметките си с Амбър със смъртта на Кейн. Освен това ми предложи да ти върна Владението на Четирите Свята в замяна на помощта ти. Кълна се, че не изопачавам думите му. Какво ще кажеш?

Джасра взе чашата си и отпи бавно една голяма глътка.

Беше ясно като бял ден, че се опитва да спечели време, за да измисли как да изцеди от мен още нещо.

— Скоро ли говорихте с Риналдо? — попита тя.

— Да.

— Тогава не мога да разбера защо е хукнал нанякъде с Далт, след като е толкова съгласен с твоя план.

Въздъхнах.

— Добре, ще ти разкажа и за това. Но ако смяташ дойдеш с нас, знай, че не ти остава още много време за чудене.

— Слушам те — каза Джасра.

И аз разказах за нощната си разходка до Ардън и за двубоя на открито, като умишлено пропуснах факта, че Вайъли постави Люк под закрилата си. С напредването на разказа Найда ставаше все по-неспокойна и дори издаде няколко тихи стона.

Щом свърших, Джасра сложи ръка на рамото на Мандор и се изправи. Допря се уж съвсем случайно в ръката на моя брат и се приближи до Найда.

— А сега ми кажи какво прави дъщерята на един висш държавен чиновник от Бегма в твоята стая, при това в подобно състояние.

— Тялото й е обладано от демон, който много обича да се меси в делата ми — обясних аз.

— Сериозно? Винаги съм се чудила какво ли правят демоните през свободното си време. Между другото, струва ми се, че този демон тук се опитва от доста време да ни каже нещо важно. Ако бъдете така добри да й позволите да говори, аз обещавам да обмисля твоето предложение веднага след като я изслушам.

— Нямаме време за губене — казах аз.

— В такъв случай отговорът ми е „не“ — заяви Джасра. — Заключете ме някъде и вървете във Владението без мен.

Погледнах към Мандор.

— И все пак бих могла да размисля — каза тя, — стига да изпълните тази моя малка прищявка.

— Не виждам с какво би могло да ни навреди това — каза Мандор.

— Позволи й тогава да говори — капитулирах аз.

— Можеш да говориш, тай’ига.

И все пак първите й думи не бяха отправени към Джасра, а към мен.

— Мерлин, трябва да ми позволиш да дойда с теб.

Отидох до нея, за да мога да виждам лицето й.

— Няма да стане — казах след това.

— Защо не?

— Защото страстното ти желание да ме предпазиш може да се превърне в пречка за мен, ако ми се наложи да рискувам.

— Но то е заложено в природата ми.

— Твоята природа може да ми създаде сериозни проблеми — казах аз. — Не ме разбирай погрешно. Бих си поговорил с удоволствие с теб, след като всичко приключи. Но дотогава ще ти се наложи да постоиш тук.

Джасра се прокашля.

— Това ли е всичко, което искаше да кажеш, или има още нещо, лично за мен? — попита тя.

Последва дълга пауза. Накрая Найда каза:

— Смяташ ли да отидеш с тях или не?

Джасра й отговори, сякаш претегляше всяка своя дума.

— Това е тайна, лична мисия — каза тя. — Въобще не съм убедена, че тя се подкрепя от по-възрастните родственици на Мерлин в Амбър. Съгласна съм, че бих могла и да спечеля от участието си в нея, но нека не забравяме, че рискът е наистина голям. Аз, разбира се, искам да получа свободата си и да си възвърна Владението. Предложението на Мерлин е почти равностойно. Но той иска да се откажа също и от отмъщението си. Какви са гаранциите за мен, че след като всичко приключи, някой по-влиятелен член на кралското семейство няма въпреки това да ме обяви за враг на Амбър? Мерлин не може да ми обещае безопасност от името на всички, нали?

Въпросът естествено беше отправен по-скоро към мен и тъй като не разполагах със задоволителен отговор, изпитах истинско облекчение, когато тай’ига-та каза:

— Мисля, че бих могла да те убедя, че е изцяло в твой интерес да ги придружиш и да направиш всичко, на което си способна, за да им помогнеш.

— Не мисля, че молбите биха помогнали — подхвърли Джасра.

— Ще трябва да обсъдим това насаме.

— Съгласна съм — каза Джасра, вероятно изкушена от любовта си към интригите.

— Мандор, накарай я да каже всичко още сега — заявих аз.

— Чакай! — възпротиви се Джасра. — Или ще поговоря с нея насаме, или забрави за помощта ми.

Бях започнал да се чудя с какво ли толкова би могла да ни помогне, след като сама си призна, че не може да се възползва от силата на Извора. Вярно, сигурно познаваше Владението доста добре, но аз така и не бях виждал магическите й способности в действие.

От друга страна, исках да приключа с Маскирания веднъж завинаги, а силите на още един посветен в Умението можеха да наклонят везните на победата в наша полза.

— Найда — казах аз, — да не би да си намислила нещо, което би могло да навреди на Амбър?

— Не — отвърна тя.

— Мандор, в какво се кълнат тай’ига?

— В нищо.

— Добре тогава — съгласих се аз. — Колко време ще ви е необходимо?

— Дайте ни десет минути — каза Найда.

— Хайде да се поразходим — обърнах се аз към Мандор.

— Дадено — каза той и подхвърли към Найда трета сфера, която също закръжи около нея малко над нивото на талията й.

Двайсетина секунди по-късно вече вървяхме бавно по коридора.

— Мислиш ли, че Джасра би могла да я освободи? — попитах аз.

— Едва ли. Не е чак толкова лесно да се разруши защитата на моите сфери. Има магьосници, които биха могли да го постигнат, но не и за десет минути.

— Тази проклета тай’ига е пълна с изненади. Вече почвам да се чудя тя ли зависи от нашето благоволение, или ние от нейното.

— Просто иска да убеди Джасра да се присъедини към нас — каза Мандор. — Иска червенокосата дама да ни придружи, за да бъдеш в по-голяма безопасност, тъй като няма да може да дойде с нас.

— Тогава защо трябваше да обсъдят въпроса насаме?

— Нямам никаква представа — призна си той.

— Виж, не ми остава много време, а трябва да свърша още една дреболия. Би ли останал тук, докато се върна, за да държиш двете дами под око?

Мандор се усмихна.

— А ако срещна някой от твоите роднини, да му се представя като благородник от Хаос, така ли?

— Нали си магьосник, измисли нещо.

— Дадено — каза той, после плесна с ръце и изчезна.

— Няма да се бавя — успокоих го аз.

— Бъди така добър — долетя отнякъде шеговитият му глас.

Отдалечих се забързано по коридора. Бях намислил да направя едно своеобразно поклонение, тъй като ми се стори удачно за момент като този.

Когато стигнах до вратата, постоях за миг пред нея със затворени очи, опитвайки се да възстановя спомена за онова, което ме очакваше отвъд нея. Бях идвал тук и преди. Това бяха покоите на моя баща. Бях се разхождал из тях с надеждата да разбера от подредените вътре мебели, от картините по стените и различните предмети що за човек е бил той. Винаги успявах да открия някой нов детайл, който да ми даде поредното парченце от мозайката или пък да ме наведе на незадаван досега въпрос — бележка върху забравен лист или в полето на някоя книга, сребърна четка за коса с нечий непознати за мен инициали, снимка на сексапилна брюнетка с надпис „На Карл, с любов, Керълайн“ или пък друга, на която баща ми се здрависва с генерал Макартър…

Отключих вратата и я побутнах, но останах отвън още няколко секунди. В процепа на вратата се появи отблясъкът на слаба светлина. Заслушах се внимателно, но не долових абсолютно нищо. Накрая пристъпих бавно напред. До стенното огледало в далечния край на стаята горяха няколко свещи. Вътре нямаше никой.

— Ехо? — извиках тихо аз. — Аз съм, Мерлин.

Отговор не последва.

Затворих вратата зад гърба си.

До свещника пред огледалото бе поставена малка, тънка вазичка. В нея имаше една-единствена роза, която сякаш бе изкована от сребро. Приближих се. Розата си беше съвсем истинска. При това наистина беше от сребро. На коя ли Сянка растат подобни цветя, запитах се.

Взех една от свещите и тръгнах към съседната стая, прикривайки с длан пламъка й. Но още щом открехнах вратата, разбрах, че не е било нужно да вземам свещника със себе си — и тази стая беше осветена.

— Ехо?

Отново никакъв отговор. Нито звук.

Оставих свещника на близката маса и отидох до леглото. На неговата табла бяха метнати сребриста риза и черни панталони — цветовете на баща ми. Дрехите определено не бяха тук последния път.

Седнах на леглото и се загледах в един от мрачните ъгли на спалнята. Какво беше това, по дяволите? Някакъв странен местен ритуал? Духове? Или…

— Коруин?

Не очаквах някой да ми отговори и не се разочаровах от последвалата тишина. Но когато понечих да стана, погледът ми се спря на един продълговат сребрист, предмет, окачен на другата табла на леглото. Вгледах се внимателно и забелязах, че това е меч, чиято ножница бе окачена на груб кожен колан. И него виждах за пръв път в тази стая. Изтеглих леко острието му.

Пред очите ми затанцуваха линиите на Лабиринта, гравирани върху сребристия метал. Това беше Грейсуондир — мечът на баща ми. Как се бе озовал тук, нямах никаква представа.

Изведнъж осъзнах с болка, че не мога да остана, за да разбера какво ще се случи. Налагаше се да се върна при собствените си проблеми. Да, днес времето наистина беше против мен.

Прибрах Грейсуондир обратно в ножницата му.

— Татко — казах след това, — ако можеш да ме чуеш, знай, че искам да бъдем отново заедно. Сега трябва да вървя. С каквото и да си се захванал, желая ти късмет.

После излязох от спалнята, докоснах розата в съседната стая и накрая заключих входната врата след себе си. Когато тръгнах отново към покоите си, усетих, че треперя.

Не срещнах никого по обратния път и щом стигнах до вратата, се запитах дали да вляза, да почукам, или да изчакам отвън. После усетих как някой докосна рамото ми. Обърнах се, но зад мен нямаше никой. Когато погледнах отново към вратата, Мандор вече стоеше там. Погледна ме с лека тревога.

— Има ли нещо? — попита той. — Когато се разделихме, изглеждаше далеч по-спокоен.

— Не ми се говори за това — отвърнах му аз. — Някакви новини от женското лоби?

— Докато те нямаше, отвътре долетя писъкът на Джасра. Хукнах към вратата, но когато отворих, тя вече се смееше и само ми каза да изляза, тъй като още не са свършили.

— Или тай’ига са добри разказвачи на вицове, или новините наистина си ги е бивало. Поне за Джасра.

— Сигурно.

Малко след това на вратата се показа самата тя.

— Разговорът ни приключи — каза тя.

Щом влязохме вътре, аз я огледах внимателно. Градусът на настроението й се беше вдигнал значително. Около очите й се бяха появили леки насмешливи бръчици, а крайчетата на устните й едва се сдържаха да не подскочат нагоре.

— Надявам се, че съвещанието е било плодотворно — казах аз.

— Да. Няма да крия, че е така — съгласи се Джасра.

Хвърлих един бегъл поглед на Найда, но не забелязах нещо да се е променило в позицията или изражението й.

— Очаквам да чуя решението ти — уточних аз. — Вече наистина няма закъде да протакаме.

— Какво ще стане, ако не се съглася? — попита Джасра.

— Ще се погрижа да бъдеш настанена в собствени покои под наблюдение.

— Като гостенка?

— Да речем като изключително добре охранявана гостенка.

— Разбирам. Добре, няма нужда да предупреждаваш своите родственици. Реших да дойда с вас и да ви помогна при условията, които уговорихме преди това.

Поклоних й се леко.

— Мерлин! — обади се Найда.

— Не! — отговорих й аз и погледнах към Мандор.

Той се приближи и застана пред нея.

— Сега ще е най-добре да заспиш — й прошепна той след това. Очите на Найда се затвориха, а раменете й клюмнаха. — Къде ще е най-удобно да я оставим да си почива?

— Ето там — казах аз и посочих към вратата на съседната стая.

Мандор хвана ръката на Найда и я поведе натам. След известно време го чух да говори тихо от спалнята. После всичко утихна. Десетина секунди по-късно той се появи на вратата. Приближих се до него и погледнах вътре. Тя лежеше на леглото ми. Мандор бе прибрал металните си сфери.

— Убеден ли си, че няма да се събуди?

— Да. Ще спи наистина дълго.

Погледнах към Джасра, която отново бе вперила поглед в огледалото.

— Готова ли си? — попитах.

Тя ме погледна през присвитите си очи.

— Как възнамеряваш да ни пренесеш дотам?

— А може би ти знаеш някой особено хитър начин за промъкваме в Цитаделата?

— За съжаление, не.

— Тогава ще повикам Дяволския Чекрък, за да ни закара.

— Сигурен ли си, че ще е безопасно? Срещала съм се вече с тази твоя… играчка. Не съм убедена, че може да й се има доверие.

— Няма проблеми — казах аз. — Смяташ ли да си приготвиш някакви заклинания, преди да тръгнем?

— Не… Запасите ми са в добро състояние.

— Мандор?

Чух познатото изщракване някъде от дебрите на тогата му.

— Готов съм — каза той.

Извадих Картата на Дяволския Чекрък и се загледах в нея. Съсредоточих се и накрая насочих мислите си към него. Не последва нищо. Опитах отново. Концентрирах се по-усърдно, напрегнах съзнанието си, за да доловя и най-слабия сигнал…

— Вратата — каза Джасра.

Погледнах към вратата, която водеше към коридора, но не забелязах нищо необичайно в нея. Обърнах се отново към Джасра и осъзнах, че тя гледа в друга посока. Върху вратата на спалнята се бе появило слабо сияние. Тя светеше с жълтеникав блясък, който видимо се засилваше. Най-ярко бе петното в центъра й, което най-неочаквано започна да се движи нагоре и надолу.

Дочу се музика, а малко след това и гласа на Чък: „Следете с поглед светлото петно.“

— Спри веднага! — казах аз. — Не му е сега времето!

Музиката утихна, а светлият кръг престана да танцува.

— Извинявай — промърмори Чък. — Исках само да ви развеселя и да ви помогна да изпуснете парата.

— Избрал си неподходящ момент — отвърнах аз. — Искам да ни прехвърлиш във Владението на Четирите Свята.

— А войниците? Люк никакъв го няма.

— Само нас тримата.

— Ами тази, която спи в съседната стая? Срещал съм я и преди. Сетивата ми долавят нещо много странно у нея.

— Предполагам. Тя не е човешко същество. Остави я да поспи.

— Добре тогава. Минете през вратата.

— Хайде — казах аз. Пътьом взех колана си с меча и един кинжал за всеки случай. Наметалото си метнах през рамо.

После се насочих към вратата, а Мандор и Джасра ме последваха. Преминах отвъд, но не се озовах в познатата стая. Вместо това последва временно замайване, а когато сетивата ми се възстановиха от шока, усетих първо студения вятър, който лъхна лицето ми. Миг след това възвърнах и зрението си. Бях застанал на каменист склон под мрачно, оловносиво небе.

Секунди по-късно чух зад себе си възклицанието на Мандор, а после и това на Джасра. Вдясно се простираше огромното ледено поле, а далече вляво се виждаха сиво-сините вълни на бурното море, увенчани с гребени от млечнобяла пяна. Право пред нас димеше и потръпваше черната, напукана почва на вулканичната зона.

— Чък! — извиках аз. — Къде си?

— Тук — чух да казва някой тихо, наведох се и забелязах малко светло кръгче до върха на левия си ботуш.

В далечината се виждаше безлюдният силует на Владението. Този път не забелязах никакво раздвижване под стените му. Осъзнах, че се намираме някъде из скалистите хълмове, вероятно недалеч от мястото, където си бяхме поприказвали сладко с „отшелника“ Дейв.

— От теб се искаше да ни прехвърлиш направо в Цитаделата, отвъд стените на Владението — уточних аз. — Защо сме тук, а не там?

— Нали ти казах, че не харесвам онова място — ми отговори Чък. — Исках да ви дам възможността да се огледате добре, преди да решите къде точно да ви пренеса. Не ми се ще да се излагам за по-дълго на действието на онези зловредни сили.

Продължих да изучавам внимателно Владението. Чак сега забелязах, че около външната стена са се появили две от познатите ми вихрушки с формата на фуния. Те обхождаха бавно стената и ако около нея нямаше ров, сигурно биха се справили съвсем задоволително с подобен пропуск. Двете се движеха на около 180 градуса една от друга спрямо центъра на крепостта. По едно време в едното торнадо нещо проблесна и миг по-късно в сърцевината му се разрази буря със светкавици. Не след дълго тя стихна и същата илюминация се повтори в другия вихър. Ролите им се размениха още няколко пъти, докато аз продължавах да ги следя с поглед.

Джасра ахна едва чуто. Обърнах се към нея.

— Какво има? — попитах.

— Ритуалът — каза тя. — Някой отново си играе с тези сили.

— Можеш ли да прецениш докъде са стигнали?

— Не съвсем. Може сега да започват, а може и вече да са приключили. Тези мълнии са сигурен знак, че всичко върви добре.

— Тогава оставям на теб да прецениш къде точно да се пренесем — казах аз.

— Има два дълги коридора, които водят към залата на Извора. Единият е на неговото ниво, а другият над него. Самата зала е с височината на неколкоетажна сграда.

— Това го помня — съгласих се аз.

— Ако наистина са започнали ритуала и се появим направо в залата, бихме могли да ги изненадаме, но това няма да ни помогне особено. Дори мога да ви кажа с какво ще ни довършат в такъв случай. По-добре ще е да се пренесем в някой от двата коридора, за да мога първо да преценя ситуацията. И тъй като шансовете да ни забележат в долния коридор са далеч по-големи, предлагам Дяволския Чекрък да ни прехвърли в горния коридор.

— Добре — казах аз. — Чък, можеш ли да ни пренесеш малко по-навътре в горния коридор?

Кръгът се разрасна, стана по-ярък, замря за миг над нас и после отново се смали.

— Вече… сте там — каза Чък. Кръгът се смали, избледня и се задържа за миг при върха на ботуша ми, колкото да смотолеви едно „довиждане“, след което се стопи във въздуха.

Беше прав. Намирахме се точно на нужното място. Пред нас се проточваше дълъг, мрачен коридор със стени от грапав камък. Единият му край се губеше в мрака, а другият водеше към осветено пространство. Таванът бе покрит груби талпи, а линията на тежките напречни греди бе леко смекчена от окачените по тях завеси и от паяжините в ъглите им. По стените бяха окачени скоби, придържащи сини магьоснически глобуси, чиято бледа светлина говореше, че заклинанията им не са освежавани отдавна. Някои дори бяха угаснали съвсем. Към осветения край на коридора глобусите бяха заменени с газени лампи. Отвсякъде прииждаше миризма на мухъл. Въздухът беше наелектризиран до такава степен, че ми се стори, че дишам чист озон.

Призовах своето Логрус-зрение и мигновено всичко наоколо просветна. Силови линии пресичаха надлъж и шир коридора, подобно на жълти проводници. Именно от тях идваше допълнителната светлина, която бях доловил едва сега. Щом пресечех някоя от тях, усещах по кожата си леко потръгваме. Забелязах, че Джасра е застанала на пътя на няколко от линиите и черпи енергия от тях. Около тялото й се бе появило леко сияние, което едва ли бих доловил с невъоръжено око. Обърнах се към Мандор. Пред него също потръпваше знакът на Логрус, което означаваше, че той е наясно с всичко, което виждах аз.

Джасра тръгна бавно към осветения край на коридора. Последвах я на няколко крачки зад нея и леко вляво. След мен се понесе Мандор. „Понесе“ наистина е точната дума, тъй като той се движеше толкова безшумно, че се обърнах на няколко пъти, за да се уверя, че още ни следва. Не след дълго усетих някаква странна пулсация. Ритъмът й беше доста учестен и не можех да преценя дали подът трепери, или вибрациите се предават по силовите линии.

Запитах се дали адептът, който борави със силите на Извора, не долавя нашето присъствие по линиите, които пресичахме. Може би беше наясно дори къде точно се намираме. Или пък съзнанието му беше прекалено заето с ритуала, за да усети нашето приближаване?

— Ритуалът е започнал, нали? — попитах аз шепнешком.

— Да — отвърна ми Джасра.

— А докъде са стигнали?

— Почти са привършили с основната част.

След още няколко крачки тя се обърна към мен.

— Какво предлагаш?

— Ако преценката ти е правилна, трябва да атакуваме веднага — казах аз. — Може би ще е най-добре да нападнем първо Джърт, ако наистина е успял да усвои силата на Извора.

Джасра облиза устните си.

— Мисля, че аз съм най-подготвена да се срещна с него. Заради връзката си с Извора. По-добре не ми се пречкайте. Но ще трябва в това време да се заемеш с Маскирания. Нека Мандор не се включва от самото начало. Ще пазим силите му за краен случай.

— Приемам предложението ти — казах аз. — Мандор, чу ли всичко това?

— Да — отвърна той тихо. — Съгласен съм.

Последва кратко мълчание.

— А какво ще стане, ако Изворът бъде унищожен? — попита след това Мандор.

— Не мисля, че е възможно — бе отговорът на Джасра.

Той промърмори нещо неразбираемо, но аз усетих накъде са тръгнали мислите му.

— И все пак, угоди ми с едно предположение — настоя Мандор.

Джасра замълча за известно време и след това каза:

— Ако успееш да го спреш дори за няколко мига, Цитаделата най-вероятно ще рухне върху главите ни. Вплела съм част от силите на това място в стените наоколо. Постройката е невероятно стара, а аз така и не успях да я ремонтирам както трябва. И все пак количеството енергия, което ще е необходимо, за да се атакува Извора, би ни свършило по-добра работа, ако бъде насочено в друга посока.

— Благодаря — каза Мандор.

Джасра спря, протегна ръка към една от силовите линии и затвори очи, сякаш се опитваше да напипа пулса й.

— Много е силна — заяви тя малко след това. — Някой е влязъл в досег с най-дълбоките нива на Извора.

После продължи напред. Светлината в края на коридора стана по-ярка, потъмня, отново блесна и пак потъмня. Дочух жужене и пропукване като от волтова дъга. Джасра забърза натам и аз ускорих темпото си, за да не изостана. Горе-долу по това време отнякъде прокънтя смях. Фракир се впи в китката ми. Пред нас се пръсна дъжд от искри.

— Проклятие, проклятие, проклятие — чух да шепне Джасра.

Тя вдигна ръка, когато се озовахме на не повече от три-четири метра от площадката, на която Маскираният ме бе посрещнал предишния път. Спрях, а магьосницата продължи, пристъпвайки едва-едва към парапета. Отляво и отдясно към пода на залата се спускаха стълби.

Джасра погледна надолу само за миг, след това отскочи встрани и се претърколи през рамо. Едно оранжево огнено кълбо отнесе част от парапета точно до мястото, където бе стояла преди секунда. Хукнах към нея, подхванах я и й помогнах да се изправи.

Усетих как тялото й се стегна и тя впери поглед някъде вляво. Още преди да се обърна натам, знаех какво ще видя.

На площадката бе застанал Джърт, абсолютно гол, ако не се броеше превръзката на окото му. Кожата му проблясваше, устните му се усмихваха ехидно. Цялото му излъчване беше призрачно кошмарно.

— Радвам се, че се отби, братко — каза той. — Жалко, че няма да е за дълго.

По върховете на пръстите му затанцуваха искри и той протегна дясната си ръка към мен. Нещо ми говореше, че едва иска да се здрависаме.

Единствената реплика, която ми хрумна, бе:

— Обувката ти се е развързала.

Тя, разбира се, не го спря, но върху лицето му за около две секунди се настани учудено изражение.

Глава 12

Джърт никога не бе играл американски футбол. Затова и през ум не му мина, че мога да му налетя така. А когато това стана, следващата изненада за него бе нивото, на което го атакувах.

Подсякох го малко над коленете и той се прекатури през перилата. Учудването, което бе изписано на лицето му, докато летеше към пода на залата, все така пръскащ искри около себе си, ми достави истинско удоволствие.

Чух как Джасра прихна. Джърт изчезна малко преди да се строполи с гръм и трясък. В това време магьосницата скочи на крака.

— Аз ще се заема с него — каза тя. — Няма проблеми. Тромавичък е. Ти се погрижи за Маскирания.

Моят стар приятел бе застанал до черния каменен басейн на Извора. До него пламъците преливаха в бяло и жълто. Магьосникът загреба от тях и ги оформи в двете си длани, както дете би направило снежна топка. После в ръката му се появи синкаво огнено кълбо, което той запрати към мен.

Отклоних го встрани с най-обикновен блок. Все още нямаше да прибягвам до помощта на Умението, всичко беше въпрос на прост енергиен баланс. Мернах с периферното си зрение Джасра, която направи няколко сложни движения, както се оказа след това — просто за да отвлече вниманието на Джърт, докато се приближи достатъчно и да го блъсне с две ръце в гърдите.

Магьосник, който е свикнал с лукса да разполага под ръка с подобен енергиен източник, би могъл много лесно да стане немарлив към тънкостите на Умението и с времето да започне да използва само най-основните магически схеми, за да насочва с тях потоците на силата. Някой още по-мързелив или неук дори би започнал да манипулира директно грубата, непречистена енергия и да се превърне по-скоро в нещо като шаман. Подобен подход противоречи изцяло на принципите на Висшата Магия, която се опира на невероятно фин баланс между силите. Джасра знаеше това, въпреки че бе получила знанията си от съвсем различно място.

Парирах следващото огнено кълбо и хукнах към стълбището вляво. Спуснах се по него, без да откъсвам погледа си от Маскирания. Бях готов да реагирам на всяка негова атака. Парапетът се нажежи до бяло и миг след това избухна в пламъци. Забавих леко темпото си, но продължих надолу. Не си струваше да си хабя заклинанията, за да го гася. Това беше все още повече перчене, отколкото реална атака…

Добре…

После осъзнах, че съществува й друга възможност, тъй като сега Маскираният просто стоеше до Извора, вперил поглед в мен, без да предприема каквото и да е.

А може би се опитваше да ме проучи предварително, да разбере какви са възможностите ми и какъв е диапазонът на заклинанията, които съм приготвил. Сигурно го притесняваше и мисълта, че не е изключено да съм опознал законите на Извора и да се възползвам на свой ред от неговата сила, както вече се канеха да направят Джасра и Джърт. Чудесно. Нека се чуди, помислих си аз.

Изведнъж вляво над мен се появи Джърт. Времето обаче му стигна само колкото да ме погледне страховито. Миг след това към него се понесе огнен воал, който го накара бързичко да се стопи във въздуха. Чух звънкия смях на Джасра и проклятията на недодяланото си братле.

Понечих да сложа крака си върху следващото стъпало, но то неочаквано се стопи пред очите ми. Реших, че е илюзия и продължих напред, но кракът ми не срещна нищо и аз бързо го дръпнах назад. После се опитах да стъпя на стъпалото след него, но и то изчезна по същия начин. Маскираният се изсмя истерично, а аз скочих напред, за да преодолея липсващите стъпала. Това също не помогна особено, тъй като стълбището продължи да се дематериализира с достатъчен аванс, за да се приземя право върху каменния под и в най-добрия случай да си изкълча някой глезен.

Маскираният явно бе решил, че ако съм овладял енергията на Извора, точно в този миг няма да се сдържа и ще я използвам. Ако ли пък не, щеше да ми се наложи да прибягна до някое от заклинанията си.

Прецених разстоянието до първото видимо стъпало. Ако не изчезнеше, имах съвсем реалната възможност да се хвана за него, да увисна за миг и след това да се пусна на пода без да пострадам. Но ако не успеех да го сторя или пък стъпалото, изчезнеше пред очите ми… Може би времето все пак щеше да ми стигне, за да изрека нужната дума и да омекотя падането си.

Успях да сграбча ръба на заветното стъпало, люшнах се напред, после назад и се пуснах, за да се приземя безпроблемно. Мигом се обърнах към Извора и изрекох ключовата дума на заклинанието, което съм кръстил Падаща стена.

Каменният басейн потръпна. Пламъците вътре заклокочиха, от тях се откъснаха огнени пръски и басейнът преля. Маскираният отхвръкна назад и се приземи по гръб, а ефектът от моето заклинание започна да утихва.

Магьосникът вдигна ръце, сякаш за да прогони огнената лава, която беше на път да го застигне. Между дланите му се появи ярка волтова дъга, която се разрасна в защитен купол. Куполът успя да го предпази от последните тласъци на моето заклинание. Аз вече се приближавах с бърза крачка. Тогава Джърт отново се появи от нищото и увисна над Маскирания, вперил изпепеляващ поглед в мен. Нямах време да изтегля меча си, да хвърля към него Фракир или пък да освободя някое заклинание, но в този миг Изворът бликна отново и една огромна вълна помете Джърт, просна го на пода и го отнесе покрай Маскирания право към основата на другото стълбище, по което забелязах да слиза с бавна крачка Джасра.

— Това, че можеш да се пренесеш където си поискаш, няма да ти помогне особено — каза тя, — щом навсякъде си все същият глупак.

Джърт изръмжа и скочи на краката си. Погледът му се плъзна покрай Джасра и нагоре по стълбището…

— И ти ли, братко? — каза той.

— Тук съм, за да запазя живота ти, ако това въобще е възможно — отговори му Мандор. — Бих те посъветвал да се върнеш с мен…

Джърт изрева — не нещо членоразделно, по-скоро нададе животински вой.

— Не ми е притрябвала закрилата ти! — кресна той след това. — Как може да си такъв глупак, че да се довериш на Мерлин?!

Между разтворените длани на Джасра се появиха няколко огнени обръча, които литнаха един след друг, за да се нанижат върху тялото му, сякаш той бе най-обикновена пръчка, побита в земята. Джърт изчезна и миг след това го чух да крещи на Мандор от друга посока.

Аз тръгнах отново към Маскирания, който бе започнал да се изправя. Изговорих думите на Хлъзгавата пътека, той сякаш настъпи бананова кора и се просна отново по гръб. Вярно, че разполагах с определен брой заклинания, а неговият енергиен източник беше почти неизчерпаем, но за разлика от него аз разчитах и на още нещо — на добре премисления си план.

От пода се откъсна голяма плоча, която се понесе с убийствена скорост и се пръсна във въздуха на безброй остри и вероятно твърди като кремък камъчета. Произнесох ключовата дума на Мрежата и направих нужния жест.

Невидимата тъкан на моята Мрежа улови парченцата до едно, преди да са успели да ме достигнат. Насочих ги отново към него и ги изсипах върху главата му още преди да е успял да се изправи.

— Осъзнаваш ли, че все още дори не знам какво точно имаш против мен? — казах аз. — Идеята за този двубой беше твоя. Все още не е…

Маскираният се отказа от опитите си да се изправи. Той потопи лявата си ръка в една от огнените локвички около себе си и обърна дясната си длан срещу мен. Локвичката изчезна, а от дланта му, като от градинска пръскачка, рукна бляскава струя, насочена право към мен. Не бих казал, че изпълнението му ме свари неподготвен. Аз просто направих един бърз плонж вляво и се прикрих зад солидния басейн на Извора.

— Май някой от нас ще трябва да умре — извиках аз. — Особено щом ударите летят по-бързо от думите. И все пак, питам те за последен път — какъв ти е проблемът?

Отговорът беше поредният кикот, дошъл от другата страна на Извора малко преди подът под краката ми да се раздвижи.

Някъде вдясно, може би от основата на здравото стълбище, долетя гласът на Джърт:

— Навсякъде все същия глупак, а? Какво ще кажеш тогава за една прегръдка?

Извърнах се точно навреме, за да видя как той се появи до Джасра и я сграбчи, само за да нададе миг по-късно сърцераздирателен писък. Устните на червенокосата дама бяха кацнали смирено върху лявото му рамо. Тя се освободи бързо и го блъсна. Джърт се строполи върху стъпалата, скован като леден блок, и този път не помръдна.

Отскочих, встрани, тъй като каменната плоча, на която бях стъпил, беше на път да се разпадне. За малко да закъснея и да се срина Бог знае къде.

После се изправих и се обърнах към коленичилия магьосник.

— Джърт е вън от играта — заявих аз. — Сега си сам срещу трима ни. Откажи се и обещавам да си помисля дали да ти подаря живота.

— Трима срещу един? — каза той с равен, но неуверен глас. — Значи признаваш, че не би могъл да ме победиш без чужда помощ?

— Да те победя ли? — попитах аз. — Може би за теб това е игра, но не и за мен. Нямам никакво намерение да се съобразявам с правилата ти. Откажи се или ще те смачкам на мига, със или без нечия помощ.

Над главата ми се появи някакъв тъмен силует и аз се претърколих встрани, по-далеч от басейна на Извора, в който се приземи тялото. Беше Джърт. Неспособен да се движи с помощта на парализираните си мускули, той бе успял само да се пренесе от стълбището до Извора.

— Ти си имаш своите приятели, Господарю на Хаоса, а аз моите — каза Маскираният. Джърт изстена леко и по тялото му се появи бледо сияние.

Изведнъж подът под краката на магьосника се пропука, а огнената струя на Извора отслабна значително, за да бликне през пукнатината под Маскирания и да го подеме право нагоре върху своя златист гребен.

— Не забравяй и за враговете си — каза Джасра.

Маскираният разпери крака и ръце и най-неочаквано успя да овладее траекторията на полета си. Аз скочих на крака и отстъпих възможно най-бързо от Извора. Веднъж вече си бях изпатил от подобен „природен“ катаклизъм.

Откъм басейна на Извора се разнесе пращене и съскане. Усетих слабия порив на леден вятър. Огнената кула, на чийто връх се носеше Маскираният, се превърна в спирала, описваща сложна траектория, към която се присъедини и отслабналата струя в каменния басейн. Джърт се размърда, изстена отново и после вдигна дясната си ръка.

— Не ги забравям — прокънтя в този миг гласът на Маскирания. Ръцете му се раздвижиха в серия от жестове, които скоро разпознах — ненапразно си бях блъскал главата толкова време, за да ги открия.

— Джасра! — извиках. — Пази се от Шару Гарул!

Джасра направи три бързи крачки вляво и се усмихна. Точно тогава една мълния се стовари на мястото, където магьосницата бе стояла допреди малко.

— Винаги започва с мълния — обясни тя. — Толкова е предсказуем.

Джасра се завъртя и изчезна, а около нея се разнесе звук като от строшено стъкло.

Веднага погледнах към мястото, където бях видял стареца последния път. Той бе облегнал гръб на стената, закрил чело с едната си ръка и поддържащ просто, но доста ефективно защитно заклинание с другата.

Тъкмо се канех да извикам на Мандор да шамароса дядката, когато Маскираният използва удачния момент и ме изненада със заклинание, което после мислено кръстих „Клаксон“. Ушите ми писнаха от оглушителния рев, а от носа ми потече кръв.

Претърколих се встрани, без да губя нито секунда, но когато се изправих, се озовах между двама врагове — Маскираният, който все така се носеше из въздуха, и Джърт, който се надигна от басейна на Извора, явно преодолял ефекта от целувката на магьосницата. Реших да не се помайвам излишно и забих юмрук в корема на Джърт. Грешка. Все едно, че докоснах оголен проводник. Отхвръкнах назад като коркова тапа и дори успях да чуя как той се изсмя, преди да се приземя върху твърдия под.

— Оставям го на теб — го чух да казва след това.

С периферното си зрение успях да мерна Шару и Джасра, които бяха застанали един срещу друг с протегнати напред ръце. От върховете на пръстите им се проточваше сложна плетеница от силови линии. Линиите пулсираха и непрекъснато променяха цвета си. Ритъмът се учести неимоверно и двамата се сринаха бавно на колене. Само с една-единствена дума или жест можех да наруша връзката между тях. За съжаление точно в този миг забелязах, че Маскираният се е понесъл към мен като огромно смъртоносно насекомо. По отсрещната стена на Цитаделата се появиха пукнатини, които се разрастваха със светкавична скорост. От тавана се посипа прах, наоколо се разнесе проглушително скрибуцане и подът потрепера. И все пак това не ме разтревожи особено. Вдигнах лявата си ръка, а дясната ми се плъзна под наметалото.

В ръката на Маскирания се появи бляскаво острие. Аз не помръднах, а просто изчаках да се приближи още.

Огненият меч профуча край мен, тъй като се дръпнах в последния миг. Магьосникът успя все пак да забие лакътя на свободната си ръка в гърдите ми, но аз стиснах зъби и пронизах левия му бъбрек със стоманеното острие на кинжала си.

Последва крясък. Тялото на Маскирания се вдърви и после се срина на пода до мен. В същия миг усетих силен ритник в кръста и се извих от болка. Обърнах се и втори ритник срещна рамото ми. Сигурен съм, че Джърт се бе целил в главата ми, защото го чух да проклина, докато плонжирах встрани.

Щом се изправих, изтеглих меча си и се обърнах, за да срещна изпълнения му с омраза поглед. Той се издигаше нагоре, прихванал в ръцете си тялото на Маскирания.

— Пак ще се видим — викна той и изчезна.

Синята маска бе паднала на пода до едно голямо кърваво петно.

Джасра и Шару продължаваха да се гледат, коленичили един срещу друг, докато техните жизнени сили танцуваха и се увиваха около телата им.

Обърнах се отново към огнения стълб на Извора и видях как от него изплува Джърт. Мандор хвърли към него металните сфери и докато те се разрастваха във въздуха, погледът ми се спря на едно лице, което си мислех, че никога повече няма да видя.

Тътенът на Извора изпълни залата и се смеси с грохота на рушащите се стени. Около мен се сгромолясваха греди и каменни плочи. Хукнах към огнения стълб с протегнат напред меч, прикривайки лицето си с края на наметалото. На няколко пъти ми се наложи да кривна встрани, за да избегна пукнатините, които се отваряха по пода, но въпреки това се стараех да не спирам.

Когато се приближих само на няколко метра чух Джърт да ми крещи нещо. Успях да разбера само последните му няколко фрази.

— Доволен ли си сега? — викаше прегракнало той. — Доволен ли си, братко? Само смъртта може вече да ме помири с теб.

Не обърнах почти никакво внимание на думите му, защото исках да се уверя, че очите не са ме излъгали. Прескочих нападалите отломки и се вгледах в лицето на магьосника, чието тяло Джърт все така държеше в ръцете си.

— Джулия! — изкрещях с все сила.

Но в същия миг те се стопиха в огнения стълб. Разбрах, че имам само една възможност — да последвам примера му.

И се втурнах през пламъците…

Рицар на Сенките

Глава 1

Казваше се Джулия и аз бях адски сигурен, че съм я видял мъртва през онзи 30-и април, когато колелото на събитията се завъртя с шеметна скорост. Всъщност до голяма степен всичко започна именно когато намерих обезобразения й труп и видях сметката на подобния на куче звяр, който ме дебнеше в нейния апартамент. Ние с Джулия бяхме любовници. Доста преди онзи фатален ден.

Сигурно можех да й се доверя повече. Или пък просто не трябваше да я водя на онази разходка през Сенките. Защото най-вероятно именно отговорите, които отказах да й дам, я бяха накарали да поеме по мрачните пътеки на окултизма и да се свърже с онзи мърляв „гуру“ Виктор Мелман. Между другото той също се опита ме убие и се прости с живота. Глупакът така и не разбра, че Люк и Джасра са го водили за носа.

И все пак сега като че ли можех да си простя поне за една малка част от онова, което си мислех, че съм сторил. Оказа се, че поне смъртта на Джулия не тежи на съвестта ми. Почти.

Когато забих кинжала си в тялото на мистериозния господар на Владението на Четирите Свята, все още не знаех, че това не е никой друг, а самата Джулия. Междувременно в играта се бе намесил моят доведен брат Джърт, чиято заветна цел в живота беше да ме прати в небитието по възможно най-мъчителен начин. Той отмъкна Джулия благодарение на новопридобитите си магически умения още преди да успея да направя каквото и да е.

И така, тичах през рушащата се цитадела на Владението, когато една падаща греда ме принуди да отскоча към близката стена, миг след което пътят ми за отстъпление бе преграден от порой от зидария и пламнали отломки. Край мен префуча тъмна метална сфера, която нарастваше видимо в полета си. Тя срещна стената и проби в нея отвор, достатъчно голям, за да успея да се измъкна през него. Не се поколебах да се възползвам от тази възможност и се хвърлих напред. Навън се претърколих през рамо, изправих се бързо и се завъртях в посоката, от която бях дошъл.

— Мандор!

— Тук съм — чух неговия приятен глас иззад лявото си рамо.

Обърнах се тъкмо навреме, за да видя как металната сфера отскочи от каменния под на двора и тупна в разтворената му длан.

Мандор изтърси пепелта от черната си тога и прокара пръсти през косата си. После се усмихна и погледна към горящата цитадела.

— Ти удържа на своето обещание към кралицата — отбеляза той. — Смятам, че тук вече няма нищо за теб. Ще вървим ли?

— Джасра е още вътре — отвърнах му аз.

— Мислех, че си приключил с нея.

Поклатих глава.

— Тя все още знае доста неща, за които аз нямам дори представа. Неща, които могат да се окажат доста важни.

Огнената кула на Извора се показа над покрива на цитаделата, трепна за миг, но след това продължи да се издига.

— Изглежда, Джасра иска да си възвърне Владението на всяка цена — каза Мандор. — Ако сега я измъкнем от тук, онзи приятел Шару може да я изпревари. Това има ли някакво значение за теб?

— Ако не я измъкнем, той може да я убие.

Мандор сви рамене.

— Нещо ми подсказва, че по-скоро тя ще се справи с него. Искаш ли да се обзаложим на нещо дребно?

— Може би — казах аз и погледнах отново към огнения стълб, който продължаваше да се извисява към небето. — Това тук ми прилича на подпален петролен кладенец. Надявам се, че победителят ще знае как да му затегне крана. Ако има победител, разбира се. Като гледам как се руши всичко наоколо, си мисля, че не им остава много време, за да направят нещо по въпроса.

Мандор се усмихна.

— Подценяваш силите, които те са призовали. Знаеш добре, че не е никак лесно да се спечели магьоснически дуел с почти равностоен противник. Все пак, що се отнася до проявата на здрав разум, съм склонен да ти отдам дължимото. С твое позволение…

Кимнах.

Той запрати сферата към горящата постройка с рязко движение на китката. Металното кълбо тупна няколко пъти на земята, като след всяко ново издигане обемът му се увеличаваше. При срещата си с каменния под на двора то издаваше звън, чиято сила далеч не съответстваше на настоящите му размери и скорост. Накрая кълбото се изгуби сред пламналите руини.

Измина известно време преди сферата да се появи отново и аз вече се канех да попитам Мандор какво става, когато я видях да излита от отвора, през който се бях измъкнал. Пламъците, обхванали цитаделата, започнаха да утихват. Няколко мига по-късно забелязах овалната сянка на втора, още по-голяма сфера. Земята под краката ми потръпна.

Близката стена се срина. Малко след това друга рухна пред очите ми. Сега вече можех да видя вътрешността на залата доста ясно. През дима и вдигналия се прах се появиха отново очертанията на огромна сфера. Пламъците изчезнаха. Чрез своето Логрус-зрение успях да видя гърчещите се, вплетени една в друга силови линии, които свързваха телата на Джасра и Шару.

Мандор протегна ръка. Около минута след това една малка метална сфера се приближи към нас подскачайки и той я улови с елегантна лекота.

— Да побързаме — подкани ме той. — Би било жалко да изпуснем финала.

Тръгнахме обратно към цитаделата. Пътьом ми се наложи да използвам едно от защитните си заклинания, за да съм сигурен, че нищо няма да ни се стовари върху главите.

Джасра беше застанала с гръб към огнения стълб на Извора с високо вдигнати ръце. Струйки пот се стичаха по покритото й със сажди лице и оставяха след себе си светли ивички. Още преди да се приближим достатъчно усетих силата, която пулсираше в тялото й. Във въздуха, на около четири метра над нея, бе увиснал Шару. Главата му беше клюмнала неестествено на една страна, сякаш вратът му бе прекършен. Някой непосветен сигурно би си помислил, че магьосникът левитира, но аз виждах ясно силовата линия, която го бе пронизала като уловено насекомо.

— Браво — обади се Мандор и изръкопляска леко. — Видя ли, Мерлин? Щях да спечеля облога.

— Винаги си имал по-добър усет за магическите дарования — съгласих се аз.

— … и ще се закълнеш да ми служиш — дочу се гласът на Джасра.

Устните на Шару се раздвижиха.

— Кълна се да ти служа — изстена той.

Джасра отпусна бавно ръцете си и силовата линия, пробола магьосника, започна бавно да се удължава. Последва жест, който ми напомни за енергичното махване на диригент, който иска да насърчи духовите инструменти на своя симфоничен оркестър. От извора се плисна огромна бляскава вълна, която заля Шару и се стече на пода. Трикът наистина беше ефектен, само дето не виждах неговия смисъл.

Шару се заспуска бавно към пода на залата като стръв на огромна въдица, метната от небето. С изненада установих, че съм затаил дъх в очакване на това, което ще се случи след като краката му докоснат пода. Тялото на магьосника достигна каменните плочи и най-неочаквано започна да потъва в тях, сякаш бе някаква странна холограма. Първо изчезнаха глезените му, после подът го погълна до коленете… Джасра припяваше тихо някакви непознати за мен заклинания, а огнените струи на Извора се надигаха периодично и заливаха Шару. Тялото потъна до кръста, след това се скриха и раменете. Когато над пода остана само главата му, Джасра махна с ръка и пътуването към света на мрака бе прекъснато. Очите на победения магьосник бяха отворени, но сякаш гледаха в нищото.

— Сега си пазител на Извора — каза червенокосата кралица на Кашфа. — Ще се подчиняваш единствено на мен.

Потъмнелите устни на Шару се раздвижиха и прошепнаха:

— Да.

— Заеми се със задълженията си — заповяда тя. — Върви да овладееш Извора.

Главата като че ли кимна и след това започна отново да потъва. Постепенно над повърхността остана само един кичур от косата му и миг след това подът погълна и него. Силовата линия изчезна.

Прокашлях се. Джасра отпусна ръце и се обърна към мен. На лицето й бе изписана лека усмивка.

— Той жив ли е, или мъртъв? — попитах аз и после добавих: — Колегиално любопитство.

— Не съм съвсем сигурна — отвърна ми тя. — По малко и от двете. Като всеки от нас.

— Пазител на Извора — промърморих аз. — Интересна форма на съществуване.

— Но за предпочитане пред това да бъдеш закачалка.

— Може би.

— Сигурно си мислиш, че ти дължа известна благодарност.

Свих рамене.

— Честно казано, не съм се замислял. Имам си достатъчно грижи.

— Ти искаше да се откажа от отмъщението си, а аз исках да си възвърна Владението. Не че съм преизпълнена със светли чувства към Амбър, но бих казала, че сега сме квит.

— Това ме устройва напълно — казах аз. — Освен това имаме и един общ проблем.

Джасра ме огледа внимателно през присвитите си очи, но после се усмихна.

— Не се притеснявай за Люк — каза тя.

— Не мога. Онова копеле Далт…

Последва нова усмивка.

— Да не би да знаеш нещо, което аз не знам? — попитах.

— Доста неща — отвърна ми тя.

— А искаш ли да споделиш някое от тях с мен?

— Знанието е една от най-добрите разменни монети — отбеляза Джасра.

Подът потръпна леко и огненият стълб се залюля.

— Аз искам да помогна на сина ти, а ти се пазариш с мен, така ли?

Джасра се засмя.

— Ако Риналдо се нуждаеше от помощ — каза тя, — аз щях да съм до него. Но ако търсиш храна за омразата си, би могъл спокойно да ме наречеш и лоша майка.

— Нали уж бяхме квит — отбелязах аз.

— А това означава ли, че трябва да спрем да се мразим?

— Виж какво, нямам нищо лично против теб, ако не се броят няколкото покушения, които си ми устроила. Освен това, ти се оказа майка на човек, когото аз харесвам и уважавам. Бих искал да му помогна, ако е в беда, и затова смятам да се помиря с теб.

Огненият фонтан потръпна отново и се снижи с около четири метра. Мандор се прокашля.

— Разполагам с няколко превъзходни кулинарни заклинания — отбеляза той. — Предполагам, че общите ни премеждия са разбудили апетита ви.

Джасра му се усмихна почти кокетно, клепките й изпърхаха. Мандор наистина има доста ефектен външен вид, особено що се отнася до сребристобялата му коса, но въпреки това не бих го нарекъл точно красавец. Така и не успях да разбера защо жените си падат толкова по него. Проверявал съм го на няколко пъти за заклинания от този сорт, но нито веднъж не долових и най-невзрачен намек за нещо подобно. Може би очарованието му се дължи на съвсем друг вид магия.

— Чудесна идея — възкликна Джасра. — Бих могла да осигуря подходящо място и всички необходими прибори, ако ти се погрижиш за останалата част.

Мандор се поклони. Пламъците се снижиха до пода, след това изчезнаха. Джасра заповяда на невидимия Пазител да ги поддържа в това състояние. След това се обърна и ни поведе към стълбището, което се спускаше надолу.

— Ще отидем до подземието — обясни тя. — Там е много по-цивилизовано.

— А не е ли възможно — вметнах аз — да срещнем там някой от войниците на крепостта? Те сигурно все още смятат Джулия за своя господарка.

Джасра се засмя.

— Те са наемници. Плаща им се, за да служат на победителите, а не за да отмъщават за губещите. След вечерята ще ги събера и ще им разясня ситуацията. После ще мога да се ползвам от безпрекословната им вярност, докато някой друг не ме измести от Владението. Внимавайте с това стъпало, плочата му е разклатена.

И тя ни преведе през една тайна врата в стената. Поехме, както ми се стори, в северозападна посока към онази част на цитаделата, която бях успял да огледам в най-общи линии при последното си посещение. Това беше в деня, когато измъкнах Джасра оттук и я оставих за известно време да изпълнява длъжността на закачалка в друга тронна зала — тази на Амбър. Във влажния коридор, по който вървяхме, цареше пълен мрак, но нашата домакиня бе призовала мъничък, но ярък блуждаещ огън, който ни водеше напред. Въздухът беше застоял, а стените покрити с паяжини. Подът беше от гола пръст, с изключение на каменните плочи, очертаващи тясна, неравна пътека в средата. Тук-там се забелязваха зловонни локвички, от време на време край нас профучаваха неясните силуети на дребни създания — както по земята, така и във въздуха.

Всъщност аз не се нуждаех дори от блуждаещия огън. Вероятно всеки от нас би могъл да се справи без никаква светлина. Моето Логрус-зрение ми позволяваше да виждам ясно пътя пред себе си. Все още не се бях отказал от покровителството на Знака на Хаоса, тъй като той щеше да ме предупреди за евентуална магическа проява, като например левашки скроен капан, или за каквато и да е друга, подготвена от Джасра „изненада“. Забелязах, че Мандор също е прибягнал до неговите услуги, а пред Джасра се полюшва странно мъгляво образувание, напомнящо бегло за Лабиринта, което означаваше, че и тримата сме нащрек. А палавото пламъче продължаваше да танцува пред нас.

Заобиколихме няколко бурета и се озовахме в помещение, което се оказа доста добре заредена винарска изба. След няколко крачки Мандор спря, обърна се към един от дървените рафтове, взе оттам някаква прашна бутилка, огледа я внимателно, избърса етикета й с крайчето на наметалото си и възкликна:

— Не може да бъде!

— Какво има? — поинтересува се Джасра.

— Ако това вино все още го бива, бих могъл да му посветя една наистина неповторима вечеря.

— Сериозно? Тогава по-добре вземи няколко бутилки — предложи тя. — Някои от вината тук са отпреди моето управление, а вероятно и отпреди това на Шару.

— Мерлин, вземи тези двете — каза Мандор и ми подаде бутилките. — И внимавай, моля те.

Той огледа внимателно рафтовете и подбра още две, които взе сам. После се обърна към Джасра:

— Сега вече разбирам защо всички са се устремили към това място. Ако бях научил по-рано за тази негова забележителност, сигурно също щях да се присъединя към кандидатите за тукашния трон.

Магьосницата сложи ръка на рамото му.

— Има и по-лесни начини да се проникне в една крепост — каза тя и се усмихна.

— Няма да го забравя — отвърна Мандор.

— Разчитам на това.

Аз се прокашлях.

Джасра се обърна и ми хвърли нацупен поглед. След това тръгна към една ниска врата в дъното на избата. Ние я последвахме. Зад вратата ни очакваше проскърцващо дървено стълбище, което водеше някъде нагоре. Скоро се озовахме в голям килер, непосредствено до просторна безлюдна кухня.

— Слугите все ги няма никакви точно, когато ти трябват — отбеляза Джасра, след като се огледа.

— Не са ми необходими — каза Мандор. — Имам нужда само от подходяща трапезария.

— Чудесно. Последвайте ме, моля.

Тя ни преведе през още няколко подобни помещения, докато накрая стигнахме до ново стълбище, по което се изкачихме.

— Ледени полета? — предложи тя. — Полета, покрити с лава? Планини? Или бушуващо море?

— Ако става въпрос за гледки — обади се Мандор, — бих предпочел планините.

Той ме погледна и аз кимнах.

Джасра ни отведе в дълга, тясна стая. Дръпнахме завесите и пред погледите ни се разкриха няколко заоблени планински върха с изпъстрени била. Стаята беше студена и леко прашасала. По самата стена се проточваха дървени лавици, по които бяха наредени книги, принадлежности за писане, оптически лещи, кристали, няколко прости магически инструмента и дори микроскоп и малък телескоп. В средата на помещението имаше обикновена дървена маса и две дълги пейки от двете й страни.

— Колко време ще ти е необходимо? — попита Джасра.

— Минута-две — отвърна Мандор.

— В такъв случай — каза тя, — бих искала първо да се пооправя. Предполагам, че и вие ще се възползвате.

— Добра идея — съгласих се аз.

— Определено — добави Мандор.

Червенокосата дама ни заведе до покоите за гости и там ни остави насаме с два калъпа сапун, няколко кърпи и достатъчно вода за миене. Решихме да се срещнем в тясната трапезария след един час.

— Мислиш ли, че й се върти нещо гадно из главата? — попитах аз, докато си свалях ризата.

— Не — отговори Мандор. — Може и да прозвучи нескромно, но смятам, че тя не би пропуснала тази вечеря. Нито пък би се лишила от удоволствието да ни се представи в пълния си блясък, тъй като досега не разполагаше с тази възможност. Освен това възможността да си побъбри с нас, да научи новите клюки… — Той поклати глава. — Сигурно никога досега не си й се доверявал и не смяташ да го правиш занапред. Може би си прав, но според мен, докато трае вечерята, можеш спокойно да забравиш старите си опасения.

— Дано се окажеш прав — казах аз, плиснах се с вода и се сапунисах.

Мандор се ухили дяволито. В дясната му ръка се появи тирбушон. Той отвори бутилките и каза сякаш на себе си:

— Нека подишат малко.

Винаги съм се доверявал на преценката му, но все пак запазих връзката си с Логрус, за да съм готов, в случай че ми налети някой разгневен демон или пък някоя от стените най-неочаквано рухне.

И да имаше демони наоколо, те не благоволиха да се покажат. Стените също се държаха прилично.

След известно време се отправихме отново към трапезарията. Наблюдавах как Мандор я преобрази само с няколко думи и два-три пестеливи жеста. Грубата дървена маса и пейките бяха заменени от елегантна кръгла маса и удобни на вид столове, разположени така, че и тримата да можем да се наслаждаваме на планинския пейзаж. Джасра все още не се бе появила. В ръцете си държах двете отпушени бутилки вино. Мандор бе преценил ароматите им като доста обещаващи. Понечих да ги оставя на масата и изведнъж върху нея се появиха покривка с бродерия, салфетки от същата материя, изящни порцеланови съдове, украсени сякаш от Миро, и сребърни прибори с филигранна инкрустация. Мандор огледа подредбата от няколко различни ъгъла. Сложих бутилките и в същия миг до тях се появи кристална купа с плуващи в нея цветя. Отстъпих крачка назад. Пред очите ми изникнаха няколко тънкостенни чаши с високи столчета.

Възкликнах тихо. Той сякаш едва сега забеляза присъствието ми и промърмори:

— Да, така са добре. А сега да опитаме виното преди да се е появила дамата.

Мандор наля по малко от рубинената течност в две от чашите.

Опитахме и той кимна. Според мен беше доста по-добро от върховите постижения на Бейл. Разликата беше от земята до небето.

— Не е зле — отбелязах.

Мандор заобиколи масата и отиде до прозорците, аз го последвах. Някъде из тези планини вероятно все още се спотайваше моят стар познайник Дейв.

— Чувствам се почти виновен — отбелязах аз, — че си позволявам подобна почивка. Има толкова други неща, с които би трябвало да се захвана…

— Вероятно са дори повече, отколкото ти се струва сега — каза Мандор. — Погледни на тази вечеря по-скоро като на глътка въздух, отколкото като на отстъпление. А би могъл дори да научиш нещо важно.

— Така е — съгласих се. — Чудя се само какво ли ще е то.

Мандор разклати виното в чашата си, отпи една малка глътка и сви рамене.

— Тя знае доста. Може да се заинати и да не ни каже почти нищо, а може да се размекне от вниманието ни и да прояви известна щедрост. Просто изчакай и приеми нещата такива, каквито са.

Пийнах от виното и усетих как тялото ми потръпна. Питието си го биваше, но причината за това се оказа друга — просто Логрус ме предупреждаваше за приближаването на Джасра. Не предупредих Мандор, тъй като бях сигурен, че той е почувствал същата тръпка. И двамата се обърнахме почти едновременно към вратата.

Магьосницата бе облечена с бяла рокля, прихваната на лявото рамо с диамантена игла. Сред разкошната й коса бе кацнала диадема — също с диаманти, — която като че ли излъчваше свое собствено сияние в инфрачервения диапазон. Джасра се усмихваше и ухаеше доста приятно. Осъзнах, че неусетно съм се изпънал като гренадир. Хвърлих един бегъл поглед на ноктите на ръцете си, за да се убедя, че са в прилично състояние.

Както обикновено, поклонът на Мандор се оказа по-изискан от моя. Почувствах се задължен да й поднеса някакъв комплимент и затова отбелязах:

— Изглеждаш доста… елегантно.

Очите ми се плъзнаха по фигурата й.

— Не ми се случва често да вечерям едновременно с двама принцове — каза Джасра.

— Аз съм граф на Западните Покрайнини, а не принц — поправих я аз.

— Имах предвид титлата ти в Хаос — отвърна тя.

— Долавям определен интерес към нашето семейство — подхвърли Мандор. — Особено напоследък.

— Просто мразя да допускам досадни грешки в протокола — каза Джасра.

— Рядко използвам титлата си от Хаос в тази част от Вселената — обясних.

— Жалко. Звучи ми някак по-изтънчено. Ако не греша, тя те прави тринайсети поред в листата на претендентите за трона.

Аз се засмях и отбелязах:

— Дори тази неизгодна позиция е силно преувеличена.

— Не, Мърл, тя май е права — каза Мандор. — Или поне е доста близо до истината.

— Откъде накъде? Когато проверих за последен път…

Мандор се усмихна, наля вино в чашата на Джасра и й я подаде. Тя пое чашата и отвърна на усмивката му.

— Явно не си проверявал наскоро. Напоследък доста от претендентите се пренесоха в отвъдното.

— Сериозно? Толкова много?

— Пия за Царството на Хаоса — каза Джасра и вдигна чашата си. — Нека силата му се разпростира из Вселената.

— За Хаос — отвърна Мандор и вдигна своята чаша.

— За Хаос — присъединих се аз като планинско ехо и чашите ни звъннаха.

Усетих как в ноздрите ми прониква впечатляващ букет от апетитни аромати. Обърнах се и видях димящите блюда на масата. Джасра също се обърна и в същия миг столовете се изтеглиха назад, подканвайки ни да седнем на трапезата.

— Моля седнете и ми позволете да ви сервирам вечерята — каза Мандор.

Така и направихме. Ястията се оказаха превъзходни. През следващите няколко минути не се каза почти нищо, ако не броим комплиментите, посветени на супата. Някак не ми се искаше точно аз да подхвана засукания разговор, който ни предстоеше. Хрумна ми, че останалите сигурно се чувстват по същия начин.

Накрая Джасра се прокашля и ние вдигнахме глави. С изненада установих, че изглежда леко изнервена.

— Е, как се развиват събитията в Хаос? — попита червенокосата дама.

— Засега хаотично — отвърна й Мандор, — нека ми бъде простена леката ирония. — След това се замисли за миг, въздъхна и добави: — Политика.

Джасра кимна бавно, сякаш преценяваше дали да го попита за нещо по-конкретно, но след това явно се отказа и се обърна към мен.

— За съжаление не успях да се запозная по-отблизо с живота в Амбър по време на краткото си посещение, но от това, което ти ми каза, останах с впечатлението, че и там животът е придобил леко хаотичен оттенък.

Кимнах.

— Добре, че Далт се махна — казах, — ако намекваш за това. Все пак той никога не е представлявал реална заплаха, просто поредният досадник. И като си говорим за него…

— Нека го оставим засега встрани от нашия разговор — прекъсна ме тя и се усмихна подкупващо. — Всъщност имах предвид нещо съвсем друго.

Аз също се усмихнах.

— Бях забравил, че не си сред неговите почитатели.

— Не става дума за това — каза Джасра. — Той също върши добра работа от време на време. Въпрос на… — Тя въздъхна и добави: — политика.

Мандор се засмя и ние се присъединихме към него. Идеята й за Далт не беше никак лоша. Жалко, че не се бях сетил сам за нея.

— Преди време си купих картина — казах, — рисувана от една дама на име Поли Джексън. Червен Шевролет, модел 57-а. Страшно ми допадна. Сега се намира в един склад в Сан Франциско. Риналдо също я хареса.

Джасра кимна и погледна през прозореца.

— Вие двамата непрекъснато обикаляхте галериите — каза тя. — Той успя да замъкне и мен в доста от тях. Винаги съм смятала, че има добър вкус. Талант не, но вкус определено.

— Защо мислиш, че няма талант?

— Той е много добър художник, но собствените му картини не са особено интересни.

Бях подел темата със съвсем определена цел, но разговорът не тръгна в нужната посока. Все пак бях удивен от тази непозната за мен страна на Люк и затова реших да продължа в същия дух.

— Картини? Не знаех, че той също рисува.

— Има доста опити, но така и не се реши да ги покаже на някого. Смяташе, че не са достатъчно добри.

— Откъде знаеш за тях тогава?

— Проверявах редовно апартамента му.

— Докато той отсъстваше, нали?

— Разбира се. Имам това право като негова майка.

Потръпнах. В съзнанието ми изникна отново образът на червенокосата жена и демоните, които бях видял в заешката дупка. Но реших да не издавам емоциите си, точно когато тя се бе разприказвала. Вместо това прецених, че трябва да насоча разговора в първоначално замислената посока.

— Дали това негово увлечение няма нещо общо с познанството му с Виктор Мелман? — попитах.

Джасра ме изгледа изпитателно през присвитите си очи, после кимна и се наведе над супата си. После остави лъжицата си и каза:

— Да. Риналдо взе няколко урока от този човек. Харесваше картините му и се интересуваше от неговия похват в рисуването. Може би дори е купил някои от тях. Не знам. Знам само, че по някое време споменал на Виктор за своите опити и той пожелал да ги види. Казал му, че ги харесва, и предложил да го научи на някои полезни неща.

Джасра вдигна чашата си, наслади се на аромата на виното и пийна малко. После отново впери поглед в планините.

Тъкмо се канех да я провокирам с надеждата, че ще продължи, когато тя се изсмя. Изчаках за миг.

— Абсолютен задник — каза тя. — Но имаше талант. Трябва да му се признае.

— Ъъ… какво искаш да кажеш? — попитах аз.

— След известно време се разприказва за развиване на лична енергия, използвайки всички онези празнодумства, с които си служат полупросветените. Искаше Риналдо да разбере за заниманията му с окултизъм, както и че се е добрал до нещо сериозно. Накрая започна да му намеква, че е склонен да предаде знанията си на подходящия човек.

Джасра се изсмя отново. Аз също се ухилих при мисълта за шарлатанина, който се бе опитал да пробута номерата си на един истински посветен.

— Естествено целият цирк беше заради парите на Риналдо. Виктор, който както обикновено не разполагаше с пукнат грош, ги бе надушил безпогрешно. Риналдо не се хвана на номерата му и малко след това просто престана да взема уроци от него. Освен това си мисля, че вече беше успял да научи всичко, което можеше да се научи от Мелман. Щом разбрах за господин окултиста, веднага ми хрумна, че той би могъл се превърне в идеалната маша. Бях убедена, че човек като него би направил всичко, за да вкуси от истинската сила.

Кимнах.

— И тогава Риналдо започна да му се „явява“, нали? Двамата сте се редували, за да мътите главата на този глупак с трохи от истинското Умение.

— Точно така — каза Джасра. — С него се занимавах предимно аз, тъй като Риналдо обикновено беше твърде зает с подготовката си за изпитите. Ако не се лъжа, неговият успех беше малко по-добър от твоя.

— Ами, изкарваше доста високи оценки — промърморих аз. — Като слушам за това как сте подготвяли Мелман, не мога да не се запитам за причината. Значи се надявахте той да успее да ме убие по онзи особено колоритен начин?

Джасра се усмихна.

— Да. Макар че едва ли имаш реална представа за целия замисъл. Той знаеше за теб и трябваше да изиграе определена роля в твоето жертвоприношение. Но през онзи ден, когато ти го уби, Виктор действаше изцяло на своя глава. Бяхме го предупредили да не се самозабравя, но той не ни послуша и си плати за това. Беше го обзела манията да се сдобие с цялата сила, която си мислеше, че ще спечели по този начин, без да я дели с никого. Както вече казах, беше истински задник.

Опитах се да си придам не особено заинтересован вид, за да я накарам да продължи, така че се заех отново с вечерята си. Реших, че това е подходящ начин да изразя подобно отношение. Но щом погледнах към масата, установих, че чинията със супата ми е изчезнала. На нейно място се бе появило някакво месно блюдо. Взех уж съвсем непринудено ножа си, за да нарежа вкусната мръвка и да я опитам, но усетих, че ръката ми трепери. Причината беше проста — искаше ми се да удуша Джасра още на мига.

Поех дълбоко въздух и се опитах да се овладея. Пийнах глътка вино. Пред мен изникна малка чинийка с подправки. Лекият аромат на чесън и някакви изкусителни билки ме посъветва да го давам по-кротко. Кимнах с благодарност към Мандор, Джасра направи същото. След няколко секунди вече режех спокойно месото си на малки късчета.

Опитах няколко хапки и след това казах възможно най-спокойно:

— Наистина не разбирам. Твърдиш, че Мелман е имал своя роля в моето ритуално заколение. Но защо само роля?

Тя продължи да се храни още около половин минута и после демонстрира поредната си усмивка.

— Възможността беше твърде примамлива, не можехме да я изпуснем. След като се разделихте, Джулия най-неочаквано се заинтересува от окултните науки. Реших, че мога лесно да я запозная с Мелман, за да научи от него няколко прости трика. Исках да култивирам омразата, породена от вашата раздяла, и да я засиля до такава степен, че тя да избухне със сила, която да накара Джулия да ти пререже гърлото в деня на жертвоприношението.

Задавих се с иначе невероятно крехкото и апетитно месо.

До лявата ми ръка се появи кристална чаша вода. Поех и я оставих гнева ми да се уталожи още веднъж. Отпих бавна, голяма глътка.

— О, тази реакция беше доста красноречива — отбеляза Джасра. — Трябва да признаеш, че включването на жената, която някога си обичал, в ролята на твой екзекутор прави отмъщението доста стилно.

С крайчето на окото си забелязах Мандор да кимва. Тя наистина беше права.

— Признавам, че досега нямах никаква представа за това — казах аз. — А Риналдо имаше ли някаква специална роля на този етап?

— Не. Вие двамата се бяхте сближили доста по онова време. Боях се, че може да те предупреди.

Замислих се за около минута и след това попитах:

— И къде се пропука планът ти?

— Там където най-малко очаквах. Оказа се, че Джулия наистина има дарба. Само няколко занимания с Виктор и тя вече беше по-добра от него във всичко, с изключение на рисуването. А кой знае, може и тя да е почнала да рисува. Рискувах и загубих по най-непредвидимия начин.

Отново ме прониза тръпка. Спомних си за разговора с тай’ига-та в Арбор, докато тя обитаваше тялото на Винта Бейл. „Успя ли Джулия да се добере до уменията, които искаше да придобие?“ — ме бе попитала тя. Тогава й отговорих, че не знам. Казах, че никога не съм забелязвал подобни признаци… И малко след това си припомних за нашата среща при паркинга на супермаркета и за кучето, което повече не помръдна от мястото си след като Джулия му каза да седне… Да, спомних си, но…

— Значи ти така и не забеляза нейната дарба? — продължи Джасра.

— Не бих казал — отвърнах аз и започнах да осъзнавам защо събитията са се развили точно така. — Не бих казал.

… Ами когато тя промени вкуса на сладоледа само с едно докосване на устните си. Или пък когато се разхождаше в онази буря без чадър и дори не се намокри…

Джасра сбърчи озадачено чело.

— Не разбирам — каза тя. — Щом си знаел, защо не я подготви ти? Тя те обичаше. Двамата щяхте да бъдете невероятна двойка.

Съзнанието ми се сгърчи. Джасра беше права, аз подозирах нещо подобно, може би дори съм го знаел дълбоко в себе си, но потисках тази мисъл. Вероятно бях дал на Джулия последния тласък, необходим, за да се изяви нейната дарба.

— Не е толкова просто за обяснение — казах. — Освен това е нещо лично.

— О-о. Според мен човек или е наясно с чувствата си, или не е. Средно положение няма.

— Добре, нека опростим нещата — съгласих се аз. — Връзката ни вече се разпадаше, когато забелязах първите признаци. Не исках да давам знания на една жена, която можеше след това да реши да ги използва срещу мен.

— Разбирам те — каза Джасра. — Напълно. Каква ирония на съдбата.

— Така е — отбеляза Мандор, махна с ръка и на масата се появиха нови примамливо ухаещи ястия. — Но преди да сте се увлекли в диспут за потайните дебри на душата, бих искал да опитате малко от моите пъдпъдъци в сос „Ротшилд“, гарнирани с ориз и крехки връхчета от аспержи.

Осъзнах, че съм подтикнал Джулия да потърси знания с това, че й бях показал едно ново измерение на реалността. Но преди това я бях отблъснал с недоверието си. После ми хрумна, че това все пак не е всичко. Имаше и още нещо…

— Невероятни са — възкликна Джасра.

— Благодаря. — Мандор стана, заобиколи масата и доля вино в чашата й. Явно бе предпочел да го направи собственоръчно, вместо да използва някой магически трик. Забелязах как след това пръстите на лявата му ръка се плъзнаха съвсем непринудено по голото й рамо. После той наля малко и в моята чаша и отново седна на мястото си.

— Така е, просто нямам думи — отбелязах аз и потънах отново в нерадостните си спомени — вече ги виждах в съвсем нова светлина.

Бях усетил нещо, имах известни подозрения още от самото начало. Бе крайно време да си го призная. Нашата разходка през Сенките беше просто най-зрелищният от всички малки тестове, на които я подлагах от време на време. Опитвах се да я сваря неподготвена, да я накарам да изяви… Какво? Дарбата си на магьосница, разбира се. Е, и?

Оставих приборите си и разтърках очи. Всичко беше толкова ясно, само дето го бях крил от самия себе си толкова дълго…

— Добре ли си, Мерлин? — чух да пита Джасра.

— Да. Просто се усетих малко изморен — отвърнах аз. — Всичко е наред.

Магьосница. Неочаквано разбрах, че всъщност съм се страхувал малко от нея, от възможността априлските „нещастни случаи“ да са нейно дело. И все пак този страх не бе успял да накърни чувствата ми към нея. Защо? Дали защото вярвах, че опасенията ми са основателни, и въпреки това не ми пукаше? Или защото любовта ми се подхранваше по-скоро от завоалиран стремеж към смъртта?

— Ще ми мине — казах. — Нищо сериозно, наистина.

Значеше ли това, че най-опасният ми враг се е крил през цялото време в собственото ми съзнание? Пази Боже. Не му беше сега времето за сеанси при психотерапевт. Не и след като животът ми зависеше до такава степен от чисто външни обстоятелства.

— Няма ли да споделиш терзанията си с нас? — прошепна подкупващо Джасра.

Глава 2

— Има ли смисъл? — отвърнах й аз. — Твоите игрички са много по-интересни. Би трябвало дори да ти изръкопляскам. Що се отнася до мен, мога само да кажа, че истината е била пред очите ми през цялото време, а аз дори не съм си направил труда да събера две и две. Това ли искаше да чуеш?

— Да — каза тя.

— Радвам се, че гениалният ти замисъл все пак се е провалил — добавих.

Джасра въздъхна, после кимна и отпи от виното си.

— Така е, провали се — призна тя. — Наистина не очаквах, че такова малко камъче ще обърне колата. Само като си помисля колко иронична може да бъде съдбата понякога…

— Но за да ме накараш да оценя истински твоя замисъл, ще трябва да ме запознаеш с още няколко детайла — отбелязах аз.

— Знам. Макар че ми се ще да се насладя още малко на изуменото ти изражение, вместо да ти помогна да изпиташ задоволство за моя сметка. От друга страна, тепърва те очакват няколко шеметни завоя в интригата, от които може и да ти се завие свят.

— Ще ти се наложи да рискуваш — казах. — Мога обаче да се обзаложа, че и аз разполагам с няколко изненадващи за теб разкрития.

— Като например?

— Като например защо нито едно от покушенията не успя да постигне целта си.

— Предполагам, че Риналдо е успявал винаги да се намеси в последния момент.

— Грешиш.

— Кой тогава?

— Тай’ига-та. Някой й е заповядал да ме защитава. Може би си я спомняш от времето, когато обитаваше тялото на Гейл Лампрън.

— Гейл? Приятелката на Риналдо? Моят син е имал връзка с демон?

— Нека обърнем гръб на предразсъдъците. Той е правил и далеч по-лоши неща като първокурсник в колежа.

Джасра се замисли за миг, после кимна бавно.

— Прав си — съгласи се тя. — Бях забравила за Керъл. Та значи, ти все още нямаш никаква представа кой или какво е накарало тай’ига-та да те закриля така усърдно?

— Не, нямам.

— Това хвърля върху цялата история една доста странна сянка — каза Джасра замислено. — Особено сега, след като пътищата ни се кръстосаха отново. Чудя се…

— Какво?

— Дали демонът е бил изпратен, за да те предпазва, или за да ми се бърка в работите.

— Трудно е да се каже, след като резултатът е един и същ.

— Но пък това, че се е навъртала около теб и напоследък, говори по-скоро в полза на първата възможност.

— Освен ако не знае нещо, което ние не знаем.

— Като например?

— Като например, че между нас се заражда нов конфликт.

Джасра се усмихна.

— Трябвало е да учиш право — каза тя. — Майстор си на увъртанията, точно като роднините си в Амбър. Мога искрено да заявя, че лично аз не планирам нищо в тази насока.

Свих рамене.

— Просто предположение. Моля те, продължи с историята за Джулия.

Тя се зае отново с вечерята си и аз й направих компания. След няколко хапки установих, че не мога да спра да ям. Погледнах към Мандор, но изражението му беше неразгадаемо. Той никога не би си признал, че е прибавил към ястията си някоя магическа подправка или пък че е използвал заклинание, което да ни принуди да погълнем лакомо и последната трошичка. Каквато и да беше причината, никой не проговори, докато не привършихме блюдата си. Аз лично не бих се оплакал от това.

— Джулия посещаваше най-различни учители, след като се разделихте — подхвана отново разказа си Джасра. — И след като вече я бях включила в плана си, за мен не беше проблем да ги накарам да й кажат неща, които да я обезсърчат или разочароват, за да я накарат да потърси следващия „гуру“. Не мина кой знае колко време преди тя да се запознае с Виктор, когото вече бяхме обработили. Заповядах му да прескочи по-голямата част от скучната уводна материя и да събуди апетита й за знания с нещо свързано пряко с ролята, която й бях отредила…

— Която беше? Дотук чух само намеци за нейното участие в ритуалното убийство.

Джасра се усмихна и кимна. После опита новото ястие.

— Канех се да я впиша в своя още по-мащабен замисъл — Пътя на Непълния Лабиринт.

— Нямам представа какво точно имаш предвид, но вече ми звучи като ужасно рисковано начинание.

— Не се и съмнявам, но далеч не е толкова опасно, стига да се направи както трябва.

— Доколкото знам — казах аз, — отраженията на Лабиринта, които се намират в световете на Сенките, представляват неточни версии на оригинала. Това прави всяко съприкосновение с тях доста опасно.

— Само ако бъде направено неумело.

— И ти щеше да накараш Джулия да мине по този Непълен Лабиринт?

— Моите знания за това, което ти наричаш „минаване по Лабиринта“, се дължат на нещата, които съм научила от своя покоен съпруг и от Риналдо. Ако съм разбрала правилно, за да премине по Лабиринта, посветеният трябва да следва неговите очертания, докато стигне до една определена точка, където го обладава силата.

— Така е — съгласих се аз.

— Ако обаче отражението е несъвършено — продължи Джасра, — става възможно да се проникне до самия му център.

— Но как би могъл някой да следва линиите, след като те са прекъснати? Ако не следваш очертанията, Лабиринтът ще те унищожи.

— Не казвам, че трябва да се следват линиите. Пътят до центъра ще минава през разкъсването.

— И ако все пак стигнеш до него по този начин… Тогава какво?

— В съзнанието ти се отпечатва образът на Непълния Лабиринт.

— А как може да се използва този образ?

— Отново благодарение на дефекта. Призоваваш образа и черпиш сила от него през тази мрачна пукнатина.

— И това ще ти позволи да пътуваш през Сенките?

— Почти с такава лекота, с каквато го правиш ти например — каза Джасра. — Но процепът все пак си остава.

— Процепът ли? Не разбирам.

— Дефектът в Лабиринта. Той ще те следва през Сенките. Винаги ще е до теб, докато пътуваш през тях — понякога тънък като косъм, друг път зейнал като бездна. Ще се променя непрекъснато. Може да се появи най-неочаквано навсякъде — своеобразно бяло петно в реалността. Там именно се крие рискът за тези, които следват Непълния Път. Да паднеш в процепа означава сигурна смърт.

— Но всяко от заклинанията ти също би могло да се провали и да се обърне срещу теб.

— Риск има във всичко — заяви магьосницата. — Истинското майсторство е в това да успяваш винаги да го заобиколиш.

— И ти бе отредила тази участ на Джулия?

— Да.

— И на Виктор?

— Да.

— Разбирам — казах. — Все пак сигурно знаеш, че копията черпят силата си от Първичния Лабиринт.

— Разбира се. И какво от това? Те са почти толкова добри, колкото е и истинският Лабиринт. Естествено, трябва да се пипа внимателно.

— Апропо, колко използваеми отражения съществуват?

— Използваеми?

— Те сигурно се влошават с отдалечаването си от центъра. Къде минава линията, която не може да бъде прекрачена без рискът да стане безразсъдно голям?

— Разбирам какво имаш предвид. Може би само първите девет отражения стават за работа. Аз никога не съм преминавала отвъд деветото. Първите три са най-сигурни. При следващите три рискът се увеличава значително.

— Пропастта става по-широка, така ли?

— Точно така.

— И как така се реши да ми кажеш всичко това?

— Ти си адепт от по-висша сфера и тази информация е безполезна за теб. Освен това не би могъл да ми попречиш да използвам Непълния Път. И накрая, трябваше да си наясно с тази подробност, за да оцениш по достойнство финала на моя разказ.

— Целият съм слух — казах.

Мандор докосна масата и пред нас се появиха малки кристални купички с лимонов шербет. Схванахме намека му и не продължихме разговора си преди да приключим с поредния кулинарен шедьовър. Навън сенките на облаците се плъзнаха по планинските склонове. От коридора долиташе лека музика. Някъде из двора на Владението някой се трудеше здраво с кирка и лопата, доколкото можех да преценя по една доловимите шумове.

— И така ти посвети Джулия в своето откритие — обадих се аз.

— Да — каза Джасра.

— Какво стана след това?

— Тя се научи да призовава образа на Непълния Лабиринт и да го използва, за да се сдобие с магическо зрение и да подготвя свои заклинания. Научи се да изтегля сурова енергия от разкъсването. Научи се да пътува през Сенките…

— Въпреки пропастта? — попитах.

— Да. Оказа се доста сръчна в нейното избягване. Всъщност всичко й се удаваше с невероятна лекота.

— Удивен съм, че една смъртна е успяла да мине дори по този Непълен Лабиринт и да оцелее.

— Само някои от смъртните са способни на това — каза Джасра. — Останалите стъпват по невнимание на някоя от линиите, или пък загиват по най-необичайни начини в разкъсването между тях. Може би около десет процента от тях биха стигнали до центъра невредими. И слава Богу, защото така поне броят им е ограничен. Но не всеки от достигналите до целта успява да развие сили и умения, които да могат да се мерят с тези на истинския адепт.

— И казваш, че от самото начало тя е била по-добра от Виктор във всичко?

— Да. За съжаление твърде късно си дадох сметка докъде са се разпрострели възможностите й.

Усетих погледа на Джасра. Тя като че ли изчакваше, за да прецени реакцията ми. Вперих поглед в нея и сбърчих чело.

— Да — продължи магьосницата, явно доволна от ефекта на думите си. — Ти не знаеше, че пронизваш именно нея с кинжала си, нали?

— Не знаех — признах аз. — През цялото време се чудех кой ли се крие зад тази маска. Не можех да разбера какви са мотивите му. Водопадите от цветя бяха доста мъгляв намек, а аз така и не разбрах кой си играе със сините камъчета — ти или Маскирания.

Джасра се засмя.

— Сините кристали и пещерата, от която произхождат те, са семейна тайна. Те представляват нещо като магически изолатор. Но две отделни парченца от кристала, които някога са били едно цяло, запазват връзката помежду си и същество с достатъчно чувствителна сетивност би могло да проследи сигнала.

— През Сенките ли?

— Да.

— Дори когато следеният няма някакви специални умения или дарби?

— Дори тогава — каза тя. — Досущ като при следенето на пътуващ през Сенките, докато той все още променя тяхната същност и следата е още прясна. Всеки би могъл да проследи подобна следа, стига да е достатъчно бърз и достатъчно чувствителен.

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че си ме следила през цялото време?

Джасра поклати глава.

— Джулия?

— Започваш да схващаш.

— Не… — казах аз. — Е, може би съвсем мъничко. Тя е била по-надарена, отколкото си очаквала. Това вече ми го каза. Струва ми се, че ти е погодила някакъв номер, но нямам никаква представа какъв точно и кога.

— Доведох я тук, тъй като трябваше да взема някои пособия, които да отнеса до първия кръг около Амбър. Тя огледа работното ми помещение. Сигурно и аз съм се разприказвала повечко. Но откъде можех да знам, че тя попива всичко чуто и дори замисля свой план? Струваше ми се прекалено безобидна, за да допусна, че й се върти нещо такова из главата. Трябва да призная, че е доста добра актриса.

— Четох дневника на Виктор — казах аз. — Предполагам, че през цялото време си прикривала лицето си и си променяла по някакъв начин гласа си.

— Да, но със същия номер само раздразних любопитството й към магическите умения, вместо да успея да й вдъхна някакво страхопочитание. Предполагам, че тогава е измъкнала някой от триголитите — моите сини кристали. Останалото е свършен факт.

— Не и за мен.

Пред мен се появи съд с димящи, апетитно ухаещи зеленчуци. Бяха ми абсолютно непознати.

— И сам можеш да се сетиш.

— Ти си я завела до Непълния Лабиринт и тя е достигнала до неговия център… — започнах аз.

— Да.

— И при първата удала й се възможност — продължих, — Джулия се е върнала тук, за да научи нещо повече за останалите ти тайни.

Джасра изръкопляска леко, опита зеленчуците и после бързо си взе още няколко пъти. Мандор се усмихна.

— Но оттук нататък всичко ми бледнее — признах аз.

— Бъди добро момче и си изяж зеленчуците — каза тя.

Така и направих.

— Опирайки се на своите бегли наблюдения върху човешката природа — обади се неочаквано Мандор, — бих предположил, че й се е приискало да опита не само крилата, но и новопридобитите си нокти. Мисля, че първо е отишла при своя предишен учител — Виктор Мелман — и го е предизвикала на магьоснически дуел.

Чух как Джасра рязко пое въздух.

— Това наистина ли е само предположение? — попита тя.

— Наистина — отвърна й той и разклати виното в чашата си. — Ще отида дори още по-далеч като предположа, че ти също си постъпила така със своя учител.

— Кой дявол ти прошушна това? — попита Джасра.

— Просто предположих, че Шару е бил твой учител — каза Мандор. — Това би обяснило общата ви връзка с това място, както и факта, че си сварила предишния му господар неподготвен. Дори не е изключено той въпреки изненадата да е успял да те прокълне със същата участ. Но дори да не го е сторил, в нашите дела кръгът на силата често се затваря по най-необичайни начини.

Джасра прихна.

— В такъв случай името на дявола е „Логика“ — каза тя с нотка на възхищение. — Признавам обаче, че да се призове този дявол е истинско изкуство.

— Няма да крия, че готовността му да се отзове, когато го повикам, ми вдъхва известна увереност. Все пак Джулия сигурно е била изненадана, когато Виктор е успял да й се измъкне.

— Така е. Тя все още не знаеше, че нямам навика да оставям протежетата си на произвола на съдбата. Бях защитила Виктор с няколко полезни заклинания.

— Но явно и тя се е ползвала с подобна привилегия.

— Така е. И макар че нейните заклинания сигурно са й свършили добра работа, за нея резултатът от дуела е бил равносилен на загуба. Джулия е знаела отлично, че щом науча за нейното неподчинение, ще дойда, за да я накажа. Точно затова е инсценирала собствената си смърт. Признавам, че тогава успя да ме заблуди.

Припомних си деня, в който отидох до апартамента на Джулия, открих тялото й и бях нападнат от онзи странен звяр. Лицето на трупа беше отчасти обезобразено и доста зацапано от полусъсирената кръв. Но все пак мъртвата жена беше приблизително с нейния ръст, а чертите й бяха сходни с тези на Джулия. Да не говорим, че апартаментът беше същият. Така и не ми бе останало време да я огледам по-внимателно, тъй като звярът се нахвърли върху мен съвсем не на шега. В мига, в който приключих с него, в далечината се разнесе воят на първите полицейски сирени. Трябваше да се изпарявам, при това без излишно помайване. После естествено в спомените ми изплуваше неизменно обезобразеното лице на Джулия.

— Невероятно — възкликнах аз. — Чие тяло съм открил тогава в апартамента?

— Нямам никаква представа — каза Джасра. — Могло е да бъде на някоя от нейните двойнички от друга Сянка или пък на непозната от улицата. Труп, откраднат от моргата. Откъде бих могла да знам?

— На врата й бе окачен медальон с един от твоите сини кристали.

— Да. А вторият кристал беше на каишката на звяра, който ти уби. Джулия е отворила прохода, по който той се е озовал в апартамента й.

— Но защо? И какво правеше там онзи Обитател на Предела?

— Тук и аз удрям на камък. Виктор си е мислел, че съм я убила аз, а аз си мислех, че я е убил той. Сигурно е решил, че съм отворила прохода от Владението и съм насъскала звяра подир нея. Аз предположих, че това е негово дело, и се ядосах, че е крил от мен бързия си напредък. Започне ли твоят ученик да крие разни неща от теб, не чакай нищо добро от него.

Кимнах.

— Значи развъждаш тези създания някъде тук?

— Да — отвърна тя. — Освен това ги използвам на още няколко Сенки. Някои от тях дори спечелиха медали на киноложки изложби.

— Аз бих предпочел питбулите — казах. — Далеч по-мили и по-възпитани са. Значи Джулия е оставила тялото в апартамента и е дошла дотук през прохода. В същото време ти си мислела, че Виктор й е видял сметката и се кани да атакува твоята светая светих.

— Долу-горе.

— Той пък си е мислел — особено, след като е открил прохода — че Джулия е станала твърде опасна за теб и затова ти си я отстранила.

— Не знам дали въобще е успял да открие този проход. Както сам знаеш, вратата към него беше доста добре прикрита. С две думи, никой от двама ни не знаеше с какво точно се е захванала тя.

— И какво беше то?

— Джулия бе успяла да ми пробута един от триголитите, чрез който след това ме е проследила през Сенките до Бегма.

— Бегма? Че какво си правила там, по дяволите?

— Нищо особено — каза Джасра. — Споменах го, само за да ти покажа колко беше напреднала тя междувременно. Тогава все още се е движела на почетно разстояние от мен. Но и това научих по-късно от нея самата. Следвала ме е от ръба на Златния Кръг чак до Цитаделата на Владението. Останалата част от историята ти е известна.

— Не съм съвсем сигурен, че е така.

— Джулия вече е имала свои планове за това място. И определено успя да ме изненада. Така се превърнах в закачалка.

— А тя се е настанила на твоето място, за да посреща посетителите, прикривайки се зад онази маска. Набирала сили и знания, закачала си чадъра на теб…

Джасра изръмжа тихичко, а аз си припомних, че зъбките й не са за подценяване. Насочих предположенията в ново направление.

— Все още не мога да разбера защо след това продължаваше да ме шпионира и да ме затрупва с цветя.

— Мъжете са отвратителна пасмина — отбеляза Джасра и пресуши виното си. — Успя да се сетиш за всичко друго, но не и за основния й мотив.

— Искала е да се сдобие със сила — казах аз. — Какво още има да се разбира? Спомням си, че често обсъждахме този въпрос на дълго и широко.

Мандор прихна. Обърнах се към него, но той отвърна погледа си и поклати глава.

— Очевидно — натърти Джасра — тя все още те е обичала. Най-вероятно — доста. Играела си е игрички с теб. Искала е да раздразни любопитството ти. Най-вероятно е искала да тръгнеш след нея и да я откриеш, за да си премерите силите. Искала е да ти докаже, че е била достойна да й довериш всички онези знания, които ти си й отказал.

— Значи си знаела и за това?

— Тя понякога говореше съвсем открито с мен.

— Сигурно заради силните си чувства към мен е изпратила онези мъже с триголитите, за да ме убият. И те за малко не успяха да си свършат работата.

Джасра погледна встрани и се закашля. Мандор се изправи тутакси, заобиколи масата и наля вино в чашата й. И докато гърбът му я скриваше от погледа ми, аз я чух да казва тихо:

— Ами… не беше точно така. Убийците изпратих аз. Риналдо не беше до теб, за да те предупреди, както си мислех, че е правил през цялото време, и затова реших да си опитам късмета отново.

— О-о — отбелязах. — А случайно да е имало и следваща поръчка?

— Не, те бяха последните.

— Какво облекчение.

— Не го приемай като извинение. Просто ти обяснявам как стоят нещата, за да изчистим недоразуменията. Във връзка с това, мога ли да приема, че и ти си се отказал да ми отмъщаваш?

— Вече уточних, че сме квит. Няма да се отметна от думите си. А как се е забъркал Джърт в цялата история? Не разбирам как въобще са успели да се срещнат.

Мандор не пропусна да долее малко вино и в моята чаша преди да се върне на мястото си. Джасра ме погледна.

— Не знам — каза тя. — При нашия сблъсък тя беше сама, без никакви съюзници. Всичко е станало, докато бях окована от заклинанието й.

— Имаш ли някаква представа накъде може да са отпрашили двамата с Джърт?

— Не.

Погледнах Мандор, но той поклати глава.

— Аз също не сещам къде биха могли да бъдат. И все пак в главата ми се върти една мисъл.

— Да?

— Струва ми се уместно да отбележа, че ако забравим за белезите и липсващите части от лицето му, приликата между вас е повече от очевидна.

— Между мен и Джърт? Сигурно се шегуваш?!

Той погледна Джасра.

— Така е — каза тя. — Родството ви си личи доста ясно.

Оставих вилицата си и тръснах глава.

— Абсурд! — Но изобщо не бях убеден, че е така. — Никога не съм забелязвал нещо подобно.

Мандор повдигна рамене съвсем леко.

— Искаш ли да ти изнеса лекция за психологията на отрицанието? — попита Джасра.

— Не — отвърнах. — Просто ми е необходимо малко време, за да асимилирам факта.

— Ред е на следващото ястие — обяви Мандор, после махна с ръка и то се появи на масата.

— Ще си имаш ли неприятности с роднините си в Амбър, задето ме освободи? — попита след известно време Джасра.

— Надявам се, че докато разберат, че си изчезнала, вече ще разполагам с убедително оправдание — отговорих аз.

— С други думи, отговорът е „да“.

— В общи линии.

— Ще видя какво бих могла да направя по въпроса.

— Какво имаш предвид?

— Не обичам да съм задължена на никого — каза тя, — а засега ти си направил повече за мен, отколкото аз за теб. И ако единственият начин да ти се издължа е да поема гнева им върху себе си, ще го сторя.

— Какво си намислила?

— Нека спрем дотук. Понякога е по-добре да не знаеш прекалено много.

— Тази работа хич не ми харесва.

— Чудесен повод да сменим темата — каза Джасра. — Сериозен противник ли е сега Джърт?

— За мен ли? — попитах. — Или подозираш, че би могъл да се върне за втори опит?

— Интересуват ме и двата аспекта.

— Мисля, че не би се поколебал да ме убие, ако му се удаде възможност — казах аз и погледнах Мандор.

— Боя се, че е така — съгласи се той.

— Що се отнася до това, дали би се върнал тук, за да докопа повече от това, което има в момента, мисля, че ти би могла да прецениш по-добре. Много ли го делеше от постигането на абсолютната сила, която би могъл да му даде Изворът?

— Трудно е да се каже. Може би е успял да усвои около петдесет процента от силата. Но това е само предположение. Това ще го задоволи ли?

— Може би. Колко опасен е сега?

— Много. Особено след като овладее в пълна степен новопридобитите умения. Но той сигурно осъзнава, че мястото ще бъде пазено ден и нощ, вероятно дори от някой, който също е минал през ритуала на Извора. Дори Шару — на фона на последното му преображение — би могъл да му създаде сериозни неприятности.

Захванах се отново с вечерята.

— Вероятно Джулия ще го посъветва да не го прави — продължи тя, — тъй като е добре запозната с това място.

Кимнах. „Ще срещнем, когато му дойде времето“ — бе казала тя. И се бе оказала права.

— Мога ли сега аз да те попитам нещо? — каза Джасра.

— Моля.

— Тай’ига-та…

— Да?

— Предполагам, че дори дъщерята на граф Оркуз не може да се разхожда току-тъй из двореца в Амбър и да влиза в твоите покои.

— Определено — казах аз. — Тя беше дошла заедно с баща си на официално посещение.

— А ще ми кажеш ли кога пристигнаха?

— Сутринта на същия ден. Но се боя, че едва ли ще мога да навляза в детайлите, тъй като…

Джасра махна с отрупаната си с пръстени ръка.

— Не ме интересуват държавните ви тайни — каза тя. — Знам, че Найда често съпровожда баща си като негов личен секретар.

— Е и?

— Нейната сестра беше ли заедно с тях, или си беше останала у дома?

— Става въпрос за Корал, нали така?

— Да.

— Тя пристигна заедно с тях.

— Благодаря — каза Джасра и насочи вниманието си към храната.

По дяволите. Това пък какво беше? Може би тя знаеше нещо за Корал, за което аз дори не подозирах. Нещо, което можеше да обясни настоящите й премеждия. В такъв случай, какво можех да загубя, ако попитам направо?

— Защо? — казах след малко.

— Просто ми беше любопитно — отвърна Джасра. — Познавах добре семейството им… в доброто старо време.

Сантименталност? У Джасра? Никога. Тогава какво?

— Ами ако същото това семейство сега си има някой и друг проблем? — попитах.

— Освен това, че тай’ига-та е обладала тялото на Найда, така ли?

— Да.

— Ще ми е неприятно, ако наистина е така. Какъв е проблемът?

— Ами нещо като пленничество, засягащо Корал.

Изпуснатата й вилица изтрака леко по чинията.

— Какви ги приказваш? — попита тя натъртено.

— Като че ли Корал е попаднала не където трябва.

— Корал? Как? Къде?

— Отговорът ми зависи отчасти от това какво всъщност знаеш за нея — отбелязах аз.

— Просто харесвам това момиче. Не си играй с мен. Какво се е случило?

Виж ти, каква изненада. Не от този отговор имах нужда.

— Сигурно си познавала майка й доста добре?

— Да. Казваше се Кинта. Срещали сме се по време на дипломатически визити. Много красива жена.

— Разкажи ми за бащата на Корал.

— Ами той е член на кралското семейство, но е само далечен роднина на краля. Преди да стане премиер, Оркуз беше посланик на Бегма в Кашфа. Семейството му също живееше в резиденцията на посланика, което означава, че се срещахме сравнително често…

Тя вдигна погледа си — усети, че съм вперил в нея своето Логрус-зрение, прониквайки отвъд образа на Непълния Лабиринт. Очите ни се срещнаха и тя се усмихна.

— О! Имаш предвид истинския й баща? — Тя направи кратка пауза и след това кимна. — Значи наистина има нещо вярно в този слух?

— Но ти не си убедена, че е така, нали?

— Този свят прелива от слухове, повечето от които не можем да проверим. Откъде бих могла да знам, кои от тях са верни и кои не? Пък и защо ли ми е да знам?

— Права си, естествено — казах аз. — Както и да е…

— Поредната забежка на стареца, а? — подхвърли Джасра. — Сигурно вече сте им изгубили броя. Чудя се как въобще е намирал време за държавните дела?

— Всички се чудят.

— Честно казано, забелязах у нея известна прилика, която говори в полза на този слух. Но не бих могла да твърдя, че не греша, особено след като не познавам другите членове на тяхното семейство. Та казваш, че наистина има нещо вярно в този слух?

— Да.

— Само заради приликата, или има и още нещо?

— Има и още нещо.

Джасра се усмихна сладко и вдигна вилицата си.

— Има някакво особено очарование в този мит за изгубената принцеса.

— Така е — казах аз и продължих да се храня.

Мандор се прокашля.

— Не е честно — каза той. — Говорите с недомлъвки.

— Прав си — съгласих се аз.

Джасра ме погледна отново и въздъхна.

— Добре — каза тя. — Ще питам аз. Защо мислиш, че е има нещо вярно в този слух? Оо… Ами да. Лабиринтът.

Кимнах.

— Я виж ти. Малката Корал се е разходила по Лабиринта, това ли е новината?

— Да.

— Предполагам, че сега празнува някъде из Сенките?

— Де да беше толкова просто.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя изчезна в неизвестна за мен посока. Лабиринтът я запрати натам.

— Как така?

— Добър въпрос. Не знам.

Мандор отново се прокашля.

— Мерлин — каза той, — може би все пак става въпрос за поверителна информация. Бих могъл…

— Не — отвърнах му аз. — Малко дискретност би била напълно достатъчна в този случай. Бих помолил и теб за същото — кимнах към Джасра. — Особено след като сама уточни, че изпитваш към младата дама известна… симпатия.

— Уточних, че много харесвам това момиче — заяви Джасра.

— Добре — отвърнах й аз. — Защото донякъде се чувствам отговорен за случилото се, макар че тя успя добре да ме метне. Затова искам да оправя нещата, доколкото е възможно. Само дето не знам как.

— Какво точно се случи?

— Бях се заел да я разведа из града и двореца, когато тя най-неочаквано пожела да види Лабиринта. Угодих на прищявката й. Докато се връщахме от разходката, Корал ми зададе цял куп въпроси. Разговорът ми се стори съвсем безобиден и затова задоволих любопитството й. Не знаех нищо за слуховете около нейното потекло и дори не подозирах как всъщност стоят нещата. Щом се озовахме при Лабиринта, тя стъпи на него и след това продължи напред.

Джасра пое рязко въздух.

— Той би унищожил всеки, в чийто вени не тече кръвта на Амбър, нали?

Кимнах.

— Но дори ние не сме застраховани срещу този риск — казах след това. — Дори член на кралското семейство би заплатил с живота си за някоя груба грешка.

Джасра прихна.

— Добре, че майка й не е имала връзка с кочияша или с някой от готвачите си.

— За неин късмет не се оказа така. Така или иначе, стъпиш ли веднъж върху Лабиринта, връщане назад няма. Почувствах се задължен да й помогна да стигне до центъра. Или поне да опита да го стори. Освен че реших да се представя като добър домакин, не на последно място си мислех за евентуалните усложнения в отношенията между Амбър и Бегма.

— А те явно са навлезли в доста интересна фаза — подхвърли полушеговито Джасра.

Досетих се, че не би имала нищо против да изпусна някоя по-конкретна дреболия, и не се хванах.

— Би могло да се каже. Във всеки случай, Корал стигна успешно до центъра и после изчезна нанякъде.

— Покойният ми съпруг ми бе споменал, че достигналият центъра може да заповяда на Лабиринта да го пренесе в коя да е точка на Вселената.

— Правилно — съгласих се аз. — Но в случая най-странно беше именно нейното желание. Тя каза на Лабиринта да я пренесе където сметне за необходимо.

— Боя се, че не разбирам.

— Нито пък аз, но тя постъпи именно така и резултатът е налице.

— Искаш да кажеш, че тя просто каза „Пренеси ме там, където пожелаеш“ и след това изчезна?

— Абсолютно вярно.

— Това като че ли говори за някакви зачатъци на разум у Лабиринта.

— Освен ако той просто не е реагирал на нейното неосъзнато желание да посети някое определено място.

— Така е. Предполагам, че такава възможност съществува. Не опита ли да я откриеш?

— Нарисувах Карта с нейния образ. Опитах да се свържа с нея и успях. Тя се намираше на някакво тъмно място. После връзката се разпадна. Това е всичко.

— Кога стана това?

— Преди броени часове, ако преценката ми е правилна — казах аз. — Времето тук тече приблизително със скоростта, с която тече в Амбър, нали?

— Долу-горе. Защо не опита пак?

— Така и не ми остана време на фона на последвалите събития. Освен това се опитвах да измисля някакво друго решение на проблема.

Дочу се леко потракване и тих звън. Долових ухание на прясно кафе.

— Ако искаш да знаеш дали ще ти помогна — каза Джасра, — отговорът ми е „да“. Но засега аз също нямам никаква представа как бих могла да го сторя. Може би няма да е зле да опитаме да се свържем отново с нея чрез Картата й. Този път и аз ще се включа. Може пък да успеем да установим контакт.

— Добре — казах аз, оставих чашата и измъкнах колодата си. — Да опитаме.

— И аз ще помогна — заяви Мандор, стана от стола си и се приближи до мен.

Джасра застана от другата ми страна. Протегнах Картата така, че и тримата да я виждаме еднакво добре.

— Да започваме — казах и насочих съзнанието си към Корал.

Глава 3

Едно малко светло петънце, което преди това бях помислил за слънчево зайче, се премести бавно от мястото си върху пода и се настани до чашата ми с кафе. Реших засега да си замълча, след като никой друг още не го бе забелязал.

Насочих мислите си към Корал, но не долових нищо. Усетих как Джасра и Мандор също опитват да се свържат с нея и се присъединих към тях, за да обединим силите си. Още веднъж, по-настойчиво.

Като че ли…

Нещо… Спомних си, че винаги съм се чудил какво точно изпитва Вайъли, когато използва Картите. Сигурно е нещо по-различно от визуалните представи, на които ние се опираме при контакта. Може би нещо подобно…

Нещо подобно.

Долових по-скоро намек за присъствието на Корал. Вглеждах се внимателно в образа й, но той не оживяваше. Картата стана значително по-хладна и все пак усещането беше твърде далеч от ледената тръпка, която обикновено изпитвам при осъществяването на контакта. Концентрирах се и опитах още по-настойчиво. Почувствах как Мандор и Джасра направиха същото.

Образът на Корал избледня, но нищо не се появи на неговото място. Все пак продължавах да усещам нейното присъствие, докато гледах втренчено появилата се празнота. Точно както когато се опитам да се свържа със спящ.

— Не мога да преценя дали е само от мястото — каза Мандор, — или…

— Мисля, че над нея тегне заклинание — заяви Джасра.

— Не е изключено част от проблема да се дължи и на това — съгласи се Мандор.

— Но само част — прозвуча в непосредствена близост един приятен, познат глас. — Оплели са я чудовищни сили, татко. Никога досега не съм виждал нещо подобно.

— Дяволския Чекрък е прав — каза Мандор. — Аз също започвам да долавям нещо подобно.

— Да — започна Джасра, — има нещо…

Изведнъж мъглявината се разкъса и аз видях проснатото тяло на Корал. Тя лежеше — очевидно в безсъзнание — на студения под на някакво ужасно мрачно място. Единствената светлина наоколо идваше от огнения кръг около нея. Дори да го бе поискала, тя едва ли щеше да успее да ме пренесе при себе си и…

— Чък, можеш ли да ме пренесеш при нея? — попитах.

Образът започна да избледнява още преди да чуя отговора. Усетих някакъв хладен полъх. Минаха няколко секунди преди да осъзная, че тоя идва от вече леденостудената Карта.

— Не мисля, не бих искал да го сторя, пък и няма нужда — отвърна Чък. — Силата, която я държи там, вече усети присъствието ти и дори в този миг се движи към теб. Има ли някакъв начин, по който да изключиш тази Карта?

Закрих образа на Корал с длан. Това обикновено е напълно достатъчно. Не последва нищо. Дори леденото течение като че ли стана по-осезаемо. Повторих движението на ръката си и го подкрепих с мисловна заповед. Силата, каквато и да беше тя, се фокусира върху мен.

Знакът на Хаоса се стовари върху Картата. Тя отхвръкна от ръката ми, а аз политнах назад и ударих рамото си в ръба на вратата. Мандор залитна и се хвана за масата, за да запази равновесие. Чрез своето Логрус-зрение успях да видя как от Картата излетяха гърчещи се снопове светлина, миг преди тя да падне на пода.

— Какво стана? — извиках аз.

— Връзката беше прекъсната — отвърна Чък.

— Благодаря ти, Мандор — казах.

— Но сега силата, която се опитваше да те достигне през Картата, знае къде се намираш — отбеляза Чък.

— И откъде си толкова сигурен?

— Това е предположение, което се гради на факта, че тя все още се движи към теб. Все пак ви дели сериозно разстояние. Мисля, че ще й трябва около четвърт минута, за да те достигне.

— Ще те помоля за едно малко уточнение — обади се Джасра. — Тази сила само към Мерлин ли се е устремила, или иска да докопа всички ни?

— Не съм много сигурен. Мерлин е в центъра на нейния фокус. Нямам никаква представа какво би направила силата с вас.

Докато Джасра и Чък си приказваха, аз отидох залитайки до Картата на Корал и я вдигнах от пода.

— Ти би ли могъл да ни предпазиш? — попита Джасра.

— Вече се канех да пренеса Мерлин на едно далечно място. Да пренеса ли и вас?

Преместих погледа си от Картата и забелязах, че стаята е станала някак прозрачна. Сякаш стените и всичко останало бяха направени от цветно стъкло.

— Моля те — чух да казва подобният на църковен витраж образ на Джасра.

— Да — достигна до мен и призрачното ехо от гласа на Мандор.

После преминах през някакъв огнен обръч и се озовах на едно доста мрачно място. Блъснах се в някаква стена и тръгнах покрай нея, като се ориентирах с опипване. Достигнах до правоъгълна чупка, зад която мярнах по-светъл участък, обсипан с ярки точици…

— Чък?

Отговор не последва.

— Да знаеш, че навикът ти да изчезваш преди да сме си довършили разговора, никак не ми допада — добавих аз.

Продължих напред и достигнах до нещо, което приличаше доста на изход на пещера. Излязох навън и се озовах под отрупано с едри звезди нощно небе. Подухна студен вятър. Настръхнах и отстъпих няколко крачки назад.

Нямах никаква представа къде се намирам. Не че това имаше особено значение, след като засега всичко наоколо беше поне привидно спокойно. Призовах Логрус. Наложи ми се доста да потършувам из Сенките преди да намеря подходящо вълнено одеяло. Наметнах се с него и седнах по турски на пода до входа на пещерата. После протегнах отново силовите линии на Логрус. Открих доста по-лесно солидна купчина нацепени дърва, част от които запалих с едно щракване на пръстите. Сега можех да си докопам отнякъде и чаша кафе. Зачудих се дали…

Защо пък не? Протегнах линиите и блестящото кръгче се появи пред мен.

— Татко! Моля те, спри! — разнесе се обиденият му глас. — Доста се потрудих, за да те скрия на достатъчно отдалечено място сред Сенките. Нима искаш да привлечеш отново вниманието върху себе си?

— Хайде де — казах аз. — Исках само чаша кафе.

— Ще ти донеса. Само не използвай собствените си сили за известно време.

— А защо си мислиш, че твоите действия ще останат незабелязани?

— Защото използвам заобиколен маршрут. Ето, заповядай.

На пода, близо до дясната ми ръка, се появи димяща керамична чашка.

— Благодаря — казах аз, взех чашата и подуших питието. — Какво направи с Джасра и Мандор?

— Изпратих всеки от вас в различна посока сред рой от фалшиви образи, които разхвърлих насам-натам. Всичко, което се иска от теб, е да кротуваш за известно време. Нека вниманието на онова нещо да се поразсее.

— Какво нещо? Чие внимание?

— Силата, която е пленила Корал. Нали не искаме да ни открие?

— А защо не? Доколкото си спомням, съвсем наскоро ти се чудеше дали не си Господ. Какво би могло да те уплаши тогава?

— Истинските неща. Това нещо, изглежда, е по-силно от мен. От друга страна, аз като че ли съм по-бърз от него.

— Е, и това е нещо.

— Сега си легни и се наспи добре. На сутринта ще те запозная с промените в ситуацията.

— Може би ще успея да се справя и сам.

— Няма смисъл да се перчиш излишно. Въпросът е на живот и смърт.

— Не това имах предвид. Ами ако то ме открие?

— Ще постъпиш както намериш за добре — каза Чък.

— Защо ми се струва, че криеш нещо от мен?

— Може би защото си подозрителен по природа, татко. Нещо като семейна черта. Сега трябва да вървя.

— Къде?

— Да проверя какво става с другите. Да свърша няколко задачи. Да се погрижа за личното си усъвършенстване. Да видя какво става с експериментите ми. Такива ми ти работи. Чао.

— Ами Корал?

Но блестящото кръгче потъмня бързо и миг след това изчезна. Можех ли да споря при такъв край на нашия разговор? Чък заприличваше все повече на истински жител на Амбър — потаен и уклончив.

Отпих от кафето. Не можеше да се мери с това на Мандор, но все пак го биваше за работа. Зачудих се къде ли са те двамата с Джасра. Реших да не опитвам да се свържа с тях. Всъщност — хрумна ми малко след това — нямаше да е никак зле да укрепя собствената си позиция срещу нежелана магическа намеса.

Призовах отново образа на Логрус, който бях оставил на мира, докато траеше разговорът ни с Чък. С негова помощ опънах силови нишки по входа на пещерата и около мястото, където се бях настанил. След това го освободих и пийнах още малко кафе. Осъзнах, че това кафе едва ли ще успее да ме задържи буден. Нервите ми се бяха поотпуснали, а и умората от преживените наскоро емоции започваше да ми натежава съвсем осезаемо. Още две глътки и вече ми беше трудно да държа чашата. Още една и очите ми започнаха сами да се затварят на все по-малки интервали.

Оставих чашата встрани, загърнах се по-плътно с одеялото и успях да се наместя що-годе удобно на твърдия каменен под. След престоя в Кристалната пещера бях станал спец в това отношение. Блещукащите пламъци разиграваха странни, мъгляви сцени пред притворените ми очи. Огънят пропукваше унасящо, въздухът се насити с миризма на пушек.

Заспах. Сънят е може би единственото житейско удоволствие, което не трае твърде кратко. Неговата омая ме изпълни и ме понесе на крилата си. Колко далеч и за колко време, това вече не знам.

Не бих могъл да кажа какво точно ме събуди. Просто бях някъде и в следващия миг се завърнах. Позата ми беше леко променена, а пръстите на краката ми по-замръзнали. Освен това вече не бях сам. Не отворих очи и продължих да дишам все така равномерно. Не беше изключено просто Чък да се е върнал, за да се увери, че съм добре. А можеше и да е нещо съвсем друго, опънало моите нишки.

Отворих очи едва-едва и огледах през ресниците си близкия периметър. Дребна, безформена фигура стоеше на входа на пещерата, а последните отблясъци на огъня осветяваха една физиономия, която ми се стори странно позната. В тези черти имаше нещо от моите собствени черти и от чертите на баща ми.

— Мерлин — каза той меко. — Хайде, събуди се. Има места, на които трябва да отидеш, и неща, които трябва да свършиш.

Отворих широко очи и вперих поглед в него. Той ми напомняше за едно определено описание… Фракир трепна леко, но аз я успокоих.

— Дуоркин?…

Той се засмя тихичко.

— Разкри ме.

После направи няколко крачки — от единия край на входа до другия и обратно. На два-три пъти понечи сякаш да ми подаде ръка, но всеки път се отказваше да го стори.

— Какво има? — попитах аз. — Какво е станало? Защо си тук?

— Дойдох да те върна на пътя, който ти изостави.

— И кой ще да е този път?

— Беше тръгнал да търсиш едно момиче, което премина по Лабиринта онзи ден и се изгуби някъде.

— Корал? Знаеш ли къде е тя?

Той вдигна ръка, но после я свали и скръцна със зъби.

— Корал? Така ли се казва? Пусни ме вътре. Трябва да поговорим за нея.

— Бихме могли да си поговорим съвсем спокойно и така.

— Нима не уважаваш предците си?

— Напротив. Но освен това имам и един брат, който може да променя формата й външността си и който с удоволствие би ми откъснал главата, за да я окачи на видно място в стаята си. Освен това би могъл да го направи доста бързо, ако му дам тази възможност.

Поизправих се и разтърках очите си.

— Е, къде е Корал?

— Ела, ще ти покажа пътя — каза той и се пресегна.

Този път ръката му премина през моите магически нишки и се озова право над затихващите пламъци. Това явно не му направи никакво впечатление. Очите му бяха като две мрачни звезди, които ме притегляха неудържимо. Ръката му се размекна и започна да се топи сякаш беше от восък. Под плътта не се виждаха кости — като че ли някой бе изваял набързо подобие на ръка и след това бе навлякъл върху него нещо като кожа. — Ето, хвани ръката ми.

Осъзнах, че се пресягам против волята си към безформените му пръсти. Той отново се ухили. Можех да почувствам как силата му ме притегля. Зачудих се какво ли би станало, ако хванех тази гротескна ръка по свой си начин.

Призовах Логрус и насочих силовите му линии, за да се здрависат вместо мен.

Идеята се оказа доста глупава. Мигом бях заслепен от болезнено ярък блясък. Когато тъмните петна пред очите ми се стопяха, забелязах, че Дуоркин е изчезнал. Проверих набързо магическите нишки и установих, че са удържали на натиска. Съживих огъня с едно кратко небрежно заклинание. Чашата ми с кафе беше все още наполовина пълна. Сгрях изстиналото й съдържание със съкратената версия на последния си магически трик и отпих. Колкото и да си блъсках главата след това, не можах да измъдря някакво задоволително обяснение за случилото се.

Знаех, че никой не бе срещал полулудия демиург от години, макар че според думите на баща ми, неговото състояние се подобрило значително след като Оберон възстановил повредения Лабиринт. Ако това наистина бе Джърт — опитващ се отчаяно да ме докопа, — то изборът му беше наистина доста странен. Освен това не бях съвсем сигурен, че Джърт има някаква представа за това как изглежда Дуоркин. Замислих се дали да не повикам Дяволския Чекрък, за да чуя неговото „нечовешко“ мнение по въпроса. Но преди да успея да реша как да постъпя, в очертанията на входа на пещерата, на фона на звездното небе, се очерта нова фигура — доста по-едра от тази Дуоркин и някак епично внушителна.

Една-единствена крачка и огънят освети лицето му, а аз си разлях кафето от изненада. Никога не се бяхме срещали, но аз бях виждал неговия образ на най-различни места в двореца.

— Чух, че Оберон е умрял, докато е възстановявал Лабиринта — казах аз.

— А ти бил ли си там тогава? — попита той.

— Не — отвърнах, — но след като се появяваш броени мигове след доста странното посещение на Дуоркин, сигурно би могъл да разбереш недоверието ми.

— Ти се срещна с едно измамно подобие. Виж, аз съм истински.

— И какво беше това „подобие“?

— Астралното тяло на един изобретателен майтапчия — магьосник на име Йолос, който живее около четвъртия кръг на Сенките.

— Аха — промърморих аз. — А как бих могъл да съм сигурен, че ти не си проекция на някой си Ялас от петия кръг?

— Мога да ти изрецитирам цялата генеалогия на кралското семейство в Амбър.

— Всеки що-годе интелигентен писар би могъл да го направи.

— Но аз знам и за незаконородените.

— Колко са те всъщност?

— Четиридесет и седем, доколкото знам.

— Не думай! И как успя да се справиш?

— Различни времеви потоци — каза той усмихнат.

— Щом си оцелял, защо тогава не си се върнал в Амбър, за да продължиш управлението си? — попитах аз. — Защо си предоставил короната на Рандъм, след като това е можело да оплете конците още повече?

Той се засмя.

— Но аз не оцелях… Загинах, докато траеше процесът на възстановяването. Аз съм просто един дух, дошъл да търси защитник на Амбър срещу надигащата се сила на Логрус.

— Нека приемем, просто така, че си наистина този, за когото се представяш — отвърнах аз. — Дори в този случай пак си сбъркал адреса, тъй като аз съм адепт на Логрус и син на Хаос.

— Но си също така адепт на Лабиринта и син на Амбър — заяви величествената фигура.

— Така е — съгласих се аз. — Още една причина, поради която не искам да вземам страна.

— Има времена, в които всеки трябва да вземе нечия страна. Ти на чия страна си?

— Дори да вярвах, че говоря с духа на Оберон, пак нямаше да се чувствам задължен да направя подобен избор. Освен това в Хаос съм чувал, че и Дуоркин е бил адепт на Логрус. Ако това е вярно, то аз просто следвам стъпките на своя достоен прародител.

— Но той се отказа от Хаос, след като създаде Амбър.

Вдигнах рамене.

— Слава Богу, че аз лично все още не съм създал нищо — казах. — Ако искаш да ме помолиш за нещо по-специално аз съм готов да те изслушам. Обясни ми какво е то, назови ми поне една добра причина, поради която бих сторил нещо подобно, и аз ти обещавам, че ще обмисля внимателно предложението ти.

Той протегна ръка.

— Ела с мен, стъпи върху новия Лабиринт и последвай неговите очертания, за да се включиш в играта между силите, която предстои.

— Все още не те разбирам, а и не вярвам, че подобни простички магически нишки биха спрели истинския Оберон. Ела при мен и хвани ръката ми, а аз ще те последвам, за да хвърля един поглед на онова, което искаш да видя.

Фигурата придоби още по-внушителен вид.

— Значи искаш да ме изпиташ?

— Да.

— Ако бях все още жив, тези нишки едва ли биха ме притеснили. Но сега съм само някаква спиритическа измислица. Бих предпочел да не рискувам.

— В такъв случай, при целия ми респект към това, което твърдиш, че си, разговорът ни ще приключи дотук.

— Внуче мое — каза той хладно и в очите му се появи лека искрица, — макар да съм мъртъв, не бих позволил на никого да се отнася така с мен. Сега ще дойда да те взема и ще те помъкна по отредения ти път през огън и жупел.

Той пристъпи напред, а аз направих крачка назад.

— Не го приемай толкова лично… — започнах.

Прикрих очите си, когато фигурата докосна моите нишки и отново се появи онзи ослепителен блясък. През процепите между пръстите си, примигайки, видях нещо като вариация на представлението с разлагащата се плът на Дуоркин. Фигурата на Оберон стана прозрачна на места, а на други започна да се топи. В него — или през него, тъй като образът му изгуби всеки намек за реалност — виждах водовъртежи и криви, прави линии и канали, очертани в черно, причудливи геометрични калейдоскопи. Но за разлика от Дуоркин, Оберон не изчезна. Той премина през моите магически нишки и макар да забави леко крачка, продължи да се движи към мен с протегната дясна ръка. Каквато и да беше истинската природа на това видение, не мога да отрека, че то бе едно от най-плашещите неща, които бях виждал през живота си. Заотстъпвах назад, вдигнах ръце и призовах Логрус.

Знакът на Хаоса се появи между нас. Абстрактното подобие на Оберон все така се протягаше към мен. Накрая нашарените му спиритически израстъци докоснаха плетеницата на Логрус.

Аз все още не бях предприел нищо конкретно. Изведнъж усетих прилив на панически ужас. Пронизах видението на краля със силовите линии на хаоса и се гмурнах край него към входа на пещерата. Навън се претърколих, но склонът беше твърде стръмен, за да успея да спра, и аз размахах отчаяно ръце и крака в желанието си да се хвана за нещо. Не само че не успях, ами се и треснах доста силно в някакъв голям овален камък. В този миг входът на пещерата експлодира като барутен погреб, ударен от вражески снаряд.

Останах да лежа до камъка още около минута, треперещ, със здраво стиснати очи. Преследваше ме влудяващата мисъл, че всеки миг нещото ще ме докопа, освен ако не остана така свит на кълбо, без да помръдвам…

Последва пълна тишина. Накрая се престраших да отворя очи и установих, че светлината е изчезнала, а входът на пещерата е непроменен. Изправих се бавно и още по-бавно тръгнах натам. Знакът на Логрус бе изчезнал и кой знае защо, никак не ми се искаше да го призовавам отново. Вътре в пещерата всичко си беше непроменено, сякаш нищо не се бе случило. Единствено моите магически нишки бяха изчезнали. Одеялото лежеше там, където го бях оставил. Докоснах близката стена. Студена. Явно взривът бе избухнал на друго ниво. Моят огън все още блещукаше немощно. Съживих го отново и изведнъж видях счупената чаша от кафето между въглените.

Облегнах се на стената. След известно време усетих как диафрагмата ми неволно се сгърчи. Започнах да се смея. Не съм съвсем сигурен защо. Тежестта на всичко преживяно след онзи знаменателен 30-и април легна изведнъж върху раменете ми. Не знам, може би тогава предпочетох да се смея, просто за да не се блъскам по гърдите или да не вия срещу луната.

Мислех си, че съм наясно с всички участници в тази засукана игра. Люк и Джасра като че ли бяха вече на моя страна, както и брат ми Мандор, който винаги се е грижил за мен. Откаченото ми братче Джърт искаше смъртта ми и се бе съюзило с моята бивша любима Джулия, която в момента, изглежда, също не хранеше особено топли чувства към мен. Следващото действащо лице бе твърде загрижената за моето благоденствие тай’ига, която най-вероятно все още спеше кротко в моите покои в Амбър. След нея идваше ред на Далт — наемникът, който се оказа поредният ми чичо и който си обра крушите в неизвестна посока, след като срита задника на Люк в Ардън пред очите на две армии. Той сигурно продължаваше да крои някакви гадни планове срещу Амбър, но засега му липсваха нужните сили, за да ги приведе в действие. И естествено кръгът се затваряше от Дяволския Чекрък — кибернетичният раздавач на Карти със самочувствие на кандидат-божество, чиято мисловна нагласа варираше от трезв рационализъм до непредсказуема шизофрения. Все пак трябваше да му отдам дължимото за проявения напоследък синовен респект, примесен в почти равни части със склонността му да се скатава, щом наоколо стане напечено.

С него се изчерпваха фигурите върху шахматната дъска, за които знаех по нещо.

Само дето последните илюминации намекваха, че пропускам някого. Някого или нещо, което се опитваше да ме отклони в друга посока. Можех спокойно да се доверя на преценката на Чък за възможностите на това „нещо“. Нямах дори бегла представа за неговата същност, нито пък желание да му се доверя просто така. Причината за второто беше очевидна. Поне за мен.

— Хей, хлапе! — долетя до мен един познат глас. — Трудничко е човек да те открие. Хич не се задържаш на едно място.

Обърнах се бързо, отидох до входа и погледнах надолу по склона.

Оттам се задаваше една самотна фигура. Едър мъж. Тръпка прониза гърлото ми. Беше прекалено тъмно, за да различа чертите му.

Отстъпих няколко крачки и поднових заклинанието, което щеше да възстанови магическите нишки по входа.

— Хей! Не бягай! — извика той. — Трябва да поговоря с теб.

Нишките заеха предишното си място. Измъкнах меча си и застанах така, че едната от стените на входа да прикрива острието му. Заповядах на Фракир да се провеси от лявата ми ръка, но да остане невидима. Вторият ми нощен гостенин се бе оказал по-силен от първия и бе преминал през моите нишки. Ако третият се окажеше по-силен от втория, сигурно щеше да ми се наложи да включа в играта всичко, с което разполагах.

— Нима?! — извиках на свой ред. — Кой си ти и какво искаш?

— Мътните го взели! — възкликна непознатият. — Кой си мислиш, че съм? Твоят старец, разбира се. Нуждая се от помощ и ми се ще да се опра на човек от семейството.

Когато новото видение се озова в светлия кръг на огъня, ми се наложи да призная, че то наистина представляваше съвършена имитация на моя баща принц Коруин Амбърски — черно наметало, черни панталони и ботуши, сива риза със сребърни копчета, сребърна тока и дори сребърна роза в ръката. Усмивката му беше точно такава, каквато я бях запомнил — дяволита и леко уморена. Гърлото ми се сви. Винаги бях искал да го опозная по-добре, но той се изгуби без следа и аз така и не успях да го намеря. А сега това „нещо“, каквото ида представляваше то, бе избрало именно образа на моя баща… Това наистина ме ядоса малко повечко от обикновено. Не обичам, когато някой се опитва да си играе с чувствата ми.

— Първата ти имитация беше Дуоркин — казах аз, — втората Оберон. Цялото ми родословие ли смяташ да изредиш?

Той ме погледна накриво и отметна глава. Изглеждаше искрено учуден.

— Не знам за какво говориш, Мерлин. Аз…

Достигна до магическите нишки и отскочи от тях, сякаш бе докоснал оголен проводник.

— Леле-мале! — каза нещото. — Ти май нямаш доверие на никого, а?

— Семейна традиция — отвърнах, — подкрепена от личния ми житейски опит.

Все пак бях доста изненадан, тъй като неговото докосване до нишките не предизвика познатите илюминации. Да не говорим, че не забелязах дори намек за разпадаща се плът или нещо подобно.

Видението изтърси още едно възклицание, отметна наметалото си и дясната му ръка се плъзна към дръжката на едно перфектно копие на оръжието на баща ми. Миг след това сребристото острие на Грейсуондир изсвистя във въздуха, плъзгайки се към магическите нишки. Мечът се докосна до тях и засъска като нагрята до бяло стомана, която закаляват в студена вода. Очертанията на острието пламнаха и отново се появиха познатите искри — този път с височината на човешки ръст — и миг по-късно усетих как тъканта на нишките поддава.

После видението проникна в пещерата, а аз се завъртях и замахнах с меча си. Подобието на Грейсуондир се снижи, описа мълниеносен кръг, отвеждайки върха на моето оръжие вдясно, и се насочи право към гърдите ми. Парирах в кварта, но моят противник се плъзна ловко и острието му продължи да сочи тялото ми. Парирах в сикста, но него вече го нямаше там. Движението му се оказа просто финт. Той се бе оттеглил и вече ме атакуваше ниско. Обърнах се срещу него и отново парирах. Тялото му се плъзна вдясно, върхът на Грейсуондир се снижи отново, лявата му ръка махна ловко към лицето ми и загадъчният двойник на баща ми смени хвата си.

Когато усетих едната му ръка да се плъзва зад врата ми и видях как предпазителят на меча му се носи към челюстта ми, вече беше твърде късно.

— Ти наистина… — започнах аз и тогава последва ударът.

Последното нещо, което видях, беше сребърната роза.

Така е в живота — довери се и ще те предадат, не се доверявай и ще предадеш сам себе си. Като повечето морални парадокси и този ни поставя обикновено в безизходна ситуация. Този път бях позакъснял с избора на разумно решение. Играта вече течеше и аз не можех просто да се оттегля.

Събудих се на някакво мрачно място. Събудих се учуден и готов за всичко. Обикновено в подобни ситуации продължавам да лежа, без да помръдвам или да променям ритъма на дишането си. Този път също постъпих така. Освен това се заслушах.

Нито звук.

Отворих леко очи.

Смущаващи очертания. Затворих ги отново.

Опитах се да доловя с тялото си някакви вибрации по скалистата повърхност, върху която се бях проснал.

Нищо.

Отворих очите си напълно и се преборих с желанието да ги затворя отново. Надигнах се на лакти, после събрах колене, изпънах гърба си и обърнах главата си встрани. Чудесно. Не бях се чувствал толкова дезориентиран от запивката с Люк и Червения Котарак в онзи странен бар.

Не можех да различа никакви цветове. Всичко беше или черно, или бяло, или пък някаква степен на сивото. Все едно, че се бях озовал във фотографски негатив. Някакво подобие на слънце висеше над хоризонта като черна дупка. Небето беше много мрачно и по него плуваха бледосиви облаци. Кожата ми имаше цвета на черно мастило. Скалистата почва под краката ми пък беше бляскаво бяла. Изправих се бавно и се огледах отново. Да, скалите бяха фосфоресциращо бели, небето невероятно мрачно, а аз — просто една сянка по средата. Усещането никак не ми допадна.

Въздухът се оказа сух и студен. Бях застанал в основанието на хълм-албинос, който ми напомняше ужасно за леден айсберг. Зад него и вляво се проточваха и други хълмове, които ме караха да си мисля, че съм попаднал в някаква планинска област. Вдясно се бе ширнало равно черно поле. Пустиня? Черното слънце сякаш ме заслепяваше и аз вдигнах длан над очите си. Странно. Не знаех, че мракът може да заслепява…

Опитах се да кажа „Мамка му!“ и тутакси забелязах две неща.

Първото бе, че не чух думите си, второто, че челюстта ме боли, там където баща ми ме бе треснал с ефеса на Грейсуондир.

Повторих безмълвната ругатня и измъкнах колодата си. Ситуацията ми се струваше достатъчно сериозна, за да пренебрегна мерките за сигурност. Измъкнах Картата на Дяволския Чекрък и фокусирах вниманието си върху нея.

Нищо. Не долових дори намек за неговото присъствие. Все пак Чък ме бе посъветвал да си трая за известно време и може би точно заради това не искаше да отговори на повикването ми. Прегледах останалите Карти. Спрях се на образа на Флора. Тя обикновено ми помагаше с готовност при подобни гадни стечения на обстоятелствата. Съсредоточих се върху прекрасните й черти и опитах да я достигна мислено…

Нито една от златистите й къдрици не трепна. Температурата на Картата не спадна и с част от градуса. Опитах отново, този път по-усърдно. Дори подкрепих мислите си с едно подходящо заклинание. Ефектът си остана все същия.

Тогава Мандор. Прекарах и с неговата карта няколко също толкова безполезни минути. Опитах с Рандъм. Все тая. Бенедикт, Джулиън… Не и не. Опитах с Файона, Люк и Бил Рот. Още три безуспешни усилия. Тогава измъкнах дори няколко от Козовете на Съдбата, но не можах да се добера нито до сфинкса, нито до постройката от слонова кост, кацнала на върха на планината от зелено стъкло.

Подредих отново всички Карти, върнах ги в кутията им и ги прибрах в джоба си. За пръв път се натъквах на нещо подобно след преживелиците си в Кристалната пещера. Картите могат да бъдат блокирани по най-различни начини, но от гледна точка на резултата, ми беше все едно за кой от тях става въпрос в този случай. По-скоро ме вълнуваше мисълта как да се добера до някоя по-гостоприемна част на Вселената.

Закрачих бавно без определена посока и цел. Стъпките ми бяха напълно безшумни. Сритах няколко дребни камъчета и те се пръснаха наоколо, но нито един звук не придружи премятанията им.

Бяло отляво, черно отдясно. Планини и пустиня. Тръгнах наляво. Нищо наоколо не помръдваше освен мен самия и черните облаци. От подветрената страна на всяка оголена скала се бе образувало петно от почти ослепителна белота — откачените сенки на това откачено място.

Завий отново наляво. Още три крачки. Заобиколи камъка. Нагоре. До ръба. Сега се спусни по склона. Завий надясно. След малко между скалите вляво трябва да се появи червено петно…

Няма ли го? Малко по-нататък тогава…

Кратка остра болка във фронталния синус. Няма червено. Продължавай.

Процеп вдясно след следващия завой…

Разтърках слепоочията си, тъй като ме заболяха, след като не се появи никакъв процеп. Задъхах се. Капки пот се стекоха по челото ми.

Лек преход от сиво към зелено и бодливи, сиво-сини цветя в основанието на следващия сипей…

Почувствах лека болка по врата. Нямаше цветя. Нито сиво. Зелено също.

Накарай облаците да се разделят и нека мрак да се излее от слънцето…

Нищо.

… ще чуеш ромоленето на малко поточе. В следващия овраг.

Трябваше да спра. Главата ми пулсираше, ръцете ми трепереха. Пресегнах се и докоснах една скала вляво. Стори ми се достатъчно непоклатима. Достатъчно полегата. Каква беше тази болка?

Как се бях озовал тук?

Къде беше това „тук“?

Отпуснах се. Забавих дишането си и преразпределих енергията си. Болките в главата ми намаляха, после започнаха да утихват и накрая изчезнаха.

Тръгнах отново.

Птича песен и лек ветрец… Самотно цвете на закътано място.

Не. Последва първата пронизваща болка, предизвикана от познатото съпротивление…

Какво ли заклинание тегнеше над мен, за да загубя способността си да се придвижвам през Сенките? Никога не съм мислил за нея като за нещо, което може да бъде отнето.

— Хич не е смешно — се опитах да кажа. — Който и да си, каквото и да си, как успя да го направиш? Какво искаш? Къде си?

Отново не чух нищо, да не говорим за някакъв отговор.

— Не знам как успя да го постигнеш. Или защо — раздвижих отново устните си. — Не се чувствам под въздействието на някакво заклинание. Но сигурно не съм попаднал тук току-тъй. Хайде, върши си работата. Кажи ми какво искаш.

Нищо.

Тръгнах отново и продължих с опитите си да се вмъкна сред Сенките, макар да не бях особено убеден, че има смисъл. Замислих се над настоящото си положение. Имах чувството, че пропускам някаква важна дреболия.

… И едно малко червено цвете, зад скалата при следващия завой.

Свърнах вдясно и там наистина заварих червеното цвете, което бях създал полусъзнателно. Спуснах се към него, за да го докосна и да се уверя, че Вселената е едно чудесно, благоразположено към Мерлин място.

В бързината се спънах и вдигнах облак прах. Залитнах, но възстанових бързо равновесието си и се огледах. Прекарах следващите петнайсет минути в търсене, но така и не открих цветето. Накрая изругах и отминах. Никой не обича да е сританият задник и Вселената да му се хили.

Изведнъж ме обзе ново вдъхновение и започнах да ровя из джобовете си, за да открия поне мъничко късче от синия кристал с надеждата, че то все още излъчва вибрации, които го свързват с неговия първоизточник. Уви. Не намерих дори прашинка. Бях оставил камъчетата до едно в гробницата на баща си. Май ми се щеше да се измъкна твърде лесно.

Какво ми убягваше?

Фалшив Дуоркин, фалшив Оберон и един мъж, който претендираше, че е Коруин Амбърски. И тримата искаха да ме отведат на някакво странно място, за да се включа в двубоя между Силите. Поне така бе казал Оберон. Представилият се като Коруин май бе успял — заключих аз, разтърквайки ченето си. Но що за игра бе това? И кои бяха Силите в нея?

Видението на Оберон спомена, че трябвало да избера между Амбър и Хаос. Но то пък ме излъга за други неща. Да вървят по дяволите и Амбър, и Хаос! Не съм ги молил да ме забъркват в своята игричка. И бездруго си имах достатъчно проблеми. Не исках да знам дори правилата на това, което става.

Ритнах едно малко бяло камъче и го проследих с поглед. Не ми се вярваше това да е дело на Джърт или Джулия. По-скоро ставаше въпрос за нов фактор, или за стар, претърпял значителна промяна. Къде се бе появил той за пръв път? Вероятни имаше нещо общо със силата, която се впусна след мен при опита да освободя Корал. Но откъде идваше тази сили? Може би щеше да е най-добре да разбера първо къде се намират Корал и огненият кръг около нея. Нещо в онова място — предположих аз — може да обясни настоящите ми проблеми. Но къде се намираше то? Корал бе поискала от Лабиринта да я прати там, където би трябвало да е… За съжаление в момента не можех да попитам Лабиринта къде ще да е това място, нито пък да мина по него и да поискам да ме пренесе при нея.

Трябваше да забравя за играта и да се замисля сериозно над начините да се измъкна. Картите даваха на късо, а способността ми да се придвижвам през Сенките бе блокирана по някакъв мистериозен начин. Явно беше време да включа нов, солиден източник на енергия, който да увеличи шансовете ми да разреша загадката. Реших да призова Логрус и да опитам отново да тръгна през Сенките, подкрепяйки всяка своя крачка със силите на Хаоса.

Фракир се впи в китката ми. Огледах се бързо за приближаващата се опасност, но не открих нищо. Въпреки това останах нащрек през следващите няколко минути, изучавайки внимателно мястото, на което бях попаднал. Въпреки това не последва нищо, а Фракир се успокои.

Далеч не за пръв път получавах нереален сигнал за опасност. Дали поради някакво заблудено астрално проявление, или заради някоя странна мисъл, прекосила съзнанието ми — причините могат да са не една и две. Но на място като това никой не би си позволил да рискува необмислено. Най-високата скална площадка в непосредствена близост се извисяваше на петнайсет или двайсет метра над мен, на около стотина крачки нагоре по склона. Запътих се натам.

Когато накрая се озовах на варовитата скала, пред мен се разкри гледка с отлична видимост във всички посоки. Не забелязах нито едно друго живо същество в този странен, ин-ян свят.

Затова реших, че тревогата наистина е била фалшива и се спуснах отново долу. Понечих още веднъж да призова Логрус и Фракир за малко не ми откъсна ръката. По дяволите. Не й обърнах внимание и отправих своя повик.

Знакът на Хаоса се появи и мигом се понесе към мен с невероятна скорост. Очертанията му танцуваха като крилцата на пеперуда, но ударът, който последва, беше като от приближаващ с пълна газ тежкотоварен камион. И светът отново изчезна. От черно-бяло към черно.

Глава 4

Съвземах се.

Главата ме болеше, устата ми беше пълна с кал. Бях се проснал по лице. Спомените ми се завърнаха, провирайки се мъчително през задръстените улици на съзнанието ми. Отворих очи. Всичко наоколо бе все така черно, бяло и сиво. Изплюх песъчинките от устата си, разтъпках очи и премигнах. Знакът на Хаоса бе изчезнал. Нямах ни най-малка представа какво точно се бе случило.

Седнах и обгърнах коленете си. Усетих се доста безпомощен. Всичките ми необичайни дарби бяха блокирани. Не можах да се сетя за нищо друго, освен да стана и да тръгна нанякъде.

Потръпнах. И докъде щях да стигна така? Най-вероятно до друго място със същия монотонен пейзаж.

Последва едва доловим звук, сякаш някой се прокашля неуверено.

Мигом се озовах на краката си. Докато се изправя вече бях успял да се огледам във всички възможни посоки.

„Кой е?“ — попитах мислено, тъй като се бях отказал от опитите да проговоря.

Като че ли чух отново същия звук, но този път съвсем наблизо.

„Какво? Къде си? Какво искаш да ми кажеш?“

„Извини ме“ — чух да казва един приглушен глас, — „но усещането е съвсем ново за мен. Но да започнем отначало. Намирам се там, където винаги съм била — на китката ти. След като Логрус се сгромоляса на това място, той ме надари с едно извънредно свойство, за да мога да ти предам съобщението.“

„Фракир?“

„Да. Първите си свойства получих в деня, когато ти ме пренесе през Логрус — чувствителност към опасностите, способност за придвижване, нападателни умения и зачатък на собствено съзнание. Този път Знакът на Хаоса добави към тях възможността за директно мисловно общуване и подсилена сетивност, чрез която да долавям посланията.“

„Но защо?“

„Логрус бързаше и можеше да остане на това място само за един-единствен миг, а това беше единственият начин да ти разкаже за това, което става.“

„Не знаех, че Логрус има свой независим разум.“

Последва нещо като прихване.

„Трудно е да се класифицира подобен тип интелигентност със стандартните понятия. Предполагам, че обикновено Логрус няма кой знае колко време за приказки, тъй като енергията му е насочена другаде.“

„А защо ме прегази така?“

„Несъзнателно. Нещо като страничен ефект от процеса на моето доразвиване. Той просто осъзна, че не би могъл да ти предаде нещо повече от няколко думи или образа.“

„Защо времето му тук беше толкова ограничено?“ — попитах аз.

„Такава е природата на това място. То се намира на границата между двата полюса на Вселената. Затова Логрус и Лабиринта не могат да проникнат тук за дълго.“

„Нещо като демилитаризирана зона?“

„Не, тук не става въпрос за някакво примирие. Просто за всеки от тях е изключително трудно да се появи тук. Затова и мястото остава така непроменено.“

„Значи те не могат да се доберат дотук?“

„В общи линии, да.“

„И как така чувам за пръв път за нещо подобно?“

„Вероятно, защото достъпът до това място е ограничен за всички.“

„Какво е съобщението?“

„В общи линии, да не се опитваш да призоваваш Логрус, докато си тук. Мястото представлява една толкова уравновесена среда между силите на реда и хаоса, че всяка излъчена тук енергия би могла да предизвика непредсказуеми последствия. Би могъл да пострадаш сериозно.“

Разтърках пулсиращите си слепоочия. Покрай тях поне бях забравил за болката в ченето.

„Добре де“ — съгласих се аз. — „Да имаш някаква представа какво по-точно става тук?“

„Да, имам. Провежда се изпитание. На какво, това не знам.“

„А имам ли някакъв избор?“

„Какво искаш да кажеш?“

„Мога ли да откажа да участвам?“

„Предполагам, че да. Но в такъв случай не знам как би успял да се измъкнеш оттук.“

„Значи, ако се включа в играта, накрая ще ме освободят, така ли?“

„Ако си все още жив, да. Може би дори, ако вече не си.“

„В такъв случай, нямам избор.“

„Ще трябва да избереш.“

„Кога?“

„Някъде по пътя. Не знам точно къде.“

„Защо просто не ми повториш всички инструкции, които си получила?“

„Не мога. Отговорите ми ще се появяват само в отговор на възникналия въпрос или ситуация.“

„А новите ти способности ще пречат ли на умението да се оправяш с враговете ми по моя заповед?“

„Не би трябвало.“

„Е, и това е нещо. Ами добре. Имаш ли някаква представа с какво трябва да се захвана най-напред?“

„Да. Трябва да тръгнеш към върха на най-високия хълм вляво.“

„Кой… Добре, мисля, че е ей онзи“ — прецених аз, след като погледът ми се спря на един огромен отчупен зъб от ослепително бял камък. Черното слънце се бе изкачило по-високо сред сивото небе. Зловещата тишина си беше все същата.

„Знаеш ли какво точно ще намерим, когато стигнем там, закъдето сме тръгнали?“ — опитах да кажа на Фракир.

„Не съм съвсем сигурна дали разполагам с подобна информация“ — долових нейния отговор, — „но дори да е така, едва ли ще мога да се добера до нея преди да се озовем на нужното място.“

„Дано да е така.“

„Надявам се.“

Пътят ставаше все по-стръмен. Нямах точна представа за времето, но ми се струваше, че се изкачваме вече близо час. Макар че не забелязах никакви следи и не мярнах нито едно живо същество, на няколко пъти все пак се натъкнах на дълги отсечки от най-обикновена пътека, водеща към искрящата белота на върха. Сигурно изминаха поне още няколко часа, докато вървях по нея, тъй като черното слънце премина през своята връхна точка и започна бавно да се спуска на запад. Установих, че е доста изнервяше да не можеш да изругаеш на глас.

„Откъде си толкова сигурна, че се изкачваме по правилната страна на склона, или пък че сме се запътили към определеното място?“ — попитах аз.

„Все още се движиш в правилната посока“ — отвърна Фракир.

„Но не знаеш колко още ми остава?“

„Не. Въпреки това ще знам, щом видя мястото.“

„Слънцето скоро ще се скрие зад планинския склон. Ще можеш ли да го видиш и след това?“

„Струва ми се, че тук небето всъщност изсветлява, след като слънцето залезе. Наистина тук е доста странно. Като в негатив. Все пак някои неща са винаги светли, а други винаги мрачни. Това ще е достатъчно, за да не се заблудя.“

„Имаш ли някаква представа какво точно ще трябва да направим?“

„Мисля, че става въпрос за един от онези проклети походи с цел себедоказване.“

„А какво ще търсим? Някакво видение или нещо съвсем материално?“

„Доколкото знам, в подобни случаи винаги трябва да се намери по нещо и от двете, макар да имам чувството, че този път става въпрос по-скоро за някакъв предмет. От друга страна, всичко, което откриеш на границата между хаоса и реда, е натоварено с някакъв алегоричен смисъл. Всеки обект носи в себе си нещо емблематично — нещо като понятията, заровени в подсъзнанието на хората.“

„С две думи, не си съвсем наясно.“

„Не напълно, но не забравяй, че моята нова стихия са догадките.“

Пресегнах се нагоре, хванах се здраво за една скална издатина и бавно се покатерих върху нея. Последва сравнително равен участък, след който изкачването продължи по старому.

Скоро слънцето се скри, но аз продължих различавам всичко наоколо все така добре. Просто светлите и тъмните петна си смениха местата.

Преодолях един пет-шест метров почти отвесен участък и спрях, за да огледам разкрилата се пред мен просторна скална площадка. В далечния й край забелязах отвор, който едва ли представляваше вход на пещера, тъй като ми се стори създаден по изкуствен начин. Беше издълбан е формата на правилна дъга, достатъчно висок, за да премине през него ездач.

„Кой знае“ — отбеляза Фракир и трепна върху китката ми. — „Това е.“

„Какво?“ — попитах аз.

„Първата ни спирка“ — отвърна тя. — „Ще трябва да изпълниш тук някаква задача преди да продължим.“

„А каква ще да е тя?“

„Защо просто не отидеш дотам и не огледаш мястото?“

Прехвърлих се през ръба, станах и тръгнах напред. Входът блестеше с познатата извираща светлина без определен източник. Поколебах за миг на прага и после го прекрачих.

Помещението приличаше на семеен параклис. Имаше малък олтар, на който бяха запалени две свещи с трепкащи черни пламъчета. До стените бяха издълбани каменни пейки. Преброих още пет врати без тази, до която бях застанал — трите от тях на стената срещу мен и по една отляво и отдясно. Две купчини бойни снаряжения бяха отрупани в центъра на стаята. Не забелязах символи, които да намекват за някаква определена религия.

Влязох вътре.

„И какво да правя тук?“ — попитах.

„Трябва да останеш на бдение и да опазиш своите доспехи през нощта.“

„О, хайде стига“ — казах и се насочих към купчините, за да ги огледам. — „Какъв е смисълът в това?“

„Отговорът на въпроса ти не е сред информацията, с която разполагам.“

Взех един бляскав бял нагръдник, с който сигурно бих изглеждал като сър Галахад. И ми беше съвсем по мярка. Поклатих глава и го оставих на пода. Отидох до другата купчина и взех от нея една странна сива ръкавица. Хвърлих я и разрових останалите предмети. Нищо особено. Иначе изглеждаха в отлично състояние. Само дето…

„Какво има, Мерлин?“

„Белият нагръдник и другите предмети от същия метал като че ли са правени точно за мен. Останалите снаряжения ми приличат на онези, които се използват в Хаос. Ако приема формата, която обикновена използвам там, те също ще ми паснат идеално. Значи и двата комплекта са правени за мен, но трябва да ги използвам в зависимост от обстоятелствата. Все пак не бих могъл да използвам и двата едновременно. Кой от тях да пазя тогава?“

„Явно точно там е проблемът. Ще трябва да избереш.“

„Има си хас!“ — щракнах аз с пръсти, но звук не последва. — „Ама и аз загрявам толкова бавно, че моята корда за душене трябва да ми обяснява всичко!“

Коленичих и събрах двете купчини в една обща неугледна камара.

„Щом ще трябва да ги пазя“ — казах, — „ще пазя и двата комплекта. Не смятам да вземам страна.“

„Имам чувството, че това няма да се хареса някому“ — отговори Фракир.

Огледах отново оръжията.

„Я ми кажи пак за тая история с бдението. За какво точно става въпрос?“

„Трябва да останеш тук през цялата нощ и да пазиш оръжията и доспехите.“

„От какво?“

„Сигурно от всяко нещо, което се опита да ги присвои по нечестен начин. От силите на Реда…“

„… или Хаоса.“

„Аха, разбирам какво имаш предвид. Но щом си ги събрал така, не е изключено и двете страни да се опитат да си приберат по нещо.“

Седнах на пейката до задната стена, между две от вратите. Една кратка почивка щеше да ми се отрази добре след дългото изкачване. Но нещо продължаваше да човърка съзнанието ми.

„И какво ще спечеля аз от това?“ — попитах след известно време.

„Какво искаш да кажеш?“

„Да речем, че остана тук през цялата нощ и овардя железариите. Нека предположим дори, че нещо се опита да си свие някоя от тях и аз успея да го прогоня. Утрото настъпва и всичко си е все още тук. Аз също съм тук. Тогава какво? Какво получавам аз тогава?“

„Тогава ще трябва да облечеш доспехите си, да си избереш оръжие и да продължиш към следващото ниво на действие.“

Потиснах една напираща прозявка.

„Знаеш ли, не мисля че ми е дотрябвало някое от тия оръжия“ — казах след това. — „Хич не обичам доспехите и мечът, с който вече разполагам, ми е повече от достатъчен.“ — Стиснах дръжката на оръжието си. Усещането ми се стори някак странно, но пък и атмосферата наоколо не беше от най-нормалните. — „Защо просто не зарежем целия куп тук и не тръгнем веднага към следващо ниво? Между другото, какво е това следващо ниво?“

„Не съм съвсем сигурна. Нали ти казах, че нужната информация се появява само в подходящия момент. Дори не подозирах за съществуването на това място, докато не видях входа му.“

Протегнах ръце и после ги кръстосах. Опрях гръб на стената.

„Значи сме заседнали на това място, докато не се случи нещо или ти не получиш откровение?“

„Точно така.“

„Събуди ме тогава, щом всичко свърши“ — казах и затворих очи.

Последвалото затягане около китката ми беше почти болезнено.

„Хей! Не можеш да постъпиш така!“ — каза Фракир. — „Нали идеята е да стоиш буден през цялата нощ и да пазиш.“

„Ама че тъпа идея!“ — възкликнах. — „Отказвам да участвам в такава идиотска игра. Ако някой поиска нещо от тия джунджурийки, ще му го отстъпя на добра цена.“

„Заспивай тогава, щом искаш. Какво ще стане обаче, ако някой дойде и прецени, че ще е най-добре първо да те отстрани от пътя си?“

„Първо на първо, не вярвам, че някой ще хукне да се трепе за тези средновековни боклуци, освен ако не е пощурял на тази тема. И второ, твоята работа е да ме предупреждаваш за опасностите.“

„Тъй вярно, старши. Но това място е доста странно. Ами ако дори моята чувствителност си има своите граници?“

„Взе да се престараваш с догадките“ — отбелязах аз. — „Предполагам, че в такъв случай ще ти се наложи да импровизираш.“

Задрямах. Сънувах, че се намирам в някакъв магически кръг и разни неща се опитват да ме докопат. Но щом се докоснеха до кръга, те се превръщаха във фигурки от клечки и анимационни герои. После бързо избледняваха. Само образът на Коруин Амбърски не губеше от плътността си. Усмихваше се и клатеше леко глава.

— Рано или късно ще ти се наложи да излезеш от кръга — каза той.

— По-скоро късно — отвърнах аз.

— А проблемите ти ще си останат там, където са и сега.

Кимнах.

— Но затова пък ще съм си починал — отговорих.

— Тогава си струва. Успех.

— Благодаря.

Сънят се разпадна на хаотични образи. Май си спомням, че малко след това се озовах вън от кръга, опитвайки се да измисля начин да се върна отново вътре…

Събудих се, без да съм сигурен каква точно е причината за това. Знаех само, че едва ли е бил някакъв шум. Просто изведнъж се озовах на крака, готов да отвърна на всяка атака, и първото нещо, което видях, беше някакъв опърпан гном, сграбчил гърлото си с две ръце. Сгърченото му в непривична поза тяло лежеше неподвижно до купчината оръжия.

— Какво става тук? — се опитах да попитам.

Прекосих помещението и коленичих до дребничкия, но широкоплещест тип. Опитах се да напипам сънната му артерия, но пулс липсваше. В същия миг обаче усетих леко трепване около китката си. Фракир се появи на пода и се плъзна към ръката ми.

„Ти ли оправи този тип?“ — попитах.

Усетих ново леко трепване.

„Самоубийците обикновено не свършват по този начин“ — отговори тя.

„Защо не ме събуди?“

„Защото се нуждаеше от почивка, а аз можех да се справя и сама. Все пак връзката ни е по-силна, отколкото предполагах. Извинявай, че те събудих.“

Протегнах се.

„Колко време спах?“

„Няколко часа, струва ми се.“

„Малко съжалявам за това“ — казах. — „Тази купчина вехтории не струва колкото нечий живот.“

„Сега вече струва поне толкова“ — отговори Фракир.

„Така е. Ти поне получи ли някаква допълнителна информация?“

„Нещата са малко по-ясни, но не дотолкова, че да предприемем някаква следваща стъпка. Трябва да изчакаме до сутринта.“

„А твоята информация включва ли нещо по въпроса с прехраната?“

„Да. Зад олтара трябва да има съд с вода и къшей хляб. Но те са чак за сутринта. Дотогава ще трябва да постиш.“

„Само при условие, че вземам цялата история на сериозно“ — казах аз и тръгнах към олтара.

Направих само две крачки и светът започна да се разпада. Подът на параклиса се разтресе, а аз чух първите звуци, откак се бях озовал на това място — плътен рев и стържещи звуци се разнесоха дълбоко изпод краката ми. Залп от цветове проблесна сред черно-белия декор и едва не ме ослепи. После цветовете изчезнаха и стаята се раздвои. Белотата в очертанията на сводестия вход стана още по-ярка отпреди. Наложи ми се да предпазя очите си с ръка. Обърнах се и видях, че трите врати на отсрещната страна са изпълнени от плътен мрак.

„Какво… става?“ — попитах.

„Нещо ужасно“ — отвърна ми Фракир, — „нещо отвъд моите възприятия.“

Сграбчих дръжката на меча си и прехвърлих набързо заклинанията, с които все още разполагах. Но още преди да успея дори да помисля за следващия си ход, над мен се спусна смазващото усещане за нечие присъствие. Неговата мощ ме разтърси до такава степен, че ми се стори абсолютно безсмислено да вадя оръжието си или да използвам някое заклинание.

При други обстоятелства щях мигом да призова Логрус, но сега дори тази моя способност бе блокирана. Опитах да се прокашлям, но от това също не излезе нищо. После в сърцевината на ослепяващата светлина се зароди някакво движение…

Пред мен доби форма образът на Еднорога, сътворен като тигъра на Блейк от жива жар. Гледката беше толкова болезнено ярка, че отвърнах поглед.

Обърнах се към дълбокия, студен мрак, но и там не намерих покой за очите си. Нещо се раздвижи в тъмната бездна и оттам се разнесе стържещ, метален звук. Последва оглушително просъскване. Подът се разтърси отново. Раздвижиха се няколко криволичещи линии и още преди бляскавите контури на Еднорога да се очертаят окончателно на фона на ослепителната светлина, идваща от входа, на пода на параклиса се появи огромната глава на едноока змия. Застанах така, че да мога да следя и двете митични създания с периферното си зрение. Просто не можех да погледна директно което и да е от тях, но усетих, че техните погледи са се спрели върху мен. Еднорога на Реда и Змията на Хаоса. Усещането определено не беше от приятните и аз отстъпих с гръб към олтара.

Двете създания също се придвижиха малко по-навътре в параклиса. Главата на Еднорога бе сведена, върхът на рога сочеше право към гърдите ми. Раздвоеният език на Змията се стрелна към мен.

— Ъъ… ако някой от вас иска нещо от тези оръжия — прошепнах с пресъхнало гърло, — аз лично нямам нищо про…

Змията изсъска, а Еднорога тропна с копито и подът под него се разцепи — черна мълния, която спря точно до краката ми.

— От друга страна — продължих шепнешком, — не исках да ви обидя с предложението си, Ваши Светлости…

„Не трябваше да казваш и това“ — намеси се едва доловимо Фракир.

„Какво да кажа тогава“ — попитах аз, опитвайки се наподобя мисловен шепот.

„Не зна… Ох!“

Еднорога се изправи на задните си крака, а Змията се извиси до ниския таван на параклиса. Паднах на колене и отвърнах очи от тях. Погледите им бяха започнали да ми причиняват физическа болка. Цялото ми тяло трепереше, всяко мускулче ме болеше.

„Предлага ти се“ — изрецитира Фракир — „да играеш играта по установените правила.“

Сякаш разтопен метал се разля по гръбначния ми стълб. Все пак намерих сили да вдигна глава и да погледна първо към Змията, а после и към Еднорога. Очите ми сълзяха, сякаш се бях взрял право в слънцето.

— Можете да ме принудите да играя — казах, — но не да избера. Аз съм господар на собствената си воля. Ще пазя това снаряжение през цялата нощ, щом такива са правилата, но на сутринта ще си тръгна без да взема нито едно от тези оръжия, защото така съм решил.

„Без тях може да умреш“ — каза Фракир, сякаш превеждаше нечии думи.

Свих рамене.

— Щом имам правото на избор, предпочитам да не дам предимство на никого.

Един повей — едновременно горещ и леден — облъхна тялото ми, подобно на космическа въздишка.

„Ти ще избереш“ — обади се отново Фракир, — „независимо дали ще го сториш съзнателно или несъзнателно. Всеки прави своя избор. От теб просто се искаше да придадеш на избора си веществена форма.“

— Но защо избрахте точно мен? — попитах.

Отново усетих същия повей.

„Заради двойствения ти произход и огромната сила, която притежаваш.“

— Никога не съм искал да враждувам с вас.

„Това не е достатъчно.“

— Тогава ме унищожете още сега.

„Играта вече е започнала.“

— Тогава нека я изиграем — отвърнах аз.

„Не ни се нрави твоето отношение.“

— На мен вашето също.

Тътенът, който последва, ме повали в безсъзнание. Позволих си да бъда напълно откровен, тъй като се съмнявах, че и най-малката лъжа би могла да убегне на участниците в тази игра.

Събудих се проснат върху купчина от брони, ризници, ръкавици, шлемове и други полезни неща от сорта, до едно обсипани с хитроумни шипове и остри ръбове, повечето от които усещах доста неприятно по цялото си тяло. Болката прииждаше на порции, тъй като няколко от най-значимите части от анатомията ми бяха изтръпнали и тепърва си възвръщаха чувствителността.

„Здрасти, Мерлин.“

„Фракир. Дълго ли бях в безсъзнание?“

„Откъде да знам? И аз се свестих току-що.“

„Не предполагах, че една корда също може да загуби съзнание.“

„Аз също. За пръв път ми се случва.“

„Тогава ще формулирам въпроса си наново. Имаш ли някаква представа колко време сме били в безсъзнание?“

„Доста, струва ми се. Хайде да погледнем какво е положението навън, а аз ще се опитам да преценя по-точно.“

Изправих се, но краката ми омекнаха и отново се проснах на пода. Огледах купчината, установих, че нищо не липсва, и пропълзях до входа. Подът наистина бе пропукан, а мъртвият гном си лежеше все така в дъното на параклиса.

Погледнах навън и видях ярко небе с черни точици по него.

„Е?“ — попитах след известно време.

„Ако преценката ми е правилна, скоро ще се съмне.“

„Най-светлият час преди утрото, а?“

„Нещо такова.“

Краката ми пламнаха с възстановяването на кръвообращението. Изправих се с мъка и се облегнах на стената.

„Някакви нови инструкции?“

„Засега не. Вероятно трябва да ги очакваме по изгрев-слънце.“

Добрах се накуцвайки до близката пейка и се проснах на нея.

Ако точно сега ми се изтърси нещо, ще разполагам само със странния си набор от заклинания. Спането върху брони и оръжия си има и своите неудобства. Почти толкова неприятно е, колкото да спиш, без да ги сваляш от себе си.

„Хвърли ме по врага си и в най-лошия случай ще успея да ти спечеля малко време.“

„Благодаря ти.“

„Откога са най-старите ти спомени?“

„От времето, когато бях дете, предполагам. Защо?“

„Аз си спомням за някои усещания от времето, когато придобих първите си дарби сред очертанията на Логрус. Но всичко от момента, в който се озовахме тук, ми е като в сън. Май че започнах да реагирам съзнателно на света около себе си.“

„Доста хора успяват да го постигнат.“

„Наистина ли? Но преди аз не можех да мисля или да общувам по този начин.“

„И това е вярно.“

„Мислиш ли, че ще запазя тези свои способности?“

„В какъв смисъл?“

„Дали е възможно те да са ми дадени само за известно време? Във връзка с възникналите обстоятелства, искам да кажа.“

„Не знам, Фракир“ — отговорих й аз, разтривайки левия си прасец, — „Не е изключено. Да не би да си започнала да се привързваш към новото си състояние?“

„Да. Глупаво от моя страна, нали? Как бих могла да съжалявам за нещо, за което след това няма да си спомням?“

„Добър въпрос. За съжаление не знам отговора. Може би и бездруго щеше да стигнеш до този стадий рано или късно.“

„Не мисля. Но не съм убедена в противното.“

„Боиш се от връщането към предишното си състояние, така ли?“

„Да.“

„Виж какво ще ти кажа. Ако намерим начин да се измъкнем, ти просто остани тук.“

„Не мога да го направя.“

„Защо не? Понякога си ми от голяма полза, но аз мога и сам да се грижа за себе си. Сега, когато стана разумна, ти също имаш право на свой живот.“

„Ще представлявам доста странна картинка.“

„А кой от нас не е? Искам просто да знаеш, че те разбирам и не бих имал нищо против.“

Тя трепна веднъж и млъкна.

Прииска ми се да можех да пийна от водата.

Останах на пейката още близо час, размишлявайки върху всичко, което ми се бе случило напоследък. Опитвах се да открия нещо, на което да съм пропуснал да обърна внимание, някаква схема, обединяваща събитията.

„Несъзнателно чувам мислите ти“ — неочаквано каза Фракир. — „Мисля, че бих могла да ти помогна.“

„О? И с какво по-точно?“

„Онзи, който те доведе тук…“

„Нещото, което изглеждаше като баща ми?“

„Да.“

„Какво за него?“

„Той беше по-различен от другите двама. Беше човек, а те не бяха.“

„Искаш да кажеш, че това всъщност е бия самият Коруин?“

„Никога преди не съм го срещала, така че не мога да преценя. Но определено не беше като тях.“

„А знаеш ли какви бяха те?“

„Не. Знам само едно доста странно нещо за тях и просто не мога да го разбера.“

Наведох се напред и разтърках слепоочията си. Поех няколко пъти дълбоко въздух. Гърлото ми беше ужасно сухо, мускулите ме боляха.

„За какво става въпрос?“

„Не знам как точно да ти го обясня“ — каза Фракир. — „В деня, когато премина по Лабиринта, ти несъзнателно ме забрави на китката си.“

„Спомням си. Дълго след това имах белег там.“

„Но аз все пак оцелях. Запазила съм спомен за онова, което усетих тогава. Та тези двамата — Дуоркин и Оберон…“

„Да?“

„Под човешката си външност те представляваха силови полета, свързани в странни геометрични фигури.“

„Звучи ми малко като компютърна анимация.“

„Може и така да е. Не бих могла да преценя.“

„А моят баща не беше като тях?“

„Не, не беше. Но не това се опитвам да ти кажа. Аз разпознах източника.“

„Какво имаш предвид?“ — сепнах се аз.

„Онези светещи линии — геометричните конструкции, върху които бяха създадени фигурите — те повтаряха структурата на Лабиринта в Амбър.“

„Сигурно грешиш.“

„Не греша. Тогава все още нямах собствено съзнание, но затова пък паметта ми беше безпогрешна. И двете фигури представляваха триизмерни конструкции от сегменти на Лабиринта.“

„И за какво му е на Лабиринта да създава подобни чучела?“

„Аз бях дотук. На този въпрос ще трябва да си отговориш сам.“

„Щом Еднорога и Змията са намесени, предполагам, че Лабиринта би могъл да има пръст в цялата история.“

„Вече знаем, че Логрус определено участва.“

„А когато Корал изчезна, ми се стори, че Лабиринтът има свой собствен разум. Да речем, че е така. Нека освен това предположим, че той наистина може да създава такива «конструкции». В такъв случай, това ли е мястото, където е искал да ме накара да отида? Или Коруин ме е отнесъл другаде? И какво точно иска Лабиринтът от мен?“

„Завиждам ти за способността да свиваш рамене“ — отговори Фракир. — „Въпросите ти май са риторични?“

„Долу-горе.“

„Усещам прилив на нова информация. Сигурно нощта е изтекла.“

Скочих на крака.

„Това означава ли, че мога да ям?“

„Мисля, че да.“

Веднага се размърдах.

„Макар да нямам кой знае какъв опит в тези неща, се чудя, дали да се прескача по този начин един олтар не би могло да се приеме за светотатство“ — изкоментира Фракир.

Червените пламъчета потрепнаха, докато прелитах край тях.

„Дявол да го вземе, та аз дори не знам чий олтар е това“ — отвърнах й аз.

Подът потръпна леко, след като вдигнах съда с вода и отпих една голяма глътка. Задавих се.

„Опаа… Като че ли имаш известно право.“

Взех съда и парчето хляб, заобиколих внимателно олтара, преминах покрай вкочанения гном и седнах кротко на пейката до задната стена. После хапнах и утолих жаждата си възможно най-бавно.

„Какво следва сега?“ — попитах след известно време. — „Ти спомена за някаква нова информация.“

„Бдението ти приключи успешно“ — каза Фракир. — „Сега трябва да си избереш броня и оръжие, след което ще преминеш през една от вратите на тази стена.“

„През коя по-точно?“

„Едната е вратата на Хаоса, а другата вратата на Реда. За третата не знам нищо.“

„И как да преценя кое от решенията ще е най-добро за мен?“

„Мисля, че пътят ти към две от вратите ще бъде блокиран, за да можеш да минеш само през най-подходящата от трите.“

„В такъв случай значи нямам избор.“

„Според мен всичко зависи от това какво снаряжение ще си избереш преди това.“

Довърших къшея хляб и отмих последните трохи с остатъка от водата. След това се изправих.

„Ами… да видим какво ще направят те, ако не избера нищо. Жалко за гнома.“

„Той знаеше какво прави и какъв риск поема.“

„Де да можех да кажа същото за себе си.“

Приближих се към вратата вдясно, тъй като тя беше най-близо. Тя водеше към светъл коридор, чийто стени ставаха все по-ярки и по-ярки, докато накрая всичко в него се сля в едно. Продължих напред. За малко да си счупя носа. Все едно че се блъснах в стъклена преграда. Логично. Далеч не бях убеден, че именно това е моят избор.

„Съветвам те да не подценяваш правилата на играта до такава степен“ — отбеляза Фракир.

„Добре.“

Насочих се към средната врата. През нея също се виждаше дълъг коридор, този път сив на цвят. Въпреки че гледката беше малко по-нормална, не можех да различа нищо друго освен стени, таван и под. Протегнах ръка и установих, че входът не е блокиран.

„Като че ли това е вратата“ — каза Фракир.

„Може би.“

Отидох до последната врата. Нейните очертания бяха изпълнени с непрогледен мрак. Проверих внимателно за някакви скрити бариери, но не открих нищо.

„Хм. Изглежда все пак имам някакъв избор.“

„Странно. Не разполагам с никакви инструкции по въпроса.“

Върнах се при средната врата и пристъпих напред, но чух някакъв звук зад гърба си и се обърнах. Гномът бе седнал и се хилеше. Опитах се да изляза навън, но пътят ми вече бе блокиран. Изведнъж картината на параклиса се смали, сякаш бях всмукан отнякъде.

„Мислех си, че този дребосък е мъртъв.“

„Аз също. Държеше се като истински труп.“

Обърнах се отново натам, накъдето бях тръгнал. Не останах с впечатлението, че се движа неволно нанякъде.

Може би по-скоро параклисът се бе отдалечил от мен.

Направих крачка, после още една. Не чух шума от стъпките си. Тръгнах напред. След още няколко крачки протегнах ръка, за да докосна стената вляво. Пръстите ми не срещнаха нищо. Опитах същия номер с дясната стена. Нищо. Направих крачка вдясно и отново протегнах ръка. Все тая. Огледах се. Двете призрачни стени бяха все така на равни разстояния от мен. Изръмжах и закрачих, без да им обръщам внимание.

„Какво има, Мърл?“

„Да знаеш защо стените са такива? Усещаш ли ги въобще?“

„Не“ — отвърна Фракир.

„Имаш ли някаква представа къде се намираме?“

„Движим се между Сенките.“

„А накъде сме тръгнали?“

„Все още не знам. Но със сигурност следваме пътя на Хаоса.“

„Какво? Откъде си толкова сигурна? Нали уж трябваше първо да избера някое по-“хаотично" оръжие от купа?"

Изведнъж ми хрумна странна мисъл. Огледах внимателно дрехите си и открих, че в десния ми ботуш е затъкнат някакъв кинжал. Дори мъждивата светлина наоколо ми бе достатъчна, за да разпозная изработката.

„Изиграли са ни“ — заявих аз. — „Сега вече разбирам защо гномът се хилеше. Сложил е кинжала в ботуша ми, докато сме били в безсъзнание.“

„Но въпреки това ти имаше избор. Можеше да тръгнеш и по мрачния коридор.“

„Така е.“

„Защо тогава избра именно този?“

„Видимостта беше по-добра.“

Глава 5

След десетина крачки изчезна дори илюзията за стени. Таванът също никакъв го нямаше. Погледнах назад, но не можах да открия следи от коридора или от неговия вход. Слава Богу, поне подът си беше още на мястото. Вървях по перленосива пътечка сред някакво сумрачна равнина, макар че според Фракир се движехме „между“, а не „през“ Сенките. Някой неохотно ми бе отпуснал светлина, колкото да не загубя пътя.

Напредвах сред зловещата тишина и се чудех край колко ли Сенки сме минали вече. Беше ми любопитно дали пътят не е прекалено дълъг, предвид настоящите обстоятелства. Може би.

Но още преди да се впусна в сложни и безсмислени изчисления, вдясно от мен, на ръба на полезрението ми се появи висока абаносовочерна колона. Отначало ми се стори, че се движи, но скоро установих, че греша. Вероятно собственото ми движение ме бе заблудило. Огледах я внимателно, преди да я отмина — беше солидна и гладка на вид. Нямаше как да преценя каква е реалната й височина.

Продължих и след известно време забелязах втора колона. Този път вляво. Хвърлих й само един бегъл поглед. След малко от двете страни на пътя се появиха още колони. В мрака зад тях не се виждаше нито една звезда — небесният покров бе изтъкан от монотонна чернота. Скоро се появиха цели групи колони, образуващи странни фигури.

Спрях и се пресегнах към една от колоните, понеже ми се стори, че е само на една ръка разстояние. Оказа се, че греша. Пристъпих към нея.

Последва кратко, но силно стягане около китката ми.

„На твое място не бих го направила“ — отбеляза Фракир.

„Защо?“ — поинтересувах се аз.

„В момента можеш лесно да се изгубиш, а това би могло да ти навлече сериозни неприятности.“

„Може и да си права.“

Затичах се. В каквото и да се бях замесил, предпочитах да приключа с него възможно най-бързо, за да се захвана с други по-належащи дела. Като например да открия Корал, да измъкна Люк, да измисля как да постъпя с Джърт и Джасра, да потърся отново баща си…

Появяваха се все нови и нови групи колони, на различни разстояния от пътя. Сред някои от тях забелязах някакви по-различни фигури. Някои бяха тумбести и асиметрични, други — високи и заострени. Имаше и такива, които се подпираха на останалите или ги свързваха, подобно на мостове. Някои пък лежаха разчупени на земята. Промяната в монотонния пейзаж ми подейства що-годе добре. В известен смисъл това беше доказателство, че играта все още продължава.

Околността вече не беше плоска, макар да бе запазила стилизирано геометричния си изглед — навсякъде имаше стъпаловидни струпвания и какви ли не ръбести образувания, които се появяваха най-неочаквано. Само моята пътека си оставаше непроменена. Продължавах да тичам сред стотиците полуразрушени подобия на Стоунхендж.

Ускорих темпото и скоро край мен се появиха галерии, амфитеатри и подобни на каменни гори групи мегалити. На няколко пъти ми се стори, че нещо се движи сред тях, но при тази оскъдна светлина това спокойно можеше да е и зрителна измама.

„Долавяш ли нечие присъствие?“ — попитах Фракир.

„Не“ — отвърна ми тя.

„Стори ми се, че видях нещо да се движи.“

„Може наистина да си го видял. Във въображението си.“

„Само след ден общуване вече си започнала да схващаш идеята на сарказма.“

„Не ми се ще да го казвам, шефе, но всичко това се дължи на теб. Няма кой друг да ме научи на добри обноски и прочие.“

„Точка за теб“ — казах. — „Да те предупредя ли, ако усетя някаква опасност?“

„Едно на едно, шефе. Знаеш ли, тази размяна на остроумия ми хареса.“

След няколко минути отново забавих темпото. Далеч пред нас, вдясно от пътеката, блещукаше нещо. Цветът на пулсиращата светлинка се променяше от червено в синьо при всяко следващо трепване. Изглеждаше странно, но не чак толкова, че да ме разтревожи.

„Да“ — обади се Фракир, — „не е зле да имаш едно на ум. Само не ме питай какво би трябвало да очакваш. Долавям само някакъв най-общ намек за заплаха.“

„Може би ще успея просто да се промъкна край него, каквото и да е то.“

„За целта ще ти се наложи да се отклониш от пътеката. И тъй като тя води право към кръга камъни, откъдето идва светлината, бих те посъветвала да не го правиш.“

„Никой не ми е казвал да не се отклонявам от пътеката. На теб случайно да са ти казвали нещо подобно?“

„Знам само, че трябва да следваш пътеката. Нямам представа какво би станало, ако се отклониш.“

„Хм.“

Пътят кривна вдясно и се насочи право към огромен кръг масивни камъни. Продължих почти ходом, но гледката остана непроменена. Когато се приближих, огледах мястото по-внимателно и установих, че пътеката влиза в кръга и свършва там.

„Прав си“ — съгласи се Фракир, — „изглежда досущ като бърлога на дракон.“

„Но все пак ще трябва да влезем вътре, така ли?“

„Да.“

„Дай да го направим тогава.“

Спрях да тичам и тръгнах с отмерена крачка към източника на светлината.

Вътре в кръга светлината ставаше някак по-различна. Всичко беше по-ярко, макар и все така в познатата черно-бяла гама. Въздухът бе изпълнен с игриви искрици. За пръв път от параклиса насам видях нещо, което наистина изглеждаше живо — подът бе покрит със сребристо подобие на трева, по чиито листенца се бе събрала роса.

Спрях. Фракир трепна по доста странен начин — по-скоро като израз на удивление, а не като намек за някаква опасност. Вдясно от мен имаше олтар, но не като онзи, който прескочих в параклиса. Този тук представляваше груба каменна плоча, поставена върху няколко заоблени камъка. По него нямаше нито свещи, нито извезани платна или пък други култови предмети, които да правят компания на прикованата за китките и глезените дама. Тутакси си спомних за една доста неприятна ситуация, при която аз самият бях изпаднал в подобно положение. Може би именно заради това дамата спечели моето благоразположение, за разлика от странния индивид, застанал зад олтара с вдигната лява ръка, в която проблясваше кинжал. Дясната половина от фигурата беше наситено черна, а лявата — ослепително бяла. Без много да му мисля, хукнах към него. Моето заклинание „Концерт за месомелачка и микровълнова печка“ би го накълцало и изпържило за части от секундата, но за съжаление нямаше как да се възползвам от магическите си специалитети, без да изрека гласно ключовите думи.

Докато тичах към него ми стори, че усещам погледа му, въпреки че едната му половина беше твърде мрачна, а другата — прекалено светла, за да различа чертите му. Изведнъж кинжалът се спусна със светкавична скорост и острието му потъна до дръжката в гърдите на жената. Тя изкрещя и от раната бликна кръв — шокиращо червена на фона на този черно-бял свят. Кръвта изпръска ръката на зловещия жрец, а аз осъзнах, че все пак съм можел да използвам някое от заклинанията си и да спася жертвата.

Олтарът се срина пред очите ми и цялата картина се превърна в сив водовъртеж. Кръвта се примеси с всичко останало, оставяйки алени ивици, които постепенно избледняха до розово, после до сребристо и накрая се изгубиха в общата маса. В мига, в който се озовах там, по земята проблясваше само странната трева. Нямаше и следа от олтара, жреца и жертвоприношението.

Поех рязко въздух и се втренчих в нищото.

— Сънуваме ли? — изрекох гласно.

„Не мисля, че съм способна да сънувам“ — отвърна Фракир.

— Тогава ми кажи какво видя.

„Видях някакъв тип да наръгва жена, прикована към каменния олтар. После всичко изчезна. Мъжът беше в черно и бяло, кръвта беше червена, а жената беше Дийрдри…“

— Какво? Господи, права си! Приличаше ми точно на неин негатив. Но Дийрдри е мъртва…

„Трябва да ти припомня, че аз виждам онова, което ти си мислиш, че си видял. Не бих могла да преценя до каква степен е замесено собственото ти въображение. Все пак моите сетива ми казват, че това не бяха реални хора, а само създания, подобни на онези две, които те посетиха в пещерата.“

В съзнанието ми просветна смразяваща мисъл. Обясненията на Фракир за виденията на Дуоркин и Оберон ме бяха навели на мисълта за триизмерна компютърна графика. Освен това способността на Дяволския Чекрък да сканира Сенките се базираше на заложените в неговия дизайн дигитализирани отрязъци от структурата на Лабиринта. Чък ми бе споменал наскоро, че се чуди дали всъщност не е Господ. Тогава не останах с впечатлението, че се шегува.

Дали пък моето собствено творение не си играеше някакви игрички с мен? Беше ли възможно именно Чък да ме е натирил на тази забутана Сянка, за да ме включи в своя засукан замисъл? Ако успееше да победи своя създател, към когото той като че ли хранеше известно страхопочитание, това вероятно би го издигнало едно стъпало по-високо в собствената му теогония. Може би. Ако човек започне да се препъва в компютърни симулации, сигурно би трябвало да се замисли дали не го очаква някой деус екс макина.

Това предположение ме накара да се замисля докъде всъщност стигат възможностите на Чък. Макар че неговата сила бе сходна с тази на Лабиринта и Логрус, той определено не можеше да се мери с тях. Нещо не ми се вярваше да е успял да изолира света около мен от останалата част от Вселената.

От друга страна, Чък можеше да постигне същия ефект просто като блокира моите магически умения. Сигурно би могъл спокойно да изиграе срещата ми с Логрус достатъчно убедително. Но това означаваше, че именно той е дарил на Фракир нейните нови способности, нещо, на което не ми се вярваше да е способен. Ами Еднорога и Змията?

— Фракир, убедена ли си, че именно на Логрус дължиш необичайните си придобивки?

„Да.“

— И какво те кара да мислиш така?

„Усещането беше същото като при първата ни среща.“

— Разбирам. Въпрос номер две. Възможно ли е Еднорога и Змията, които видяхме в параклиса, да са били просто видения като Дуоркин и Оберон?

„Не. Щях веднага да го разбера. Те въобще не бяха като тях. Бяха ужасяващо могъщи и много истински.“

— Добре — казах. — Бях се разтревожил, че Дяволския Чекрък може да е замесен във всичко това.

„Виждам тази мисъл в съзнанието ти. Но не разбирам защо истинността на Еднорога и Змията да опровергава предположението ти. Може би те просто са използвали твоето творение, за да ти кажат да престанеш да правиш глупости и да се захванеш с играта според техните правила.“

— Не бях се сетил за това.

„А може би Чък е способен да те открие и да проникне на места, недостъпни за Лабиринта и Логрус.“

— Звучи ми логично. За съжаление това ме връща отново на изходната точка.

„Не, не е така. Защото това място не е дело на Дяволския Чекрък. То е съществувало винаги. Научих това от Логрус.“

— Сигурно би трябвало да изпитам някакво дребно облекчение при тази мисъл, но…

Не успях да завърша изречението си, тъй като най-неочаквано забелязах някакво раздвижване. Беше край един друг олтар, който може би не бях забелязал преди това. Зад него бе застанала жена с бяла коса и черна кожа, а върху плочата му бе прикован мъж в бяло и черно. Новата двойка изглеждаше абсолютно идентична с първата, само дето сега ролите бяха разменени.

— Не! — изкрещях. — Престанете!

Но още преди да хукна натам, острието на жертвания кинжал вече бе политнало към гърдите на мъжа. Ритуалът се повтори, олтарът рухна и всичко изчезна по познатия начин. Когато стигнах, не заварих нищо, което да говори, че на това място се е случило нещо необичайно.

— Какво ще кажеш? — попитах Фракир.

„Същите сили като предишния път, само че някак обърнати.“

— Но защо? Какво става тук?

„Среща на силите. Лабиринта и Логрус се опитват да си пробият път насам и да достигнат до това място поне за малко. Жертвоприношенията, които видяхме, би трябвало да им помогнат да отворят нужните проходи.“

— Защо им е да идват тук?

„Заради неутралната територия. Напрежението, което съществува между тях от незапомнени времена, е започнало да се променя едва доловимо. От теб се очаква да промениш по някакъв начин баланса на силите в нечия полза.“

— Изобщо нямам представа как бих могъл да го направя.

„Когато му дойде времето, ще разбереш как.“

Върнах се на пътеката и тръгнах по нея.

— Случайно ли се озовахме тук точно преди да започнат жертвоприношенията? — попитах аз. — Или те се състояха именно защото ние се появихме в кръга?

„Жертвоприношенията трябваше да бъдат направени в твое присъствие. Ти си пресечната точка.“

— Мислиш ли тогава, че мога да очаквам…

Иззад един голям камък вляво от мен се появи мъж и се изсмя тихо. Ръката ми тутакси се озова върху дръжката на меча, но мъжът беше невъоръжен и освен това се движеше бавно.

— Говориш си сам. Не отиваш на добре — отбеляза той.

Беше като фреска в черно, бяло и сиво. Приближи се и забелязах, че сивият оттенък по фигурата му е само игра на светлината, което означаваше, че странният непознат можеше съвсем спокойно да е жрецът от първото жертвоприношение, но не можех да преценя дали е така. Който или каквото и да беше той, не изгарях от желание да се запозная с него отблизо.

Затова просто свих рамене.

— Ще се почувствам доста по-добре, щом открия табелката с надпис „Изход“ — казах аз и го подминах.

Той сложи ръка на рамото ми, завъртя ме към себе си с невероятна лекота, изсмя се отново и каза с нисък, добре овладян глас:

— Трябва да внимаваш с желанията на това място. Тук те понякога се сбъдват. И ако случайно решиш, че надписите „Изход“ и „Край“, да речем, означават едно и също, тогава… Пуф! И от теб може и да не остане нищо! „Пуф“ — и се превръщаш в бяло облаче. Такива ми ти работи. Едно малко недоглеждане и можеш да се озовеш в ада вместо в рая.

— Вече съм бил там — отвърнах аз — и познавам добре пътя.

— Я виж ти! Твоето желание наистина се изпълни! — отбеляза той и в лявото му око проблесна отразена мълния. Въпреки че се въртеше и правеше какви ли не физиономии, така и не можех да видя другото му око.

— Ето там — довърши непознатият и посочи с пръст.

Погледнах и видях, че върху напречната плоча на един каменен долмен свети надпис „Изход“, досущ като онези, които могат да се видят в хавата или театрите.

— Прав си — казах.

— Ще минеш ли през него?

— А ти?

— Не виждам смисъл — отговори ми той. — Вече знам какво ще намеря от другата страна.

— Какво?

— Онова, което е от другата страна.

— Много остроумно.

— Ако някой поиска нещо и след това обърне гръб на изпълненото желание, това може да накара Силите сериозно да се вкиснат.

— Информацията ти от първа ръка ли е?

Разнесе се стържещ звук, придружен от няколко прещраквания. Изминаха няколко секунди преди да разбера, че той скърца със зъби. Подминах го отново и се отправих към светещия надпис. Щеше ми се да го огледам по-отблизо.

Да, беше долмен. Два изправени камъка, върху които бе поставена загладена плоча. Вратата, която образуваха, беше достатъчно висока, за да премина през нея, без да се навеждам. Все пак правоъгълникът, който тя очертаваше, ми се стори доста мъгляв…

„Ще преминеш ли, шефе?“

— Защо не? Това е един от малкото случаи в моя живот, в които съм се чувствал незаменим.

„Не бъди прекалено самонадеян…“ — започна Фракир, но аз вече бях тръгнал.

Направих три бързи крачки и вече можех да различа кръга от побити камъни и блестящата трева, които се виждаха от другата страна на вратата. Но това не беше всичко. Право срещу мен бе застанал мъж в черно и бяло. До него имаше друг долмен, в чиито очертания различих някаква неясна фигура. Спрях, отстъпих и се обърнах. Зад гърба си открих още един черно-бял мъж и още един долмен със същата наглед мъглява фигура. Вдигнах високо дясната си ръка. Фигурата последва мигновено примера ми. Обърнах се отново натам, накъдето се бях запътил първоначално. Първата фигура също бе вдигнала дясната си ръка. Пристъпих напред.

— Светът е малък — отбелязах.

Мъжът се изсмя.

— Не бива да забравяш, че всеки изход е и вход — каза той.

— Нещо в теб ми напомня за героите на Сартър.

— Не си много мил, но от философска гледна точка си на прав път. Винаги съм смятал, че адът, това са другите. Все пак не съм заслужил с нищо твоето неуважение, нали така?

— Не те ли видях тук някъде да принасяш в жертва една жена?

— Дори да съм бил аз, теб това какво те засяга? Нали не си сред потърпевшите.

— Става въпрос за една от моите малки странности — уважението, което изпитвам към живота.

— Възмущението е доста евтина поза. Дори Алберт Швайцер, при цялото си благоговение пред чудото на живота, не е успял да заобича тенията, мухата цеце или раковата клетка.

— Мисля, че разбра какво исках да кажа. Сега ми отговори, ти ли уби онази жена върху каменния олтар преди броени минути?

— Покажи ми този олтар.

— Не мога. Той изчезна.

— Покажи ми жената тогава.

— Тя също изчезна.

— На какво е построено тогава обвинението ти?

— Това не е съд, дявол да го вземе! Ако искаш да говорим, отговори на въпроса ми. Ако ли не, ще е по-добре да спрем да си досаждаме взаимно.

— Аз ти отговорих.

Вдигнах рамене.

— Както искаш. Не те познавам и така си ми е добре. Приятен ден.

Отстъпих встрани и тръгнах отново по пътеката.

— Дийрдри. Името й беше Дийрдри и аз наистина я убих — каза той.

После премина през долмена, както бях опитал аз да направя, но за разлика от мен, изчезна. Обърнах се веднага, но наоколо нямаше никой. Завъртях се кръгом и последвах примера му. Появих се от другата страна и успях да зърна собствената си фигура да се скрива във входа на отсрещния долмен. От непознатия нямаше и следа.

— Какво ще кажеш по въпроса? — попитах Фракир, докато се връщах на пътеката.

„Може би някакъв местен дух? Гадният дух на едно гадно място?“ — подхвърли тя. — „Не знам, но си мисля, че и той беше едно от онези видения със странна структура. Тук те са доста силни.“

Стъпих на пътеката и продължих по нея в предишната посока.

— Начинът ти на говорене доста се е изменил от мига на второто ти прераждане досега.

„Мислите ти са добър наръчник за обучение.“

— Благодаря. Ако този тип се появи още веднъж и го усетиш преди мен, веднага ми дай знак.

„Дадено. Всъщност това място като цяло ми създава усещането за едно от тези видения. Всеки камък тук носи в себе си част от структурата на Лабиринта.“

— Кога го забеляза?

„Когато за пръв път се опитахме да преминем през изхода. Тогава сканирах мястото, за да открия някакви евентуални опасности.“

Вече се бяхме приближили към периферията на каменния кръг. Плеснах леко един от камъните. Стори ми се съвсем като истински.

„Той е тук!“ — неочаквано ме предупреди Фракир.

— Хей! — чух да казва някой и погледнах нагоре.

Черно-белият мъж се бе настанял на върха на близкия камък. Между пръстите му димеше тънка цигара. Намигна ми с лявото си око и ме заоглежда внимателно. Дясната половина на тялото му приличаше на набраздено от лек вятър мрачно езеро. Устните на непознатия оформиха едно перфектно кръгче от сребрист дим и то полетя плавно във въздуха.

— Че ти си бил жив — отбеляза той. — Освен това носиш едновременно белега на Лабиринта и белега на Логрус. Във вените ти тече кръвта на Амбър. Какво е потеклото ти, Мерлин?

Сенките по мрачната страна на лицето му се разделиха за миг и видях, че другото му око е закрито от превръзка.

— Аз съм син на Коруин — казах. — А ти — в известен смисъл — си предателят Бранд.

— Да, това е името ми — съгласи се той. — Но никога не съм предавал онова, в което вярвах.

— Тоест собствените си амбиции. Твоят дом, твоето семейство и силите на Реда никога не са означавали нещо за теб, нали?

Той прихна.

— Няма да споря с едно самонадеяно пале.

— Аз нямам никакво намерение да споря. За мен от значение е само твоят син Риналдо. Той е може би най-добрият ми приятел.

Обърнах се и продължих. Усетих за втори път ръката му върху рамото си.

— Чакай! — каза той. — Какви ги дрънкаш? Та Риналдо е още хлапе.

— Грешиш — отвърнах аз. — Той е приблизително на моята възраст.

Бранд ме пусна и аз се отдръпнах. Той хвърли цигарата си и тя остана да дими върху тревата. В „сенчестата“ му ръка се появи винен бокал. Той разтърка леко едната си вежда и промърмори:

— Толкова много време ли е изминало в обичайния свят?

Изведнъж ми хрумна нещо. Измъкнах колодата си, намерих Картата на Люк и му я подадох.

— Това е Риналдо — казах.

Бранд се протегна към нея и аз неизвестно защо му позволих да я вземе. Той дълго се взира в нея.

— Тук Картите са безполезни — отбелязах аз след известно време.

— Така е. Как… е Риналдо?

— Знаеше ли, че той уби Кейн, за да отмъсти за теб?

— Не, не знаех. Но очаквах от него да направи поне това.

— Ти не си точно Бранд, нали?

Той отметна глава и се изсмя.

— Аз съм самият Бранд, но не онзи Бранд, когото другите познаваха. Дотук с безплатната информация.

— А какво ще ми струва да разбера какво всъщност представляваш? — попитах, докато прибирах Картите си в кутията.

Той вдигна бокала и го хвана с двете си ръце като просяшка паничка.

— Малко от кръвта ти.

— Да не си станал вампир?

— Не, аз съм дух на Лабиринта — отвърна той. — Пожертвай няколко капчици кръв и ще ти обясня по-подробно.

— Добре — казах. — Дано историята ти да си струва.

Протегнах ръката си над бокала и боднах леко китката си с кинжала.

Разляха се пламъци като от счупен светилник. Във вените ми, разбира се, не тече огън, но кръвта на Хаос се възпламенява доста лесно на някои места и явно тук бе едно от тях.

Кръвта ми се плисна — част от нея в бокала, друга извън него — и попадна върху ръката на Бранд. Той изкрещя и започна да се гърчи. Отстъпих крачка назад и в този миг черно-бялата фигура бе погълната от онзи особен водовъртеж, който бе последвал след двете жертвоприношения. Обхванатият от пламъци вихър се извиси с рев във въздуха и изчезна. Стоях гледах стреснат, притиснал димящата си китка.

„Доста колоритно се изпари“ — отбеляза Фракир.

— Семеен специалитет — казах аз. — И като спомена за изпаряване…

Преминах край камъка и излязох от очертанията на кръга. Мракът около мен отново се сгъсти. Затова пък сега пътеката се открояваше още по-ясно. Пуснах китката си и установих, че е престанала да дими.

Затичах се, тъй като нямах търпение да се махна от това място. След известно време се обърнах — кръгът от побити камъни вече не се виждаше. Забелязах само един блед вихър, който се издигаше бавно все по-нагоре и по-нагоре, докато накрая изчезна.

Продължих тичешком и пътеката започна постепенно да се спуска надолу. Много скоро вече тичах с лекота по нещо, което ми напомняше за не особено стръмен склон. Пътеката се проточваше като ярка лента и избледняваше някъде далеч напред. Учудих се, когато след известно време забелязах, че някъде по-долу моят маршрут се пресича с друга мъждукаща, съвсем къса линия.

— Някакви специални инструкции за кръстопътищата?

„Засега не“ — отвърна Фракир. — „Не е изключено да се наложи да прецениш сам накъде да тръгнеш. Но все още нямам представа от какво трябва да се ръководиш при преценката си.“

Пред мен се простираше просторно мъгливо плато, по което се забелязваха няколко по-ярки точки. Някои от тях проблясваха на пулсации, други светеха непрекъснато, но нито една не променяше позицията си. Не забелязах други линии освен моята пътека и тази, която я пресичаше. Не чувах нищо друго освен собственото си дишане и шума от стъпките си. Отникъде не подухваше и най-лек ветрец, не долавях никакви аромати, а температурата беше приятно умерена. Отляво и отдясно се появиха нови тъмни структури, но аз не изгарях от желание да ги огледам по-отблизо. Исках само да приключа възможно по-бързо с тази лудост и да се захвана със собствените си проблеми.

От двете страни на пътеката започнаха да се мяркат за броени секунди полюшващи се петна размазана светлина. Отначало приличаха на прозрачни дрипави завеси, окачени около пътеката, и аз не им обръщах внимание. Но след известно време започнаха да стават все по-ярки и да придобиват форма все по-близка до правоъгълната. Целият процес удивително напомняше за настройка на телевизионен канал. Постепенно в светлите правоъгълници, които непрекъснато се умножаваха, се оформиха най-различни познати образи — столове, маси, паркирана коли, витрини. Накрая се появиха и бледи цветове.

Спрях до един от „екраните“ и се загледах. На него се виждаше червен шевролет модел 57-а. Тук-там по купето на паркираната в странно позната отсечка кола се виждаше натрупан сняг. Приближих се още и протегнах ръка към нея.

Ръката изчезна до лакътя сред леко замъгления образ. Пресегнах се още малко, за да докосна задния ляв стабилизатор. Последва едва доловимо усещане за допир и лека студенина. Протегнах и другата си ръка и грабнах малко сняг от задния капак. Дръпнах я обратно. Шепата ми беше пълна със сняг. Образът тутакси потъмня.

— Нарочно взех снега с ръката, на която си ти — казах на Фракир. — Какво видя там?

„Благодаря за жеста. Приличаше ми на червена кола със сняг по нея.“

— Образът е взет от съзнанието ми. Това е една картина на Поли Джексън, увеличена до реални размери.

„Значи нещата не отиват на добре, Мърл. На мен ми се стори истинска.“

— Някакви изводи?

„Тези видения стават все по-добри, чието и дело да са.“

— Мамка му — отбелязах, после се обърнах и продължих кроса си по пътеката.

„Може би някой — или нещо — иска да ти покаже, че може да те заблуди напълно.“

— В такъв случай ще трябва да призная, че е на прав път. Хей, Нещо — извиках. — Чу ли какво казах? Предавам се! Успя да ме объркаш напълно. Мога ли сега си вървя? Ако обаче целта ти е била друга, съжалявам, но губиш. Само дето така и не можах да се сетя каква ще да е тя.

Ослепителната светкавица, която последва, ме повали на земята и ме лиши от зрение за няколко минути. Лежах на пътеката сгърчен и треперещ, но гръм така и не последва. Когато погледът ми се проясни, а мускулите ми престанаха да потръпват, забелязах, че само на две-три крачки от мен се е появила една огромна, величествена фигура — Оберон.

Оказа се, че това не е дори видението от пещерата, а копие на статуята, поставена в долния край на главната улица на Амбър. Приликата беше наистина поразителна. След кратко вглеждане забелязах дори следите от птичите курешки по рамото на великия крал.

— Истинска ли е, или пак е някое от виденията? — произнесох гласно.

„Според мен е истинска“ — отговори Фракир.

Изправих се бавно.

— Да речем, че си права. Тогава какво означава това?

Протегнах ръка и докоснах статуята. Усещането беше по-скоро като при допир до картина, а не до бронзова статуя. В този миг перспективата се промени по доста странен начин и аз осъзнах, че вече докосвам не статуята на Оберон, а голяма картина. После границите на платното започнаха да се размиват и то избледня. Оказа се, че е било едно от светещите табла край пътя. Светлият му правоъгълник трепна и изчезна.

— Предавам се — повторих, този път сякаш го казвах на себе си. — Отговорите, които ми хрумват, са по-объркани и от въпросите.

„След като преминаваме между Сенките, не е ли възможно това да е намек, че всички тези неща реално съществуват някъде?“

— Може би. Но това го знаех и преди.

„И че всички неща са реални по различен начин, по различно време и на различни места?“

— Добре де, това, което казваш, би могло наистина да отговаря на посланието. Все пак се съмнявам, че това Нещо е решило да хвърля толкова труд, само за да ми цитира по този шантав начин няколко философски постановки, които може и да са съвсем нови за теб, но иначе са доста добре познати кажи-речи из цялата Вселена. Трябва да има някаква по-особена причина за всичко, което става наоколо, и тази причина продължава да ми убягва.

До момента всички сцени, които се бяха появили по таблата, представляваха различни предмети. После изведнъж по тях започнаха да се мяркат хора и разни други създания. Новите сцени бяха раздвижени — някои от тях съдържаха насилие, други любов, а трети можеха да минат дори за пасторални идилии.

„Да, те определено търпят развитие. Вероятно искат да те наведат на някаква мисъл.“

— Щом оттам изскочи някой и ме нападне, ще знам, че съм стигнал до нужното място.

„Кой знае? Нали в изкуството е така — свобода при подбора на изразни средства.“

Но таблата изчезнаха и аз бях оставен за пореден път да си тичам на спокойствие по фосфоресциращата пътека сред мрака. Все по-надолу и по-надолу по склона, право към кръстопътя в далечината. Къде ли беше сега Червеният Котарак, точно когато ми трябваше неговата откачалска логика?

И докато продължавах да оглеждам приближаващия се кръстопът, той се измени пред очите ми. Сега в близкия му десен ъгъл имаше улична лампа. До нея се виждаше фигура с цигара в ръка.

— Фракир, това пък как се получи? — попитах.

„Много бързо, ето как.“

— Какво казват сетивата ти?

„Нечие внимание е насочено към теб. Засега без лоши намерения.“

Приближавайки се, намалих темпото. Пътеката се превърна в павирана улица с бордюри от двете страни. Тръгнах по десния тротоар. Докато вървях, отнякъде се спусна влажна мъгла и скри лампата от погледа ми. Закрачих още по-бавно. Скоро паветата блеснаха от влагата. Стъпките ми отекваха между сградите. Мъглата вече бе станала толкова гъста, че не можех да преценя как точно изглеждат изникналите в мрака постройки. Сега те представляваха просто неясни силуети. Откъм гърба ми задуха студен вятър и няколко дъждовни капки докоснаха лицето ми през неравни интервали. Спрях. Вдигнах яката на наметалото си. Някъде над мен се разнесе тихото бръмчене на самолетен мотор. Продължих и скоро бръмченето утихна. Тогава, неизвестно откъде, долетяха приглушените звуци на пиано. Някаква смътно позната мелодия. Загърнах се по-плътно в наметалото си. Мъглата започна да се разнася.

Още три крачки и мъглата вече я нямаше, а тя стоеше право пред мен, до уличната лампа. Беше с една глава по-ниска от мен и носеше плътен жакет и барета. Мастиленочерната й коса изглеждаше мека като коприна. Тя хвърли цигарата си и я изгаси бавно с върха на едната си обувка. Обувките й бяха черни, с високи тънки токчета. Докато гасеше цигарата, хвърлих един поглед на крака й. Беше съвършен. Тя извади от вътрешния си джоб сребърна табакера, изтегли от нея една цигара и я постави грациозно между устните си. После затвори табакерата, прибра я и без дори да ме погледне, попита:

— Имате ли огънче?

Нямах кибрит, но не можех да позволя на такава дреболия да ме провали.

— Разбира се — казах и протегнах ръка към нежните черти на лицето й, като я обърнах така, та да не види, че не държа нищо. Щом прошепнах тихо ключовата дума и малкото пламъче подскочи в мрака към върха на цигарата й, тя вдигна дясната си ръка и я постави върху моята, сякаш само за да запали по-лесно. После вдигна към мен очи — големи, сини като морските дълбини, с дълги ресници — и срещна погледа ми. От устните й се отрони въздишка и цигарата й падна на земята.

— Mon Dieu! — възкликна тя, хвърли се към мен, прегърна ме и се притисна към тялото ми. — Коруин! Ти все пак ме откри! Мина цяла вечност!

Аз също я притиснах, без да кажа и дума. Не исках да говоря. Не исках да огорча щастието й с онова банално и досадно нещо, което наричаме „истина“. Майната й на истината. Погалих косата й.

Мина доста време преди тя да се откъсне от мен и да ме погледне отново. Ето, казах си, още миг-два и сама ще разбере, че я е заблудила беглата прилика, че е видяла онова, което й се е искало да види. Затова побързах да я попитам:

— Какво прави момиче като теб на такова място?

Тя се засмя тихо.

— Намери ли пътя, който търсеше? — Миг след това очите й се присвиха. — Но ти не си…

Поклатих глава.

— Не намерих сили да ти го кажа веднага.

— Кой си ти? — попита тя и отстъпи половин крачка назад.

— Казвам се Мерлин и се опитвам да се справя с едно откачено изпитание, чийто смисъл все още не мога да разбера.

— Амбър — прошепна тя и кимна. Ръцете й бяха все още на раменете ми. — Но аз не те познавам. Струва ми се, че би трябвало, но…

Тя отново се притисна към мен и отпусна глава върху гърдите ми. Понечих да кажа нещо, да й обясня, но тя докосна устните ми с върха на пръстите си.

— Не сега, а може би по-добре никога — каза тя. — Не ми казвай. Моля те, не ми казвай повече нищо. Но ти сигурно знаеш поне дали си дух на Лабиринта.

— А какво точно представляват духовете на Лабиринта?

— Творение на Лабиринта. Той „записва“ всеки, който е минал по него. След това може да ни призове във всеки миг, тъй като докато сме преминавали по него, сме били едно цяло със Знака на Реда. Той има власт над нас. Би могъл да ни пренесе по своя воля където си иска, да ни натовари с някаква задача, да ни унищожи и след това да ни сътвори отново.

— А това често ли се случва?

— Не знам. Волята му ми е непозната. Не знам нищо за неговите намерения спрямо някой друг освен мен.

Тя замълча за малко, след това изведнъж възкликна:

— Ти не си дух! Убедена съм в това! — После стисна ръката ми и добави: — Но има и още нещо, с което се различаваш от другите амбърити…

— Сигурно е така — отвърнах. — Аз съм потомък само на Амбър, но и на Хаос.

Тя вдигна ръката ми, сякаш се канеше да я целуне. Но устните й се плъзнаха бавно към прясната рана върху китката ми. Кръвта на Амбър явно привличаше неудържимо духовете на Лабиринта.

Опитах се да дръпна ръката си, но се оказа, че нейната сила не отстъпва на моята.

— Понякога огънят на Хаос тече във вените ми — казах. — Може да ти навреди.

Тя вдигна бавно глава и се усмихна. По брадичката й се бе стекла струйка кръв. Погледнах към китката си и видях, че по нея също има кръв.

— Кръвта на Амбър има власт над Лабиринта — каза тя и събралата се около глезените й мъгла закипя. — Не! — изкрещя тя и тялото й се сгърчи.

Водовъртежът се издигна до коленете й, после до бедрата… Усетих как зъбите й се впиха в китката ми. Не се сещах за заклинание, което би могло да й подейства и затова просто сложих ръка на рамото й и погалих косата й. След няколко мига тя се разпадна в прегръдката ми и се превърна в кървав вихър.

— Тръгни надясно — успя да изстене преди да изчезне.

Цигарата й все още димеше на тротоара; до нея бяха капнали няколко едри капки от кръвта ми.

Обърнах се. Отминах. Някъде далеч все още се чуваше тихата мелодия на пианото.

Глава 6

На кръстовището тръгнах вдясно и всеки път щом капка от кръвта ми паднеше на земята, реалността на това място леко се размиваше. Все пак се възстановявам доста бързо и скоро раната ми се затвори. Болката също се стопи.

„Цялата съм оплескана с кръв, шефе.“

— Можеше да е огън — отбелязах аз.

„И от това опитах при каменния кръг.“

— Съжалявам. Имаш ли представа как вървят нещата?

„Няма нови инструкции, ако имаш това предвид. Но си мислех — тъй като вече се справям с тази операция, както благоволи да забележиш — че това място става все по-интересно. Тази история с духовете на Лабиринта например. Щам като Лабиринта не може да проникне тук, той би могъл да използва за това своите творения. Логично. Мислиш ли, че Логрус би могъл да направи нещо подобно?“

— Предполагам, че е възможно.

„Имам чувството, че тук, на границата между Сенките, между двата Знака се провежда нещо като дуел. Ами ако този свят е съществувал още преди да се появят Сенките? Дали двете сили не са се вкопчили в някакъв странен метафизичен двубой още от зората на Сътворението?“

— И какво от това?

„Ами Сенките могат да се окажат само средство, страничен ефект от единоборството между Силите.“

— Боя се, че мисълта ти ми се изплъзна, Фракир.

„Не се ли сещаш, че Амбър и Царството на Хаоса може да са били създадени, само за да се пръкват от тях свежи сили, които да бъдат хвърляни в двубоя?“

— Ами ако тази идея ти е била внушена от Логрус, докато траеше второто ти прераждане?

„Но защо?“

— Още един начин да ми се набие в главата мисълта, че този конфликт е по-важен от самите хора. Още един начин да ме накарат да избера страна.

„Не се чувствам манипулирана.“

— Както ти сама отбеляза, все още нямаш голям стаж в мисленето. Струва ми се, че тази идея е твърде абстрактна, за да успее да се зароди в съзнанието ти за толкова кратко време.

„Нима?“

— Ей богу, да. Повярвай ми.

„Искаш да кажеш, че всичко това е…“

— Поредният номер на Тяхна Милост.

„По-добре внимавай с подбора на изразите си.“

— Майната им и на едните, и на другите. Явно по някаква неясна причина съм им особено необходим за тая игра. Ще го преживеят.

Някъде над нас се разнесе гръм.

„Разбра ли какво имам предвид?“

— Блъф — изкоментирах аз.

„Чий?“

— На Лабиринта, струва ми се. В този сектор май се разпореждат неговите духове.

„А може и двамата да грешим. Все пак това са само предположения.“

— По-добре да бъда прекалено мнителен, отколкото да се оставя да ме водят за носа.

„Имаш ли някакъв план?“

— Засега просто се отпусни. Но щом ти кажа „убивай“, не се колебай да го сториш. Хайде да тръгваме.

И аз отново се затичах, за да оставя по-скоро зад гърба си мъглата и духовете с техния призрачен град.

Светъл път сред мрачен пейзаж, аз тичам и този път Сенките се опитват да променят мен, а не аз тях както обикновено. Някъде напред блясва светкавица. Гръм разтърсва небето. До мен за един кратък последен миг се появява още една съвсем реална улична картина, за да потъне след това отново в мрака.

После изведнъж се оказа, че се надбягвам със самия себе си. До мен се появи една неясна фигура, която тичаше по друг светъл път. Следях изненадан движенията й, които копираха точно моите, докато накрая осъзнах, че това всъщност се дължи на някакво странно отражение.

„Какво става, Мърл?“

— Не знам — казах аз. — Но определено не съм в настроение за символизъм, алегории и други отбрани метафорични прийоми. Ако сега се опитват да ми кажат, че животът представлява едно непрекъснато надбягване със собственото его, мога само да кажа, че подобни „мъдрости“ от моя гледна точка не струват и пет пари. Ти какво мислиш?

„Мисля, че пак забравяш за опасността да те тресне някоя мълния по главата.“

Нищо не ме тресна по главата, но пък и отражението не изчезна. Този последен номер вече се бе проточил по-дълго от който и да е от предишните. Тъкмо се канех да престана да му обръщам внимание, когато фигурата набра скорост и ме изпревари.

„Опаа!“

— Аха — съгласих се аз и ускорих темпото, за да вляза в крак с новото предизвикателство.

Скоро се изравнихме и след няколко секунди аз дръпнах напред. Отражението също хукна по-бързо и ме настигна. После, чисто импулсивно, поех дълбоко въздух, приведох се леко напред и отново се откъснах.

Моят двойник забеляза хода ми малко късно, но въпреки това се натегна и започна да скъсява дистанцията. Аз се напънах на свой ред и удържах преднината си. За какво все пак се надбягвахме, мътните да го вземат?

Погледнах напред. В далечината се виждаше участък, който пътят се разширяваше. Стори ми се, че там някъде е опъната финалната лента. Добре. Реших да не се давам.

Задържах преднината си непокътната още стотина метра преди сянката да започне отново да настъпва. Напрегнах сили и запазих скъсената дистанция още известно време. Тогава мрачното ми подобие ускори темпото си до такава степен, че започнах да се чудя дали ще издържа на такъв напор чак до финала. Но в бягането предварителните прогнози не помагат особено. Затова дадох всичко от себе си и хукнах с все сила към лентата.

Кучият му син обаче продължи да напредва, приближи се още, излезе пред мен, залитна леко. Вече се канех да се възползвам, когато нещото се съвзе мигновено и продължи със същото смазващо темпо. Аз пък нямах никакво намерение да се отказвам, освен ако сърцето ми междувременно не експлодира.

Продължихме напред, адски близо един до друг. Не можех да преценя дали са ми останали сили за финален спринт. Не знаех и дали съм само с едни гърди напред, или пък изоставам с точно толкова. Стъпките ни отекваха по двата паралелни блестящи коридора, право към светлата линия, когато огледалният ефект неочаквано изчезна. Стесняващите се пътеки се превърнаха отново в един общ широк път. Ръцете и краката на моя съперник вече се движеха по съвсем различен начин.

Приближавахме се все по-плътно един към друг, докато накрая се озовахме почти рамо до рамо на финалната права. Най-после можех да разгледам лицето на тайнствения бегач. Оказа се, че той не е мое копие. Вятърът развя дългата му коса и аз забелязах, че лявото му ухо липсва.

Успях да се мобилизирам и хукнах с все сили, за да прекося първи оставащите метри. Той направи същото. Бяхме наистина невероятно близо един до друг, когато разкъсахме лентата на финала. Все пак ми се стори, че моите гърди я докоснаха малко преди неговите, но определено не бях стопроцентово сигурен в това.

Прелетяхме над финалната линия, убихме инерцията си и рухнахме на земята. Веднага се претърколих през рамо, за да мога да го държа под око, но той просто остана да лежи запъхтян на метър-два от мен. Дясната ми ръка се плъзна бавно към дръжката на меча, кръвта пулсираше бясно в тъпанчетата ми.

— Не знаех, че можеш да спринтираш така, Джърт — отбелязах аз, след като успях що-годе да овладея дишането си.

Той се засмя задъхано.

— Още много неща не знаеш за мен, братко.

— Убеден съм в това.

Той обърса чело с опакото на ръката си и видях, че пръстът, който бе изгубил в пещерите на Колвир, си е отново на мястото. Това или беше Джърт от някой друг времеви поток, или…

— Как е Джулия? — попитах го аз. — Ще се оправи ли?

— Джулия? Коя е тя?

— Извинявай — казах. — Явно не си онзи Джърт, за който те взех.

— Това пък какво би трябвало да значи? — възкликна той учудено, подпря се на лакът и ме погледна със здравото си око.

— Истинският Джърт никога не би се замесил по някакъв начин с Лабиринта на Амбър…

— Но аз съм истинският Джърт!

— Освен това не ти липсват пръсти, а той изгуби един от пръстите си съвсем наскоро.

Той неочаквано отмести погледа си от мен.

— Ти сигурно си дух на Логрус — продължих аз. — Сигурно и Знакът на Хаоса владее този трик със „записите“ на преминалите по него.

— Това ли… се е случило? — попита той. — Не можех да си спомня съвсем точно защо съм тук… Знаех само, че трябва да те надбягам.

— Обзалагам се, че последните ти спомени са от преодоляването на Логрус.

Той отметна леко глава, след това кимна.

— Прав си. Какво означава всичко това?

— Точно като теб и аз не съм съвсем сигурен. Все пак в главата ми се въртят няколко догадки. Това място е нещо като извечна гранична бразда между Реда и Хаоса. Тук и Логрус и Лабиринта са почти безсилни. Но и двата Знака могат да проникнат тук чрез своите духове — творения, създадени по „записите“, които Те са ни направили, докато сме преминавали по тях…

— Искаш да кажеш, че аз представлявам само някакъв запис? — Джърт изглеждаше така, сякаш всеки миг ще заплаче от гняв. — Само преди няколко мига всичко изглеждаше толкова величествено. Току-що бях преодолял Логрус. Всички Сенки лежаха в краката ми.

Джърт разтри слепоочията си.

— Ти! — изръмжа след това. — Значи в известен смисъл съм се озовал тук заради теб — за да се състезавам с теб, за да ти натрия носа!

— Бих казал, че опитът ти наистина заслужава аплодисменти. Не знаех, че можеш да тичаш така.

— Започнах да тренирам, след като разбрах, че и ти правиш същото в колежа. Исках да стана достатъчно добър, за да те бия някой ден.

— Наистина си станал добър — признах аз.

— Но сега нямаше да съм тук, ако не беше ти. Или… — Джърт захапа устната си. — Май не е точно така, а? По-скоро нямаше да бъда никъде, нали? — Той впери поглед в мен. — Колко ни е отредено да съществуваме? Колко време ми остава като дух на Логрус?

— Нямам представа — казах аз. — Но вече срещнах двама от духовете на Лабиринта и останах с впечатлението, че кръвта ми им помага по някакъв начин, дава им някаква свобода, откъсва ги до известна степен от властта на Лабиринта. Единият от тях — Бранд — получи огън вместо кръв и се разпадна пред очите ми. Дийрдри пи от кръвта ми и после изчезна нанякъде. Не можах да разбера дали е успяла да се освободи.

Джърт поклати глава.

— Имам чувството — макар да не знам откъде идва то — че това важи и за мен. Но докато духовете на Лабиринта се нуждаят от кръв, на нас ни е нужен огън.

— Не знам дали кръвта ми ще пламне и тук.

— Ще пламне — каза той. — Всичко зависи от това кой контролира сектора, в които се намираш. Но не ме питай откъде знам за това. Нямам никаква представа.

— Тогава значи съм срещнал Бранд в сектора на Логрус?

Джърт се ухили.

— Може би Лабиринта се е нуждаел от предател за някаква подривна дейност. Или пък Бранд се е опитвал да измами Лабиринта и да се докопа до нещо за своя лична изгода.

— Това се връзва идеално с неговата персона — съгласих се аз. Вече дишах съвсем отмерено.

Измъкнах светкавично кинжала от ботуша си и прокарах острието му внимателно по лявата си предмишница. От раната ми плисна огън, аз обърнах ръката си към Джърт и извиках:

— Бързо! Вземи каквото можеш преди Логрус да те е повикал отново.

Той сграбчи ръката ми и вдъхна от бликналия пламък. Погледнах надолу и видях, че краката му започват да избледняват. Логрус също се опитваше да си го прибере, както Лабиринта се бе опитал да стори това с Дийрдри. Сред появилата се мъгла плъзнаха огнени езичета. Въздухът около глезените му започна да искри и те отново придобиха предишната си плътност. Устните на Джърт бяха все така впити в раната.

— Като че ли отново се стабилизираш — казах. — Ще ти трябва още кръв.

Усетих остра болка в левия си бъбрек и политнах встрани. Преди да падна на земята успях да се обърна. До мен бе застанал висок мъж с черно наметало — той тъкмо отдръпваше ботуша си, след като ме бе ритнал. Беше облечен със зелени панталони и черна риза. На главата си бе вързал зелена кърпа.

— Що за перверзия е това? — попита той. — На такова свещено място!

Претърколих се на колене и бързо се изправих. С дясната си ръка хванах дръжката на кинжала, а лявата протегнах напред. Втората ми рана вече кървеше вместо да бълва пламъци.

— Това не ти влиза в работата — казах аз и после добавих името му, тъй като вече бях сигурен, че не греша, — Кейн.

Мъжът се усмихна и направи лек поклон. Ръцете му се кръстосаха и после пак се разделиха. При първото движение и двете му длани бяха празни, но при второто дясната стискаше уверено дръжката на внушителен нож. Сигурното бе измъкнал от прикрепена към лявата му предмишница кания, прикрита под широкия ръкав. Вероятно доста се бе поупражнявал, за да постигне подобна бързина и ловкост. Опитах се да си припомня всичко, което бях чувал за Кейн и любовта му към ножовете, и когато го сторих, ми се прииска да не се бях сещал за това. Уменията му в боя с ножове бяха просто пословични. Мамка му.

— Едно на нула за теб — заяви той. — Напомняш ми страшно за някого, но въпреки това не се сещам за името ти.

— Аз съм Мерлин — отвърнах му аз. — Синът на Коруин.

Той вече бе започнал да ме заобикаля бавно, но спря щом чу името на баща ми.

— Боя се, че ще ми е трудно да ти повярвам.

— Вярвай в каквото си искаш. Това е самата истина.

— А онзи другия… Името му е Джърт, нали?

Той посочи моя брат, който тъкмо се изправяше.

— И как се сети? — попитах аз.

Мъжът спря. Веждите му се смръщиха, очите му се присвиха.

— Не… Не съм съвсем сигурен.

— А аз съм — казах му аз. — Опитай се да си припомниш къде си сега и как попадна тук.

Кейн отстъпи две крачки, после изведнъж изкрещя:

— Той е!

И се хвърли в атака. Усетих какво е намислил, преди да политне напред, и извиках:

— Джърт? Пази се!

Джърт се обърна й побягна. Аз хвърлих кинжала, което по принцип е лошо решение, но разполагах с меч, а противникът ми — не.

Джърт отново демонстрира добрия си спринт и за нула време се изплъзна на безопасно разстояние. Най-неочаквано за мен кинжалът улучи дясното рамо на Кейн и се заби на около три сантиметра в плътта. После, още преди той да успее да се обърне към мен, тялото му се пръсна във всички посоки, а останките му се сляха с трясък в голямо огнено кълбо, което увисна за миг пред мен, изстреля се право към мрачното небе и миг по-късно експлодира на двайсетина метра над нас. Отхвръкналият от ударната вълна кинжал падна на две крачки от мен. Вдигнах го от земята; острието още беше топло и издаваше някакъв странен, приглушен звън.

— Какво стана? — попита Джърт, докато се приближаваше към мен.

— Явно духовете на Лабиринта никак не си падат по оръжията от Хаос — казах аз.

— Добре че ти се намираше такова оръжие. Какво го прихвана изведнъж този тип?

— Мисля, че Лабиринта го е изпратил, за да ти попречи да се освободиш. А вероятно и да те унищожи, ако опитът ти случайно успее. Имам чувството, че мисълта за придобили известна независимост творения на Логрус никак не му се нрави.

— Но аз не представлявам заплаха за него. Не съм на ничия страна, освен на своята собствена. Искам само да се махна по-скоро оттук и да се заема с онова, което съм запланувал.

— Може би заплахата идва именно от тези твои планове.

— Откъде накъде? — попита Джърт.

— С твоето необичайно потекло ти би могъл да се окажеш идеалният агент в този конфликт на Силите. Особено ако си успял да се сдобиеш с известна независимост. Не е изключено също да разполагаш с информация, за която Шефовете са решили, че не бива да напуска това място. Може би гледат на теб като на лабораторен вирус, който е твърде опасен, когато не е под контрол. Може би…

— Достатъчно! — Джърт вдигна ръка, за да ме накара да замълча. — Не ми пука за нито едно от тези неща. Ако ме пуснат да си вървя и после ме оставят на мира, аз също няма да им се мотая из краката.

— Не мен трябва да убедиш в това — казах аз.

Той се втренчи за миг в мен, после се обърна и повървя известно време в кръг. Накрая погледна към непрогледния мрак, който се бе спуснал около нас, и извика:

— Чувате ли ме? Не искам да се замесвам във всичко това. Искам само да се махна оттук. Всеки по пътя си. Това устройва ли ви?

Пресегнах се, сграбчих китката му и го дръпнах към себе си. Направих го, защото в небето над нас бе започнало да се оформя умалено копие на Логрус. Само миг след това една мълния разцепи с плясък мрака и се стовари върху мястото, където преди малко бе стоял Джърт. На светещата пътека се появи малка пукнатина.

— Изглежда, тук не върви да се оттеглиш ей така — каза Джърт и погледна нагоре. — Сигурно вече подготвят следващата и биха могли да ми я стоварят на главата, точно когато най-малко го очаквам.

— Съвсем като в реалния живот — съгласих се аз. — Все пак мисля, че можеш да го броиш за предупредителен изстрел и просто да имаш едно на ум. Мен лично ме интересува нещо друго, тъй като явно съм поставен на някакво изпитание. Имаш ли някаква представа дали задачата ти е да ми помагаш, или да ми пречиш?

— Като спомена за това — каза Джърт, — си припомних, че съм изпратен тук, за да те победя първо в надбягването и след това да ти предложа нещо като двубой.

— А какво мислиш ти самият за това?

— С теб никога не сме се разбирали особено, но определено не ми харесва да ме използват по този начин.

— Искаш ли да сключим примирие и да не си пречим, докато не намеря начин да се измъкна от тази шантава игра?

— А аз какво ще спечеля от това?

— Аз ще намеря изход от това проклето място, Джърт. Помогни ми да го сторя или поне не ми пречи и аз ти обещавам, че ще измъкна и теб.

Той се изсмя.

— Не мисля, че съществува такъв изход, освен ако Силите не благоволят да го създадат, за да ни пуснат да си вървим.

— В такъв случай нямаш какво да губиш — казах аз. — Може би дори ще успееш да се насладиш на смъртта ми.

— Наистина ли владееш магическите умения и на двата Знака?

— Да, но съм по-добър, когато използвам силата на Логрус.

— А можеш ли да я насочиш срещу нейния източник?

— Доста интригуващ метафизичен въпрос, но за съжаление не знам отговора — казах, — освен това не вярвам, че някога ще разбера какъв е той. Тук е доста опасно да се предизвикват Силите. В момента разполагам само с няколко предварително подготвени заклинания, които едва ли ще ни помогнат да се измъкнем.

— Какво си намислил тогава?

— Все още нямам конкретен план. Убеден съм, че всичко ще ми се изясни едва в края на пътеката.

— Ами… не знам, мътните го взели. Тук атмосферата не ми изглежда никак здравословна. От друга страна, какво бих могъл да променя, ако се окаже, че такива като мен могат да съществуват само тук и никъде другаде? Тогава, дори ти все пак да успееш да откриеш някаква врата, първата ми крачка навън може да се окаже и моята последна крачка.

— Щом духовете на Лабиринта могат да се разхождат из Сенките, сигурно ще можеш и ти. Духовете на Дуоркин и Оберон ме посетиха още преди да се озова тук.

— Това ми вдъхва известна надежда. Ти какво би направил на мое място?

— Животът си е твой, решавай сам — казах аз.

Джърт изсумтя.

— Добре де, ще тръгна с теб, пък после ще видим. Не ти обещавам никаква помощ, но определено няма да ти преча.

Протегнах дясната си ръка, но той поклатя глава.

— Хайде да не се увличаме. Ако думата ми не ти е достатъчна без ръкостискане, едно просто здрависване едва ли би променило нещо.

— Сигурно си прав.

— Пък и никога не съм изпитвал особено желание да се здрависвам с теб.

— Извинявай тогава. Ще ми кажеш ли все пак защо? Винаги съм се чудил.

Джърт вдигна рамене.

— Трябва ли винаги да има някаква причина?

— Иначе защо ни е даден разумът?

— Разумът само ни прави по-уязвими — каза Джърт и погледна встрани.

Поех за пореден път по пътеката и той ме последва. Вървяхме дълго, без да промълвим и дума. Някой ден ще трябва все пак да се науча да си държа устата затворена или да зарязвам споровете, докато все още водя в тях по точки. Не се забелязваха никакви отклонения, но за сметка, на това недалеч пред нас светлата диря изведнъж изчезваше. Щом се приближихме, разбрах каква е причината — просто пътят свиваше рязко край един невисок хълм. Продължихме и след малко последва нов завой. След още няколко минути пътеката се превърна в криволичеща поредица от подобни завои, която се спускаше плавно надолу. После не много далеч пред нас неочаквано се появи една почти вертикална светла драскулка. Джърт вдигна ръка, посочи натам и успя да каже само „Какво…“, тъй като веднага стана ясно, че това не е нищо друго освен следващият участък от нашия път. Едва сега осъзнах, че всъщност се спускаме право към някакъв широк ров. Във въздуха се бе промъкнала ледена тръпка.

Продължихме да слизаме и след известно време нещо студено и влажно се плъзна по дясната ми ръка. Погледнах в краката си и видях буца полуразтопен сняг, който проблясваше леко в здрача. В същия миг около мен тупнаха още няколко. Малко след това забелязах далеч под нивото, на което се намирахме в момента, едно доста по-голямо светло петно.

„И аз не знам какво е това“ — трепна на китката ми Фракир.

„Добре“ — отвърнах й аз мислено, тъй като бях решил засега да не споменавам на Джърт за тайното си оръжие.

Надолу. Надолу и завой. Назад. Напред и назад. Температурата продължи да спада. Прелетяха няколко снежинки. Отвесните скални стени, покрай които се спускахме сега, леко проблясваха.

Странно, но не се сетих за какво става въпрос преди да се подхлъзна за пръв път.

— Лед! — възкликна Джърт и за малко не се просна на земята, но все пак успя да се вкопчи в една от близките издатини.

Разнесе се звук, подобен на далечна въздишка, която постепенно набираше сила. Едва след като ни достигна и ни лъхна с ледения си дъх, осъзнахме, че това всъщност е порив на вятъра. Доста студен вятър. Той премина край нас като смразяващия дъх на вековен ледник и аз отново се загърнах в наметалото си. Макар постепенно да отслабна, вятърът продължи да ни следва неотменно още известно време.

Когато най-после достигнахме дъното, вече беше адски студено, а стъпалата пред нас бяха или доста заледени, или направо изсечени в леда. Вятърът изстена печално и край нас премина порой едри снежинки.

— Гнусен климат! — изръмжа Джърт през тракащите си зъби.

— Не знаех, че на духовете им пука от подобни досадни дреболии — казах аз.

— Дух — друг път! — отбеляза той. — Чувствам се точно така, както съм се чувствал винаги. Добре поне, че ме изпратиха при теб топло облечен. Освен това ти на този мраз дреболия ли му викаш?! Като толкова искат да стигнем някъде, защо не ни преведат по някой пряк път? Както е тръгнало, стоката им ще се развали преди да пристигне до местоназначението.

— Не мисля, че Логрус или Лабиринта имат чак такава власт над това място. Може би дори в момента не знаят къде точно се намираме.

Пътеката ни поведе напред към едно просторно блещукащо петно, толкова гладко и толкова блещукащо, че си помислих дали пък не ни очаква разходка по ледена пързалка. Както обикновено лошото ми предчувствие се оказа напълно оправдано.

— Изглежда ми хлъзгаво — каза Джърт. — Ще променя формата на стъпалата си. Ще ги направя по-широки.

— Само ще разкъсаш ботушите си и после ще трябва да продължиш на бос крак — го предупредих аз. — Защо просто не преразпределиш теглото си така, че да смъкнеш центъра на тежестта по-ниско?

— Все същият всезнайко — подхвана той иронично после добави: — Само дето този път си прав.

Спряхме за няколко минути, в които Джърт стана по-нисък, с по-тумбесто тяло.

— Ти няма ли да се промениш?

— Ще рискувам. Така ще мога да се придвижвам по-бързо.

— И ще можеш и да си падаш на задника колкото поискаш.

— Кой знае.

Тръгнахме. С мъка, но все пак успявахме да се задържим на крака. Тук вятърът беше по-силен, тъй като бе съвсем открито. Повърхността на нашата ледена пътека не се оказа чак толкова хлъзгава, колкото ни се бе сторила в началото. По нея имаше леки вдлъбнатини и ивици, които ни позволяваха да се движим що-годе нормално. Въздухът изгаряше дробовете ми. Снежинките, подхванати от ледения вихър, се прегрупираха в ексцентрични ледени пумпали, която танцуваха пред нас. Пътеката излъчваше призрачна синкава светлина. Бяхме изминали около половин миля, когато се появиха поредните видения. Първото включваше мен самия, проснат върху купчината оръжия от параклиса. После се появи Дийрдри до уличния фенер, погледнала часовника си.

— Какво?… — успя да промърмори Джърт, тъй като картините се появяваха и изчезваха за броени секунди.

— Когато ги мярнах за пръв път, не знаех какво представляват — казах аз. — И все още нямам никаква представа. Когато се появи ти, първо те помислих за едно от тях. Просто идват и си отиват на неравни интервали, по причина, която все така не мога да схвана.

Следващото видение представляваше трапезария. На масата в средата на помещението бе поставена купа с цветя. Хора не се виждаха. И видението изчезна…

Не. Не съвсем. То се стопи, но цветята останаха — там, върху ледената повърхност, на две-три крачки от нас. Спрях за миг, после тръгнах към тях.

„Мърл, не знам дали да се напуска пътеката…“

„Ох, мамка му!“ — възкликнах мислено и се насочих към една отвесна ледена плоча, която ми напомняше за каменните образувания в стил Стоунхендж, с които вече се бях сблъскал. В основата на плочата мярнах множество неуместни цветни петна.

Наистина бяха доста — рози от най-различни сортове. Спрях и вдигнах една от земята. Цветът й беше почти сребрист…

Чух един познат глас да казва:

— Какво правиш тук, скъпо момче?

Тутакси се изправих, за да установя, че високата мрачна фигура, която се бе появила иззад ледения блок, не говори на мен. Мъжът тъкмо кимваше усмихнат на Джърт.

— Изпълнявам нечия глупашка прищявка — отвърна Джърт.

— А това сигурно е въпросният глупак — подхвърли новопоявилият се. — Да отскубне проклетото цвете. Сребърната роза на лорд Коруин Амбърски, ако се не лъжа. Здравей, Мерлин. Баща си ли търсиш?

Измъкнах една от карфиците, които обикновено забождам за всеки случай върху хастара на наметалото си, и прикрепих с нея розата от лявата страна на гърдите си. Мъжът беше лорд Борел, граф от кралското семейство на Суейвил и един от бившите любовници на майка ми, ако се вярва на слуховете. Говореше се също, че бил един от най-смъртоносните майстори на меча в пределите на Хаос. Години го бе преследвала манията да убие баща ми, Бенедикт или Ерик. За негово нещастие, когато се срещнал с Коруин, двамата дори не успели да кръстосат мечовете си. Татко просто го изпързалял и му видял сметката без излишни увертюри, което от техническа гледна точка не би трябвало да мине за достойна постъпка. Браво на Коруин, бих добавил. Никога не съм изпитвал някакви топли чувства към този кучи син Борел.

— Ти си мъртъв, Борел, не знаеш ли? — казах му. — Сега си само призрак на онова, което си бил в деня, когато си преодолял Логрус. В истинския свят вече няма и помен от лорд Борел. И знаеш ли защо? Защото Коруин те уби в деня на Последната битка за Лабиринта.

— Лъжеш, лайно невръстно! — изсъска той.

— Ъъ… истина е — намеси се Джърт. — Наистина сте мъртъв. Освен това чух, че именно Коруин е отговорен за това.

— Такива ми ти работи — заключих аз.

Борел отвърна погледа си от мен. Видях как мускулите по челюстта му се изопват и отпускат, изопват и отпускат.

— А това тук е нещо като задгробен свят, така ли? — попита той след малко, без да поглежда нито един от нас.

— Би могъл да го наречеш и така — отвърнах аз.

— А можем ли тук да умрем още веднъж?

— Мисля, че да — казах.

Погледът му се плъзна надолу и аз го проследих. Нещо лежеше на леда близо до нас и аз направих крачка към него.

— Ръка — отбелязах. — Прилича ми на човешка ръка.

— Откъде накъде? — повита Джърт, отиде до нея и я срита.

Ръката се помръдна по начин, който ни подсказа, че не лежи на леда, а по-скоро стърчи от него. Всъщност след ритника на Джърт тя дори потръпна няколко пъти преди да замре отново. Огледах се и забелязах нещо подобно на няколко метра вляво. Този път стърчащ крак, а не ръка. Малко по-нататък пък се виждаше рамо, вдясно от него друга ръка и тъй нататък…

— Май сме попаднали на канибалски фризер — предположих аз.

Джърт се изхили.

— Тогава ти също си мъртъв — заяви Борел.

— Грешка — отвърнах му аз. — Аз съм съвсем истински. Просто минавам оттук на път за друго, по-приятно място.

— Ами Джърт?

— Джърт представлява един доста сложен феномен — едновременно физически и теологичен — обясних. — Той се ползва с предимството да съществува едновременно и тук, и там.

— Страшно предимството — отбеляза мрачно Джърт. — Но като се има предвид каква е алтернативата, трябва да призная, че би могло да бъде и по-зле.

— Поредният пример за ползата от позитивно мислене, намерило горещи привърженици сред благородническите кръгове на Хаос — отбелязах аз.

Джърт отново се изхили.

Чух познатия металически, наподобяващ въздишка звук, който трудно се забравя. Знаех, че няма да мога да изтегля меча си, да се обърна й да парирам навреме, ако Борел реши да ме прониже в гърба. От друга страна, за него беше въпрос на чест да не пропусне нито една дреболийка, щом стане въпрос за убиване на хора. Той играеше винаги по правилата, просто защото беше толкова добър, че никога не бе губил. Пази Боже, току-виж му се изпарила репутацията. Веднага вдигнах високо ръце, за да го издразня с намека, че се е опитал да ме нападне нечестно.

„Не се показвай, Фракир. Полети към него една след като се обърна и завъртя китката си. После се добери до гърлото му. За останалото се сещаш и сама.“

„Дадено, шефе“ — отвърна тя.

— Изтегли меча си и се обърни, Мърл.

— Не ми звучи много коректно, Борел — подхвърлих аз.

— Нима ме обвиняваш в непочтеност?! — попита той.

— Трудно ми е да преценя какво си намислил, докато съм с гръб към теб.

— Тогава изтегли оръжието си и се обърни.

— Ще се обърна — казах аз, — но няма да докосна меча си.

Обърнах се бързо, завъртях китката си и усетих как Фракир се отдели от нея. Краката ми се отделиха от леда почти в същия миг и аз се проснах по гръб. Бях се завъртял прекалено бързо върху прекалено хлъзгава повърхност. Първото нещо, което видях, след като вдигнах глава, бе върхът на меча на Борел, насочен право към дясното ми око.

— Изправи се бавно — каза той и аз го послушах. — Сега изтегли оръжието си.

— Ами ако откажа? — попитах. Опитвах се да спечеля време.

— Ще приема, че не си достоен за титлата на благородник и ще се отнеса с теб като с обикновен селянин.

— И ще убиеш невъоръжен човек?

— Правилата позволяват това — заяви Борел.

— Виж ти — казах аз, кръстосах крака и отскочих назад, изтегляйки меча си.

В следващия миг той вече беше до мен. Отстъпих към ледения блок, иззад който се бе появил. Нямах никакво желание да изпробвам уменията см срещу него, особено след като вече се бях уверил, че рефлексите му са наистина мълниеносни. Отбих с мъка няколко бързи атаки и реших, че ще е много по-безопасно да продължа да отстъпвам. Освен това нещо в моето оръжие ме караше да се чувствам странно. Хвърлих му един бърз поглед и разбрах каква е причината. Това просто не беше моят меч.

Орнаментите, проблясващи върху острието, ми напомняха за един определен меч — този на баща ми. На лицето ми неволно се изписа иронична усмивка. Точно Грейсуондир бе пратил лорд Борел на оня свят.

— На собствената си слабост ли се усмихваш? — попита той. — Хайде, бий се, копеле такова!

Сякаш в отговор на неговото желание следващият ми опит да отстъпя се оказа безуспешен. Нещо ми пречеше да го сторя. Погледнах към Борел и видях, че и той не може да помръдне. Сведох поглед и разбрах каква е причината — по няколко от стърчащите от леда ръце ни бяха сграбчили здраво за глезените и не ни позволяваха да помръднем. Това накара графа да се ухили на свой ред. Вярно, че той също не можеше да се движи, но пък аз не можех да отстъпвам повече. Което означаваше…

Острието му изсвистя към мен, аз парирах в кварта и атакувах в сикста. Той парира и направи финт. После нова атака в кварта и още една след нея. Рипост. Париране в сикста — не, това беше финт. Нов финт. Удар…

Нещо бяло и твърдо прелетя над рамото му и ме удари по челото. Залитнах назад, но мъртвешките ръце ме удържаха и не успях да падна. Това си беше истински късмет, защото така несъзнателно избегнах удар, който най-вероятно щеше да прободе дробовете ми. Моите собствени рефлекси или магията, която — както се говори — притежава Грейсуондир, ме накараха да изстрелям инстинктивно ръката си напред, докато сгъвах коленете си, за да запазя равновесие. В този миг дори не гледах къде се понесе острието на меча и затова доста се учудих, когато чух стона на Борел, а след това и сподавеното му проклятие. Джърт също изруга отнякъде.

Последва блясък на стомана, но аз вече стоях стабилно на краката си и успях да парирам навреме. Видях, че съм успял да улуча Борел в дясната ръка. От раната бликаше кървав фонтан. Тялото му засия, долната част на краката му започна да се размива.

— Не ме победи с умение! — изкрещя той.

Свих рамене.

— Ако си мислиш, че си на зимна олимпиада, грешиш.

Борел прехвърли меча си в другата ръка, замахна и запрати оръжието към мен, миг преди да се превърне в искрящ стълб и да се стопи в мрака.

Отбих меча му, той отхвръкна встрани, заби се в леда и завибрира в него. Картинката беше почти като някоя скандинавска версия на легендата за крал Артур. Джърт се спусна към мен, срита ръцете на мъртъвците и те пуснаха глезените ми.

Нещо тупна върху рамото ми.

„Съжалявам, шефе. Успях да се вкопча в коляното му. Докато стигна чак до гърлото, на него вече му беше пламнала чергата“ — каза Фракир.

„Всичко, което свършва добре, е добро“ — отвърнах аз. — „Дано този път да не си се опарила.“

„Дори не усетих затоплянето.“

— Извинявай, че те пернах с онова парче лед — каза Джърт. — Целех се в Борел.

Махнахме се от това гадно място, без да се помайваме излишно, и се върнахме на пътеката.

— Това косвено ми помогна — казах аз, без да влагам никаква благодарствена нотка в гласа си. Откъде можех да знам в кого точно се е целил? Погледнах още веднъж назад. Ръцете, които бе ритнал Джърт, ни показваха среден пръст.

Но защо сега на колана ми висеше Грейсуондир? Дали друго оръжие щеше да порази Борел със същата сила? Нима наистина моят баща ме бе довел тук? А как тогава бе усетил, че се нуждая от неговото оръжие? Щеше ми се той да не се окаже само поредният дух на Лабиринта. Не можех да си представя каква е неговата роля в този конфликт, както и на чия страна е всъщност.

Скоро след като поехме отново по пътеката, вятърът утихна. Единствените ръце, които стърчаха сега от леда, държаха запалени факли. Пътят беше добре осветен далеч напред. По-точно, до следващото възвишение. Не последваха нови необичайни премеждия.

— От това, което ми каза, и това, което видях сам — каза Джърт, — останах с впечатлението, че Лабиринта спонсорира разходката ти, а Логрус се опитва да ти продупчи билета.

Внезапно ледът запращя. От всички страни към нас се понесоха назъбени пукнатини, но скоро настъплението им се забави и накрая замря в подстъпите на пътеката. Чак сега забелязах, че тя се е издигнала леко над нивото на замръзналото поле. Вече вървяхме по нещо като мостик, а ледът около нас се разпукваше, без да може да ни навреди.

— Апропо — обади се отново Джърт, — как успя да се забъркаш в тази каша?

— Всичко започна на един 30-и април — подхванах аз за пореден път поизтъркания си разказ.

Глава 7

Някои от ръцете май ни махнаха за сбогом, преди да тръгнем по склона на хълма. Джърт опря палец до носа си и размърда пръсти — подиграваше им се.

— Не можеш да ме виниш за това, че искам да се махна оттук — каза той.

— Ни най-малко — отговорих аз.

— Ако твоето кръводаряване ме е измъкнало от властта на Логрус, сигурно бих могъл да си живея тук во веки веков.

— Има такава възможност.

— Точно за това би трябвало да си наясно, че хвърлих леда по Борел, а не по теб. Освен това, той дори приживе не беше по-умен от теб. Да не говорим, че сега беше само дух на Логрус. С две думи, с него едва ли щях да се измъкна.

— И на мен ми хрумна нещо подобно. Накъде биеш все пак?

— Опитвам се да ти кажа, че ще ти помогна, доколкото мога, ако ми обещаеш, че няма да ме оставиш тук. Знам, че никога преди не сме се погаждали, но сега съм склонен да забравя за миналото, стига ти също да си съгласен.

— Винаги съм бил съгласен — казах аз. — Ти винаги започваше пръв и така и не се отказа да ми създаваш проблеми.

Джърт се усмихна.

— Така е, но не мисля да продължавам в същия дух. Никога не съм те харесвал. Може би все още е така. Но ти гарантирам, че няма да ти откажа помощта си, ако имаш нужда от нея.

— Според мен, в момента по-скоро ти имаш нужда от моята помощ.

— Не мога да го оспоря, а не мога и да те накарам да ми се довериш, макар да ми се ще да можех.

Изкачихме се още десетина метра по склона. Въздухът се бе затоплил осезаемо.

— Погледни на нещата така — продължи Джърт. — Аз приличам на твоя брат Джърт и определено представлявам част от онова, което той е в действителност. Но само част. Още от началото на нашето надбягване аз започнах да се развивам в друга посока. Ситуацията, в която се намирам сега, си е изцяло моя. Мисля непрекъснато за това, откакто се сдобих с известна независимост. Истинският Джърт знае неща, които аз не знам, и притежава сили, за които аз дори не съм чувал. Но въпреки това разполагам с неговите спомени и определено имам някаква представа от начина му на мислене. След като той се е превърнал в такава заплаха за теб, аз бих могъл да ти бъда доста полезен, щом ти се наложи да предугадиш бъдещите му ходове.

— Звучи ми логично — признах аз. — Освен ако в решителния момент не решите да обедините силите си.

Джърт поклати глава.

— Той не би ми се доверил. Аз на него също. Ние с него се познаваме доста добре. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Вероятно това, че нито един от двама ви не заслужава нечие доверие.

Той смръщи вежди, после кимна.

— Да, нещо такова.

— Тогава защо да ти се доверя?

— Точно сега, защото си ме спипал за топките, а после, тъй като ще ти бъда адски полезен.

Изкачвахме се още няколко минути, без никой от нас да каже нещо. Аз се обадих пръв:

— Това, което ме притеснява най-много е, че не е минало чак толкова много време, откакто истинският Джърт е преодолял Логрус. Някак не мога да те възприема като подобрена версия на най-нелюбимия си родственик. Ти си по-скоро негов последен модел. Колкото до отклоненията от оригинала, дотук не станах свидетел на Бог знае какво.

Той сви рамене.

— Не се сещам какво бих могъл да кажа, без да се повторя. Може би трябва да погледнеш нещата през призмата на личния интерес.

Усмихнах се. И двамата знаехме много добре, че в случая това е единствено възможната гледна точка. Все пак, докато разговаряхме, времето минаваше по-неусетно.

След известно време ми хрумна нещо.

— Мислиш ли, че ще можеш да пътуваш през Сенките? — попитах.

— Не знам — отговори ми той след кратко мълчание. — Последният ми спомен отпреди това място е как преминавам успешно по Логрус. Предполагам, че записът е бил завършен именно в този миг. Не си спомням нищо за някакви наставления на Сухай по въпроса, не помня и да съм опитвал нещо подобно. Би трябвало да мога. Ти как мислиш?

Спрях, за да си поема дъх.

— Не се чувствам чак такъв експерт в тази област, че да си позволя да гадая. Надявах се, че си се озовал тук с нещо като свръхестествено усещане за своите сили и способности.

— Боя се, че не е така. Разполагам само с недотам свръхестествения си нюх.

— И той ми стига, ако се окажеш прав достатъчно много пъти.

— Това скоро ще се разбере, мътните го взели.

— Мътните го взели, прав си.

Не след дълго се изкачихме над мъглата, от която, изглежда, се сипеха редките снежинки. Малко по-нататък вятърът започна да се усеща едва-едва, после утихна съвсем и мернахме за пръв път ръба. След няколко минути стигнахме и до него.

Обърнах се и погледнах назад. Всичко, което успях да различа, бе един лек проблясък сред мъглата. Пътеката пред нас продължаваше зигзагообразно, а на места приличаше на послание, изписано с морзовата азбука, вероятно заради скалните образувания, която я прекъсваха. Продължихме напред.

Следях внимателно Джърт, за да доловя някакви тревожни признаци. Думите са си думи, а той продължаваше да бъде просто версия на онзи Джърт, с който бях израснал. Само да доловях и намек, че се опитва да ме набута в някакъв капан, тутакси щях да го довърша с Грейсуондир.

Искри…

Някакво образувание вляво, прилично на пещера, нещо като отвор в скалата, водещ към друга реалност. В отвора — образ на странно изглеждаща кола, поела нагоре по стръмна градска улица…

— Какво… — започна Джърт.

— Все още не мога да разбера тяхното послание. Цял куп подобни картинки ме следват навсякъде от доста време.

— Изглежда ми достатъчно реална, за да преминем през нея.

— Може и да е.

— Не е изключено точно това да е изходът.

— Прекалено лесно достижим е, за да е той.

— Да опитаме все пак.

— Давай — казах аз.

Отбихме се от пътеката и се насочихме към образа. Изведнъж Джърт се озова на тротоара на улицата, по която се движеше колата. Обърна се и ми махна. Устните му се раздвижиха, но не чух нито дума.

Щом бях успял да загреба сняг от капака на онзи шевролет, защо да не мога да проникна изцяло в тази реалност? И ако това се окажеше възможно, дали не бих могъл да тръгна през Сенките оттам и да оставя този мрачен свят зад гърба си? Пристъпих напред.

В следващия миг бях вече там и уличните звуци достигнаха до мен с пълна сила. Ръмжащи двигатели, клаксони, свирещи гуми… Подуших въздуха. Можеше спокойно да бъде една от Сенките на Сан Франциско. Побързах да настигна Джърт, който се бе отправил към близкия ъгъл.

Изравних се с него и двамата закрачихме рамо до рамо. Стигнахме до ъгъла. Завихме. Замръзнахме.

Нямаше нищо. Пред нас се възправяше стена от мрак. Всъщност не просто мрак, а нещо, което предизвикваше влудяващо усещане за празнота. И двамата отскочихме като попарени.

Протегнах бавно ръка. Щом пръстите ми доближиха границата на бездната, първо почувствах лек гъдел, после ледена тръпка и накрая прилив на неописуем страх. Дръпнах се назад. Джърт опита на свой ред и реагира по същия начин. После се наведе, грабна от паважа една празна бутилка и я запрати към близкия прозорец. После тутакси хукна в тази посока.

Последвах го. Настигнах го при строшения прозорец и също вперих поглед в него.

Отново същият мрак. От другата страна нямаше нищо.

— Страшничко, а? — подхвърлих аз.

— Аха — каза Джърт. — Сякаш имаме съвсем ограничен достъп до някои Сенки. Това навява ли ти някаква мисъл?

— Започвам да се чудя дали не трябва да потърсим нещо определено на тези места.

Изведнъж мракът зад прозореца изчезна и там се появи свещ с потръпващ пламък, поставена върху малка масичка. Протегнах се, за да я докосна, и тя тутакси изчезна. На нейното място отново се възцари познатата бездънна чернота.

— Според мен това беше утвърдителен отговор на въпроса ти — каза Джърт.

— И аз мисля така. Все пак не можем да претърсим всяко едно от паната, край които минаваме.

— Вероятно нещо само се опитва да привлече вниманието ти, да те накара да разбереш, че трябва да следиш картините, които се появяват. Сигурно едва когато погледнеш на тях сериозно, ще дойде и истинското послание.

Светлина. Отвъд прозореца се появи маса, отрупана със запалени свещи.

— Добре — викнах аз, — ако това е всичко, което се иска от мен, ще го направя. Има ли още нещо, което трябва да потърся тук?

Отново мрак. Той се преля през перваза на прозореца и запълзя към нас. Сградите от другата страна на улицата се сляха в абаносовочерна стена.

— Като че ли отговорът е „не“ — извиках аз. После се обърнах и хукнах презглава към стесняващия се тунел, водещ към пътеката. Джърт последва примера ми.

— Това се казва нюх — казах му аз, докато стояхме върху фосфоресциращия път, загледани в свиващата се картина. — Мислиш ли, че тези картини щяха да се появяват без определена логика, докато се сетя да проникна в някоя от тях?

— Да.

— А защо?

— Според мен силата, която стои зад това, има по-голям достъп до определени места, на които с готовност би отговорила на някои от въпросите ти.

— Дали тази сила е Лабиринта?

— Вероятно.

— Добре. Появи ли се следващата картина, влизам веднага в нея и ще направя всичко, което се иска от мен, стига след това да се измъкна оттук.

— Да се измъкнем, братко. Ние.

— Разбира се — съгласих се аз.

Продължихме по пътя си, необезпокоявани от разни странни събития. И докато гледах блестящата следа, която криволичеше пред нас, се зачудих кого ли ни предстои да срещнем. Ако наистина бяхме в сектор на Лабиринта, особено след като се бях съгласил да играя по неговите правила, беше много вероятно Логрус да изпрати някого, когото познавам добре, за да се опита да ме разубеди. Въпреки това не се появи никой чак до последния завой на пътеката, след който видяхме неочаквано права отсечка, отвъд която, далеч напред, пътят свършваше в някакъв тъмен масив.

Щом се приближихме още, масивът ми заприлича на внушителен планински склон. Усетих лек пристъп на тревога при мисълта за новите неприятности, които можеше да ни довлече промяната в терена. Джърт също недоволно промърмори нещо. Но още преди да стигнем дотам, вдясно от мен просветна нов правоъгълен екран. Обърнах се и видях спалнята на Рандъм и Вайъли в Амбър. Стаята бе погледната откъм южната й страна, между дивана и някаква малка масичка, през един стол, към постелката пред камината и възглавниците по нея. Вляво се виждаха прозорците, през които се процеждаше мека дневна светлина. Нито на леглото, нито около някоя друга част от мебелировката се забелязваше жива душа: цепениците в камината се бяха превърнали в куп тлеещи въглени.

— Сега какво? — попита Джърт.

— Това трябва да е — отвърнах аз. — Поне би трябвало да е. Не виждаш ли, схванах идеята и веднага се появи една съвсем реална картина. Предполагам, че ще ми се наложи да действам бързо… Но преди това ще трябва да се сетя как точно.

Една от тухлите на камината се нажежи до червено и докато я гледах, ставаше все по-ярка. Едва ли се дължеше на въглените в огнището. Следователно…

Спуснах се напред, тласнат от силата на нечия заповед. Чух как Джърт извика нещо след мен, но гласът му секна с моето проникване в стаята. Долових лекото ухание на любимия парфюм на Вайъли, докато минавах край леглото. Това си беше истинският Амбър, а не някакво негово фалшиво подобие. Насочих се право към камината.

Джърт влетя в спалнята.

— По-добре се покажи и се бий! — извика той.

Обърнах се към него, промърморих му през зъби едно „Млъкни!“ и сложих пръсти на устните си.

Той се озова до мен е няколко бързи крачки, хвана ме за ръката и прошепна прегракнало:

— Борел отново се опитва да се материализира! Докато приключиш тук, сигурно ще успее да го стори и ще те очаква в пълна готовност.

Откъм дневната се разнесе гласът на Вайъли:

— Има ли някой там?

Издърпах ръката си, клекнах до огнището и хванах светещата тухла. Отначало ми се стори, че е прикрепена непоклатимо на мястото си, но след няколко движения вляво и вдясно успях все пак да я помръдна, след което я издърпах с лекота.

— Как се досети, че е точно тази? — прошепна Джърт.

— Заради сиянието — отвърнах му аз.

— Какво сияние?

Не му отговорих, а пъхнах ръка в разкрилата се ниша с надеждата, че няма да попадна на капан. Оказа се, че отворът продължава отвъд стената. Ръката ми бе потънала почти до рамото, когато пръстите ми напипаха нещо — метална верижка, окачена на някаква кука. Хванах я внимателно и я изтеглих. Чух как Джърт ахна тихо зад гърба ми.

За последен път бях видял да го носи Рандъм на погребението на Кейн, тъй като в ръката си държах именно него — Рубина на Справедливостта. Надянах верижката на врата си и в този миг вратата на спалнята се отвори.

Сложих отново пръст на устните си, хванах рамото на Джърт и му посочих с поглед отворената стена, водеща обратно към пътеката. Той понечи да възрази, но аз го бутнах рязко и сам се запътих натам.

— Кой е там? — чух да казва още веднъж Вайъли и улових сащисания поглед на Джърт.

Реших, че нямаме достатъчно време, за да започна да му обяснявам с някакви знаци или шепнешком, че е сляпа. Вместо това понечих отново да го бутна. Но този път той се плъзна встрани, протегна крак, опря ръката си в гърба ми и на свой ред ме блъсна напред. Успях само да смотолеви някаква кратка ругатня, след което политнах напред. Някъде зад себе си чух поредното „Кой…?“ на Вайъли, после гласът й секна.

Търколих се на пътеката, но преди това успях да измъкна кинжала от ботуша си. Веднага се изправих на крака, насочил острието към фигурата на Борел, който бе успял някак да се появи отново.

Той се усмихна и ме огледа. Мечът му си беше все още в ножницата.

— Не забелязвам наоколо стърчащи от земята ръце — отбеляза той, — тъй че едва ли ще можеш да разчиташ на нови щастливи стечения на обстоятелствата.

— Жалко — казах аз.

— Ако успея да взема от теб тази дрънкулка, която си окачил на врата си, и после я занеса на Логрус, той ще ме надари с втори живот, за да заменя моята жива, или по-скоро моята загинала от измамническите ръце на баща ти половина.

Видението на кралските покои в Амбър бе изчезнало. Джърт бе застанал край пътеката, близо до мястото, където се бе появил образът.

— Знаеш, че не мога да го победя — извика той, щом усети, че го гледам. — Но ти се справи с него миналия път.

Свих рамене.

Борел се обърна към Джърт.

— Значи смяташ да предадеш Хаос и Логрус?

— Напротив — отвърна Джърт. — Мисля, че ще им попреча да направят една ужасна грешка.

— И каква ще да е тази грешка?

— Кажи му, Мерлин. Кажи му онова, което ми каза, докато се отдалечавахме от онзи проклет фризер.

Борел се обърна отново към мен.

— Има нещо странно в цялата тази история — казах аз. — Имам чувството, че тук се провежда дуел между Силите — Лабиринта и Логрус. Според мен Амбър и Хаос играят второстепенна роля във всичко това. Разбираш ли…

— Абсурд! — прекъсна ме той, изтегляйки оръжието си. — Измислица, с която се надяваш да си спасиш кожата.

Прехвърлих кинжала в лявата си ръка и изтеглих Грейсуондир от ножницата.

— Върви по дяволите тогава! — казах. — Ела да си го получиш!

Някой сложи ръка на рамото ми и след това ме завъртя със сила, на която не успях да се противопоставя. С периферното си зрение забелязах как Борел отстъпи крачка назад.

— Ти приличаш доста на Коруин и на Ерик — каза един приятен, познат глас, — но въпреки това не те познавам. Все пак носиш Рубина на Справедливостта, което те прави твърде важен, за да ти позволя да рискуваш живота си в дуел.

Обърнах се още малко и застанах очи в очи с Бенедикт, при това с две съвсем здрави ръце.

— Казвам се Мерлин, син съм на Коруин — казах, — а този тук е най-големият специалист по дуелите в Царството на Хаоса.

— Ти, изглежда, си имаш важна мисия, Мерлин. Заеми се отново с нея — каза Бенедикт.

Острието на Борел проблесна и спря на двайсетина сантиметра от гърлото ми.

— Никъде няма да вървиш — каза той. — Не и с това камъче на врата.

Мечът на Бенедикт излетя неусетно и абсолютно безшумно от ножницата и парира оръжието на Борел.

— Както вече казах, върви да изпълниш дълга си, Мерлин — повтори той спокойно.

Изправих се бързо на крака, измъкнах се встрани и внимателно ги заобиколих.

— Ако го убиеш — каза Джърт, — той ще се материализира отново след известно време.

— Колко интересно — отбеляза Бенедикт, след като парира елегантно една мълниеносна атака и отстъпи леко назад. — След колко време по-точно?

— Няколко часа.

— А колко време ще ви е необходимо, за да осъществите онова, с което сте се захванали?

Джърт погледна към мен.

— Не съм съвсем сигурен — отвърнах аз.

Бенедикт направи странен, доста пестелив блок, последван от непозната за мен приплъзваща стъпка и къса разсичаща атака. Едно от копчетата на ризата на Борел отхвръкна встрани.

— В такъв случай няма да бързам — каза той. — Успех, момче.

Едрият мускулест мъж ми отправи кратък поздрав с оръжието си и в този миг Борел го атакува. Бенедикт използва една италианска сикста, с която отведе остриетата на двата меча встрани и направи бърза крачка напред. После протегна светкавично свободната си ръка, дръпна носа на противника си, отстъпи крачка назад и се усмихна.

— Колко ти вземат обикновено на урок? — го чух да казва, докато двамата с Джърт тичахме надолу по пътеката.

— Чудя се колко ли време е необходимо на някоя от силите, за да материализира един дух? — каза Джърт, докато тичахме в умерено темпо към планинския склон, при който пътеката свършваше.

— Няколко часа — отговорих аз. — Съдя по Борел, защото ако Логрус наистина иска да получи Рубина на всяка цена, той сигурно щеше да изфабрикува цяла армия от духове, стига това да беше възможно. Убеден съм, че достъпът до това място наистина е доста проблемен и за двата Знака. Като че ли само една нищожна частичка от силата им може да проникне тук. Ако не беше така, едва ли щях да стигна чак дотук.

Джърт се пресегна, сякаш за да докосне Рубина, но след това явно размисли и бързо отдръпна ръката си.

— Изглежда, сега си се съюзил с Лабиринта — отбеляза той.

— Ти май също. Освен ако не си запланувал да ми забиеш нож в гърба в последния момент — казах аз.

— Не е смешно — изхили се той. — Налага ми се да бъда на твоя страна. Не е лесно да се сети човек, че Логрус ме създаде, само за да бъда покорен инструмент в ръцете му. Изпълнех ли си безропотно задачката, щях да изхвърча право на бунището. Струва ми се, че ако не беше твоята кръв, отдавна вече да съм там. Затова съм с теб, независимо дали това ти харесва, или не, и гърбът ти е подсигурен.

Тичахме по последната права отсечка на пътеката; планинският масив се приближаваше все повече. Накрая Джърт попита:

— Какво прави този медальон чак толкова важен? Логрус комай си умира за него.

— Нарича се Рубинът на Справедливостта — отговорих аз. — Казват, че е по-стар от самия Лабиринт и че всъщност е послужил за неговото създаване.

— А защо според теб кристалът попадна така лесно в ръцете ти?

— Нямам никаква представа — казах аз. — Ако случайно ти хрумне нещо, с радост ще го изслушам.

Щом стигнахме, открихме, че пътеката потъва в мрачната бездна. Спряхме.

— Не виждам никакви надписи — казах аз, оглеждайки скалната стена около входа.

Джърт ме погледна странно.

— Винаги си имал доста странно чувство за хумор, Мерлин. Кой би сложил тук някакъв надпис?

— Някой друг притежател на странно чувство за хумор — отвърнах аз.

— Как ли пък не — промърмори той и се обърна отново към входа.

Точно над мрачния отвор току-що се бе появил яркочервен надпис „ИЗХОД“. Джърт поклати бавно глава. Влязохме.

Поехме надолу по тесен, криволичещ тунел, което леко ме учуди. След всички изкуствено създадени забележителности на това място бях очаквал издълбана като по конец шахта с равни стени и сравнително висок таван. Накратко, нещо изпипано във всяко отношение. Вместо това сега сякаш напредвахме по напълно естествено възникнала поредица от малки пещерни ниши. От двете страни на пътеката често се мяркаха сталактити, сталагмити и сталактони, малки локви и тъй нататък. Рубинът хвърляше зловеща светлина върху всеки детайл от тунела, на който обърнех по-специално внимание.

— Знаеш ли как да използваш кристала? — попита Джърт.

Припомних си част от разказа на баща си.

— Когато му дойде времето, мисля, че ще мога — казах, после вдигнах Рубина, огледах го за миг и отново го пуснах върху гърдите си. Засега маршрутът, който следвахме, ме интересуваше далеч по-живо от тази семейна реликва.

Продължих да се оглеждам, докато напредвахме през влажни скални ниши и пещерни зали с високи сводове, по тесни тунели, край каменни водопади. Имаше нещо познато във всичко наоколо и въпреки това не смеех да докосна нищо.

— Нещо от това, което виждаш наоколо, да ти навява някакви определени мисли? — попитах аз.

— Не — отговори Джърт.

Продължихме, преминавайки край една тясна странична ниша, в която лежаха три човешки скелета. В известен смисъл това бяха първите реални признаци за наличието на някакъв живот от самото начало на това налудничаво пътуване.

Джърт бавно поклати глава.

— Чудя се дали все още се движим между Сенките — каза той, — или по-скоро напуснахме онова място и се озовахме в някоя определена Сянка, още щом влязохме в тези пещери.

— Бих могъл да проверя като опитам да призова Логрус — подхвърлих аз и тутакси си заслужих едно рязко вливане на Фракир в плътта на китката ми. — Но отчитайки сложния, метафизичен характер на ситуацията, бих предпочел да не го правя.

— Погледни само колко многоцветни са минералите по стените тук. На онова място като че ли преобладаваха монохромните пейзажи. Не че ми дреме особено за декорите. Искам само да кажа, че май се добрахме до нещо като победа в играта.

Посочих пода.

— Докато това светещо чудо все още се вижда, нищо няма да е свършило окончателно.

— А какво би станало, ако просто се отклоним от пътеката? — попита той, обърна се надясно и направи една-единствена крачка.

Един огромен сталактит завибрира и след миг се стовари на половин метър пред него. Джърт се озова до мен със скорост, на която не предполагах, че е способен.

— Разбира се, би било жалко да не разберем накъде всъщност сме се запътили.

— Такива са пустите му свещени мисии, купонът тече до последния момент.

Все по-напред и по-напред. Не последваха нови алегорични произшествия. Гласовете и стъпките ни отекваха. Едри капки падаха звучно в локвите по пода. Минералите проблясваха. Пътят се спускаше постепенно надолу.

Не знам колко точно вървяхме така. След известно време местата, през които минавахме, започнаха удивително да си приличат. Сякаш току преминавахме през невидимите входове на телепортиращи кабини, които ни връщаха отново и отново в една и съща изходна точка. От всичко това започна да ми се доспива…

Изведнъж пътеката премина през един разширен пасаж, за да свие след това вляво. Джърт погледна натам и ускори крачката си.

— Бог знае какво изчадие ни чака зад ъгъла — отбеляза той.

— Не е изключено — съгласих се аз. — Но аз лично не бих се тревожил за нещо подобно.

— Защо?

— Мисля, че започвам да разбирам.

— А ще благоволиш ли да ме запознаеш с прозрението си?

— Ще отнеме доста време. Просто изчакай. Много скоро всичко ще се изясни.

Преминахме край поредния страничен тунел. Беше почти като останалите, но и някак по-различен. Естествено.

Ускорих темпото, тъй като нямах търпение да узная истината. Затичах се…

Още един тунел…

Чувах как стъпките на Джърт отекват равномерно зад мен. Напред. Още малко.

Нов завой.

И тогава отново забавих крачка, тъй като тунелът продължаваше напред, но не и нашата пътека. Тя свиваше рязко вляво и завършваше при една масивна, подсилена с метални ленти врата. Пресегнах се към стената вдясно, където трябваше да бъде куката, напипах я и свалих окачения на нея ключ. Вкарах го в ключалката, после го завъртях, отключих и пак го оставих на мястото му.

„Това място хич не ми харесва, шефе“ — отбеляза Фракир.

„Знам.“

— Изглежда, знаеш какво правиш — подхвърли Джърт.

— Аха — казах аз и добавих: — Тук вече да.

Както бях очаквал, вратата се отваряше навън, а не навътре. Хванах масивната дръжка и я натиснах силно.

— Няма ли все пак да ми кажеш къде отиваме? — попита той.

Голямата врата изскърца и помръдна бавно.

— Всичко наоколо ужасно ми напомня за пещерите в хълма Колвир, точно под двореца в Амбър.

— А така — каза Джърт. — И какво има зад тази врата?

— Тя от своя страна е точно копие на вратата, която води към залата на Лабиринта на Амбър.

— Прекрасно. Вероятно ще се превърна в едно малко бяло облаче още щом стъпя вътре.

— Едва ли. Аз вече доведох веднъж Сухай тук. Не си спомням той да се е оплаквал след това от някакви неприятни странични ефекти, предизвикани от близостта с Лабиринта. Освен това майка ни е преминала по Лабиринта.

— Да, така е.

— Честно казано, мисля, че всеки благородник от Хаос, в чиито вени тече поне капка от кръвта на Амбър, би могъл да стори същото. Обратното пък важи за Логрус. Според преданията всички ние произлизаме от един общ корен.

— Добре, ще вляза с теб. Предполагам, че все пак вътре има достатъчно място, за да мога да заобиколя Лабиринта, без да стъпвам върху него.

— Да.

Отворих вратата достатъчно широко и надзърнах. Да, това беше. Мъждукащата пътека завършваше на няколко сантиметра отвъд прага.

Поех дълбоко въздух и изръмжах една ругатня, докато го издишвах.

— Какво има? — попита Джърт, опитвайки се да надзърне през рамото ми.

— Не е точно това, което очаквах да видя — казах аз.

Отстъпих встрани и го оставих да погледне.

Той се взира няколко секунди, след това каза:

— Нищо не разбирам.

— Аз също, но смятам да разбера.

Влязох в залата. Джърт ме последва. Това не беше Лабиринтът, който познавах. Или по-точно беше и не беше. Структурата му беше абсолютно същата, като тази на Лабиринта в Амбър, но върху този лабиринт имаше дефекти. На няколко места липсваха части от фрагментите, сякаш някой ги бе изтрил или просто бе пропуснал да ги изчертае. Областите между отделните линии, които би трябвало да са тъмни, тук светеха със сиво-синкава светлина. Затова пък самите линии бяха черни. От цялата странна диаграма като че ли бе отнет някакъв основополагащ принцип. Стори ми се, че светлите петна леко трептят.

Но най-странен от всичко бе огненият кръг в центъра на Лабиринта, който нямаше нищо общо с оригинала. Нещо повече, в този кръг се забелязваше тялото на жена, която беше или мъртва, или в безсъзнание, или омагьосана по някакъв начин.

Жената, разбира се, най-вероятно беше Корал. Разбрах това още щом я мярнах за пръв път, макар че ми се наложи да изчакам няколко мига преди да успея да разгледам по-внимателно лицето й през пламъците на кръга.

Голямата врата зад нас се затвори. Джърт постоя неподвижен близо минута, после промълви:

— Този камък май доста се е развълнувал от срещата. Да можеше да видиш лицето си, сгряно от неговата светлина!

Погледнах към гърдите си и забелязах, че Рубинът пулсира неистово. Покрай синкавата светлина, идваща от Лабиринта, и пламъците на огнения кръг в него, не бях забелязал настъпилата промяна.

Пристъпих напред и почувствах прилива на ледена вълна, който ми напомни за усещането, предхождащо осъществения чрез Картите контакт. Това сигурно беше един от онези Непълни лабиринти, за които бе говорила Джасра и на които тя и Джулия бяха адепти. В такъв случай сега се намирах на някоя от първите Сенки, съвсем близо до истинския Амбър. И мислите запрепускаха с бясна скорост из съзнанието ми.

Съвсем скоро бях разбрал, че Лабиринтът като че ли притежава свое съзнание и разум. Вече ми изглеждаше напълно логично неговият антипод Логрус да се ползва от същата привилегия. Тази мисъл ме споходи за пръв път, когато Корал помоли Лабиринта сам да прецени къде да я изпрати и нейното желание бе изпълнено. Явно именно това беше мястото, където той я бе пренесъл. При състоянието, в което се намираше сега, нищо чудно да не бе успяла дори да долови моите опити да се свържа с нея. След като Корал изчезна, аз се обърнах към Лабиринта полу на шега, а той ме пренесе от единия в другия край на пещерната зала, най-вероятно, за да потвърди съмненията ми.

Нещо повече, в случая не ставаше дума за някакъв лек намек за разум, реших аз, докато разглеждах дълбините на Рубина на Справедливостта. Лабиринтът беше невероятно находчив. Защото онова, което видях в кървавочервения кристал, представляваше визуално обяснение на задачата, която трябваше да изпълня, една задача, с която при други обстоятелства не бих се захванал за нищо на света. След като вече бях успял да се измъкна от онова налудничаво измерение, аз сигурно бих изтеглил коя да е от Картите си, за да помоля някой от другите да ме измъкне. Или пък дори бих призовал Логрус и бих отпрашил през Сенките, докато двата Знака се боричкат в мрака. Но там, в центъра на Непълния Лабиринт лежеше Корал… Лабиринтът се бе подсигурил по най-удачния възможен начин. Вероятно бе доловил нещо от чувствата, които изпитвах към тази жена, докато тя следваше неговите очертания. В съзнанието му веднага се бе зародил един доста оригинален план, който той бе осъществил със завидна точност.

От мен се искаше да възстановя, или по-скоро да завърша това несъвършено копие, като премина по него, понесъл със себе си Рубина на Справедливостта. Нали точно така Оберон бе възстановил повредения оригинал. Една малка подробност — той бе заплатил за това с живота си.

От друга страна, на Краля се бе наложило, да се оправя с Първичния Лабиринт, докато аз щях да си имам работа само с едно негово подобие. Баща ми също беше оцелял, след като бе успял да създаде свой собствен Лабиринт.

Но защо точно аз? Дали защото бях син на човека, който се бе справил със създаването на новия Лабиринт? Или пък бе замесен фактът, че носех в себе си и образа на Логрус? А може би просто защото бях сръчен от една страна и податлив на натиск от друга? Всичко това взето заедно? Или напротив?

— Искам да знам — извиках аз. — Имаш ли готов отговор за мен?

Сякаш нечий масивен юмрук се заби в стомаха ми. Зави ми се свят, сякаш всичко наоколо се бе завъртяло неудържимо. Причерня ми. После всичко си дойде отново по местата и аз забелязах Джърт в другия край на залата, точно до голямата обкована врата.

— Това пък как го направи? — възкликна той.

— Не го направих аз.

— О-о!

Той отиде до стената, опря ръце на нея и започна да заобикаля Лабиринта, придържайки се плътно към очертанията на каменния свод.

От новата си позиция можех да видя Корал малко по-ясно. Странно. Не бих казал, че се чувствах влюбен до уши. Ние не бяхме любовници, реално погледнато не бяхме дори близки приятели. Бяхме се запознали буквално преди броени часове. Направихме заедно една дълга разходка, хапнахме добре, оправихме по няколко питиета, посмяхме се… и нищо повече. Ако разполагахме с повече време, може би щяхме да установим, че между нас е пламнала някаква искра. Все пак бях прекарал доста приятно с нея и сега осъзнах, че ми се иска наистина да я опозная по-отблизо. Чувствах се някак отговорен за настоящите й проблеми, изпитвах някаква вина за проявената „престъпна небрежност“. С други думи, Лабиринтът ме бе спипал за топките. Ако исках да си я получа обратно, щеше да ми се наложи преди това да възстановя копието. Пламъците сякаш ми кимнаха.

— Гаден номер — казах аз гласно.

Ново кимване.

Продължих да оглеждам внимателно Непълния Лабиринт. Почти всичко, което знаех за него, дължах на разговора си с Джасра. Но тя бе споменала, че тези, които преминават по него, следват липсващите му фрагменти, докато Рубинът ме съветваше да тръгна по линиите, сякаш имам пред себе си съвсем нормален лабиринт. От гледна точка на разказа на баща ми, тази подробност определено се връзваше. Целта ми щеше да бъде да опиша пропуснатите фрагменти.

Джърт тъкмо бе заобиколил последния ръб на Лабиринта и сега вървеше право към мен. И тъкмо когато минаваше край една от прекъснатите линии, тя най-неочаквано припламна и кракът му се озова право върху нея. Лицето на Джърт се изкриви от ужас. Той изкрещя и започна да избледнява.

— Спри! — изкрещях. — Или ще ти се наложи да си търсиш нов майстор по ремонта на лабиринти! Веднага го възстанови и го остави на мира, иначе няма и пръста си да помръдна! Говоря напълно сериозно!

Полуизчезналият крак на Джърт започна да се удължава и да придобива нормална плътност. Синкавото сияние, което бе започнало да излъчва тялото му, също изчезна. Изражението му придоби нормален вид.

— Знам, че той е дух на Логрус — казах аз, — освен това е и копие на най-гадния измежду моите родственици, но ще ти се наложи да го оставиш на мира, копеле такова, иначе няма да те огрее! Можеш да си запазиш Корал!

Линията отново помръкна и всичко възвърна предишния си вид.

— Искам да ми обещаеш — заявих аз.

Едно огромно огнено кълбо се изтръгна от центъра на Лабиринта, понесе се към тавана на залата и там изчезна.

— Да разбирам ли, че мога да разчитам на честната ти дума? — попитах.

Пламъците кимнаха.

— Благодаря ти — прошепна Джърт.

Глава 8

И тъй, аз се заех с Непълния Лабиринт. Когато стъпваш по неговите черни линии, усещането е доста по-различно от онова, когато следваш бляскавите, сякаш нажежени до бяло очертания на истинския Лабиринт в Амбър. Краката ми сякаш докосваха мъртъв под, но когато ги отделях от него, чувствах същото съпротивление и пак се чуваше познатото наелектризирано пропукване.

— Мерлин! — извика Джърт. — Аз какво да правя?

— В какъв смисъл? — извиках аз на свой ред.

— Как да се измъкна оттук?

— Просто излез през голямата врата и тръгни през Сенките, или пък ме последвай по този Лабиринт и след това той ще те пренесе където пожелаеш.

— Не мисля, че бих могъл да променя Сенките толкова близо до Амбър, не съм ли прав?

— Може би наистина сме твърде близо. Тогава първо се отдалечи достатъчно и след това опитай пак.

Продължих напред. Вдигнах крака си и отново се разнесе познатото пропукване.

— Ще се изгубя из тези пещери.

— Тогава тръгни след мен.

— Лабиринтът ще ме унищожи.

— Той обеща да не го прави.

Джърт се изсмя дрезгаво.

— И ти му вярваш?

— Ако иска да си свърша работата като хората, ще му се наложи да удържи на думата си.

Достигнах до първия липсващ фрагмент. Едно бързо допитване до Рубина и вече бях наясно къде би трябвало да мине линията. Колебаейки се леко, направих първата си стъпка отвъд видимите очертания. После следващата. После още една. Когато прекосих празното пространство, ми се прииска да се обърна и да погледна назад, но вместо това изчаках, докато линията, по която бях тръгнал, направи достатъчно рязък завой и така успях да огледам резултата от работата си без излишни рискове. Цялата отсечка, по която бях преминал, бе придобила познатия мъждив блясък. Тя сякаш бе попила разлятото преди това по празнината сияние. Джърт бе застанал в началото.

Усети, че го гледам, и промърмори:

— Не знам дали е редно да го правя, Мерлин, наистина не знам.

— Истинският Джърт нямаше да събере кураж, за да го стори — казах аз.

— И аз няма да мога.

— Както вече ти казах, майка ни е успяла. Ти най-вероятно също носиш част от кръвта на Амбър във вените си. Какво толкова. Ако греша, всичко ще свърши преди да си го осъзнал.

Направих още една крачка. Джърт се усмихна вяло и каза:

— Прав си, чудо голямо. — Стъпи върху линията и след миг извика: — Хей, все още съм жив! Сега какво?

— Продължавай напред — насърчих го аз. — Следвай ме. Не спирай и за нищо на света не стъпвай встрани от линията.

Последва нов завой и изгубих Джърт от погледа си. Малко по-нататък усетих остра болка около десния си глезен — вероятно резултат от това, че през последното денонощие почти не бях спирал, за да си почина. Поне така си помислих в първия миг. Но болката продължи да се засилва с всяка следваща стъпка. После се появи и парене и накрая усещането стана почти нетърпимо. Дали не бях скъсал някоя връзка? Или…

Ами да, разбира се. Вече усещах миризмата на изгорена кожа.

Бръкнах в десния си ботуш и измъкнах оттам кинжала, изкован в Хаос. Дръжката му направо пареше. Близостта до Лабиринта не му се бе отразила никак добре. Не можех да продължа да го нося със себе си.

Запратих оръжието право напред, към далечния край на залата, където се намираше вратата. Несъзнателно проследих с поглед полета му. Нещо помръдна леко сред сенките. Близо до входа бе застанал мъж, стоеше и ме гледаше. Кинжалът се удари в стената и падна на пода. Мъжът се наведе и го вдигна. После се изхили и с рязко движение запрати стоманеното острие право към мен.

То се приземи пред краката ми, вдясно от линията, на която бях застанал. В мига на контакта от Лабиринта изригна гейзер от синкави пламъци, които се издигнаха, цвърчейки, на два метра от пода. Залитнах и забавих крачка, макар да знаех, че не могат да ми навредят. Вече бях достигнал до дългата фронтална арка, която е едно от сериозните изпитания на Лабиринта.

— Придържай се към линията — викнах на Джърт. — Не се притеснявай от подобни номера.

— Добре — каза той. — Кой е този тип?

— Дявол го знае.

Приложих още по-голямо усилие, за да компенсирам забавянето си. Вече се приближавах към огнения кръг. Зачудих се какво ли би казала тай’ига-та за настоящите ми премеждия. Направих поредния завой и пред мен се разкри панорама към по-значителната част от преодоления маршрут. Очертанията на Лабиринта светеха равномерно, а Джърт се движеше доста добре, следвайки плътно линията. Искрите достигаха вече до глезените му. Аз бях затънал в тях почти до колене. С крайчеца на едното си око зърнах ново раздвижване около мястото, където бях забелязал непознатия.

Мъжът се отдалечаваше бавно и внимателно от мрачната ниша, движейки се на прилично разстояние от фосфоресциращите очертания. Нямаше намерение да ни последва по Лабиринта, а го заобиколи, и застана точно срещу началото му.

Нямах друг избор освен да продължа напред и след още няколко извивки непознатият се изгуби от погледа ми. Достигнах до поредния липсващ детайл в плетеницата на Лабиринта и го възстанових без особени проблеми. Малко преди да приключа с него, сякаш долових тиха музика. Този път светлият поток се разля по-стремително по новоочертаните линии, описвайки почти мълниеносно ярка, отчетлива пътека след мен. Извиках на Джърт поредното си напътствие. Той се движеше едва на няколко криви след мен, но в определени моменти заставахме почти един срещу друг, при това на разстояние, което би ни позволило да се здрависаме, ако пожелаем.

Сините искри вече се бяха издигнали на педя над коленете ми и косата ми бе започнала да се изправя. Навлязох в една туткава серия от завои.

„Как си, Фракир?“

Отговор не последва. Само познатото пращене и странната музика.

Пробих си път през последвалия труден участък, внедрил поглед в огнените стени на примката, в която бе уловена Корал. Другият край на Лабиринта се озова постепенно в полезрението ми.

Непознатият ме очакваше там, вдигнал високо яката на наметалото си. Въпреки сенките, които прикриваха чертите му, успях да забележа как зъбите му проблясват, разкрити от доволна усмивка. Изтръпнах. Той се бе озовал някак насред Лабиринта. Не ми бе необходимо много време, за да осъзная, че се е промъкнал през сривовете между линиите, тъй като забелязах, че в момента е застанал върху един от тях и ме очаква.

— Ще ти се наложи да се махнеш от пътя ми — извиках аз. — Не мога да спра и затова няма да ти позволя да ми попречиш да продължа напред!

Той не помръдна. Припомних си за двубоя сред Първичния Лабиринт, за който ми разказал баща ми, докоснах леко дръжката на Грейсуондир и казах:

— Предупредих те.

Синьо-белите пламъци се издигнаха още по-високо при следващата ми крачка и това ми позволи да разгледам лицето му. Беше моето собствено лице.

— Не.

— Уви — отвърна ми той.

— Значи ти си последният дух, с който Логрус ще се опита да ме спре?

— Именно.

Направих още една крачка.

— Ти — започнах аз — би трябвало да си копие на онова, което аз представлявах по времето, когато преодолях Логрус. Доколкото си спомням, тогава не бих се съгласил да свърша това, което се опитваш да направиш сега.

Усмивката му изчезна.

— Не съм чак толкова идентичен с теб — заяви той. — Доколкото разбрах, съзнанието ми е било синтезирано по начин, който да ми позволи да се справя с мисията си.

— Значи са ти промили мозъка и са те пратили тук, за да убиваш?

— Не говори така. Та ние дори имаме някои общи спомени. Изкарваш ме някакъв изрод, а аз съм тук, за да изпълня дълга си.

— Пусни ме да мина и след това ще поговорим. Мисля, че Логрус се е самопрецакал с последната си приумица. Ти не желаеш да убиеш самия себе си, аз също не искам да го правя. Заедно бихме могли да спечелим тази игра. Сред Сенките има място и за още един Мерлин.

Забавих леко темпото си, но все пак трябваше да направя следващата крачка. Не можех да си позволя да спра точно сега.

Устните му се изпънаха в тънка линия, той поклати глава и каза:

— Съжалявам. Ако не те убия, животът ми ще продължи не повече от час. Успея ли, ще бъда възнаграден с твоя живот.

Той изтегли меча си.

— Знам по-добре от теб, доколко са успели да те променят — заявих аз. — Не мисля, че ще го направиш. Освен това може би ще успея да отменя присъдата, която тегне върху теб. Знам вече доста неща за вас, духовете.

Той насочи острието на оръжието си право към мен. Мечът приличаше досущ на онзи, който притежавах преди години.

— Съжалявам — повтори моят двойник.

Изтеглих Грейсуондир от ножницата, за да се защитя. Би било адски глупаво от моя страна да не го направя. Не можех да преценя до каква степен Логрус си е свършил работата. Разрових паметта си за похватите във фехтовката, които изучавах малко преди да стана адепт на Логрус.

Да. Мисълта за трика, който Бенедикт изигра на Борел, ми помогна да си спомня. Тогава тъкмо бях взел няколко урока от италианската школа. Веднага прибягнах към един привидно небрежен, широк блок, който компенсирах с по-енергично навлизане в периметъра на противника. Грейсуондир изведе атакуващото острие встрани. Китката на моето Логрус-подобие се завъртя в четвърта позиция от френската школа, но аз вече бях предугадил този ход. Ръката ми беше протегната, китката изправена, а десният ми крак вече се плъзгаше напред, когато мечовете ни се срещнаха в долната половина на остриетата си. Аз мигом отстъпих леко с левия крак и увлякох оръжието му в нова траектория, докато ефесите ни се срещнаха и продължиха в търсената от мен посока.

Лявата ми ръка се плъзна от вътрешната ръка на десния му лакът, аз приклекнах леко, левият ми крак описа лека дъга, докато десният послужи за опорна точка на движението — малък трик, който бях научил в колежа от един приятел, който се занимаваше с бойни изкуства. Мерлин 2 се олюля и политна напред, за да се просне върху очертанията на Лабиринта — нещо, което не можех да му позволя, тъй като това би го превърнало за част от секундата в един впечатляващ, но доста краткотраен фойерверк. Затова преместих ръката си на рамото му и го бутнах назад, за да падне в светлото петно на липсващия фрагмент.

Разнесе се вик и една жива факла прелетя край мен.

— Не! — изкрещях аз и протегнах ръка.

Но вече беше твърде късно. Джърт се приземи встрани от линията и тялото му избухна в пламъци, само миг след като острието на неговия меч прониза тялото на моя двойник. Духът погледна втрещен раната си, от която рукна огнена струя, опита се да запази равновесие, но се строполи назад.

— И не казвай, че никога не съм ти помагал, братко — успя да извика Джърт преди огненият вихър да го погълне.

Вече не можех да направя нищо нито за него, нито за онзи заблуден нещастник, тъй като искрящият вихър бе обхванал и него. Той проследи зрелищното възнасяне на Джърт, после ме погледна, усмихна ми се криво и каза:

— Наистина ти помогна.

После пламъците погълнаха и него.

Не си позволих никакви неуместни емоции и дори успях да продължа своя танц с огъня, без да спра нито за миг. От двамата не бе останала и следа, само мечовете им лежаха кръстосани на пътя ми. Изритах ги встрани и продължих с отмерена крачка. Искрите се издигаха вече на височината на кръста ми.

Завои, криви, дъги. Хвърлях от време на време по един поглед на Рубина, за да избегна всяка грешка, и стъпка по стъпка възстановявах плетеницата на Лабиринта. Линиите просветваха зад гърба ми и копието се приближаваше все повече до оригинала.

Първият Воал ми навя болезнени спомени от Амбър и Хаос. Дистанцирах се от тях и ги оставих просто да преминат през съзнанието ми, без да го засегнат. Вторият Воал ми напомни за годините, прекарани в Сан Франциско. И този път ролята на страничен наблюдател ми се удаде много по-трудно. Искрите танцуваха около раменете ми. Съпротивлението нарасна отново и тялото ми плувна в пот, напрягах всяко свое мускулче, за да се спра. Лабиринтът вече не беше само около мен, а и в мен самия.

Достигнах до един сравнително прав участък, който за сметка на това се оказа по-труден за преодоляване от всичко, с което се бях сблъскал до момента. Пред очите ми непрекъснато се мяркаха разпадащото се тяло на Джърт и собственото ми обхванато от пламъците лице, сгърчено от предсмъртна агония. Знаех отлично, че връхлитащите ме спомени са просто един от страничните ефекти от преминаването по Лабиринта, но това не ми помагаше ни най-малко.

Огледах се преди да навляза в Голямата Дъга и установих, че задачата ми е изпълнена. Сега оставаше само да се добера до центъра. Още една крачка…

Докоснах затоплената повърхност на Рубина. Кървавочервеното му сияние бе станало почти заслепяващо. Зачудих се дали няма някакъв по-лесен начин да го върна на мястото му. Още една крачка…

Вдигнах Рубина и се вгледах в него. Забелязах собствената си фигура да пристъпва през пламъците на огнения кръг без видими проблеми. Това видение можеше да бъде прието и като намек, че няма от какво да се боя, но в съзнанието ми веднага изникна образът на Дропа. Не ми оставаше нищо друго освен да се надявам, че Лабиринтът няма да реши да си прави гадни шегички точно на финала.

Докато следвах дъгата, искрите обхванаха тялото ми изцяло. Движех се все по-бавно с цената на все по-големи усилия, но всяка следваща крачка ме приближаваше към Последния Воал. Опитах се да забравя за тялото си. Цялото ми същество се устреми към огнения кръг. Още една крачка… Краката ми тежаха като оловни блокове.

Напред…

Достигнах до точката, в която от значение е не самото движение, а по-скоро желанието да продължиш. Волята ми се сля с пламъците, тялото ми се превърна в дим или сянка…

И пак напред…

През стената от синкави искри оранжевите пламъци, заобикалящи Корал, се превръщаха в сребристосива, пулсираща жар. Сред пропукването и пращенето дочух отново нещо като музика — съвсем тиха, адажио, изтъкана от дълбоки вибриращи звуци, сякаш слушах Майкъл Муур да свири на бас. Опитах се да усвоя ритъма й, да се движа в съгласие с него. И тогава, по някакъв странен начин, успях да го сторя — или пък ме обзе усещане за безвремие — и следващите няколко крачки направих леко и плавно, като че ли се плъзгах по повърхността.

Кой знае, може би Лабиринтът усети, че ми дължи услуга, и затова ми подаде ръка за няколко кратки мига.

Преминах през Последния Воал, озовах се право срещу стената от пламъци, добила отново оранжевата си окраска, и продължих напред. Следващата си глътка въздух поех в сърцето на огнения кръг.

Корал беше там, в центъра на Лабиринта, облечена точно както я бях запомнил — с меднокафява риза и зелени панталони за езда. Беше се отпуснала върху дебелото си кафяво наметало и сякаш спеше. Коленичих до нея и сложих ръка на рамото й. Тя не помръдна. Отметнах едно от медните й кичурчета и погалих леко лицето й.

— Корал?

Никакъв отговор.

Сложих отново ръка на рамото й и леко го раздрусах.

— Корал?

Тя пое дълбоко дъх и въздъхна, но не се събуди.

Раздрусах я малко по-силно.

— Събуди се, Корал.

Прихванах внимателно тялото й и я надигнах леко. Очите й не се отвориха. Очевидно над нея тегнеше някакво заклинание. Центърът на Лабиринта не е най-подходящото място за призоваване на Логрус, освен ако не са се запътил към отвъдното. Затова приложих добре познатия номер от приказките — наведох се и я целунах. Тя издаде тих, дълбок стон и клепките и трепнаха. Въпреки това състоянието й остана непроменено. Опитах пак. Същият резултат.

— Мамка му! — изръмжах през зъби.

Трябваха ми малко повече пространство, няколко полезни в моя занаят предмета и най-вече място, където да мога да призова безнаказано съответните сили.

Вдигнах я на ръце и заповядах на Лабиринта да ни пренесе в моите покои в Амбър.

— Заведи ни у дома — казах аз гласно, за по-голяма яснота.

Не последва нищо.

Пресъздадох съвсем точно в съзнанието си образа на своята стая в двореца и повторих мисловната си заповед.

Дори не помръднахме от мястото си.

Оставих внимателно Корал на пода и се взрях в Лабиринта през онази част на кръга, където пламъците бяха най-ниски.

— Виж — казах, — ако си спомняш, аз току-що ти направих една доста сериозна услуга, която бе свързана с немалък риск. Сега ми се ще да се разкарам оттук на мига и да взема тази дама със себе си. Ще бъдеш ли така добър да се потрудиш по въпроса?

Пламъците се снижиха и миг по-късно изчезнаха съвсем. Когато светлината около мен стана по-приглушена, успях да забележа, че Рубинът пулсира върху гърдите ми, подобно на лампичката на хотелски телефон с изключен звук. Вдигнах го и се вгледах в него.

Последното нещо, което очаквах да видя, бе кратък порнографски етюд, но точно това вървеше там в момента.

— Мисля, че си сбъркал канала — казах. — Ако имаш някакво съобщение, дай да го видим. В противен случай искам просто да си вървя у дома.

Нищо не се промени, но за сметка на това забелязах, че двете фигури в Рубина напомнят доста за мен и Корал. Мъжът и жената в кристала се бяха заели най-добросъвестно със съответното действие, прибягвайки до една не особено оригинална, но затова пък доста разпространена поза…

— Достатъчно! — изкрещях аз. — Ега ти шибаната недомислица! Като си се затъжил за Кама Сутра практики, мога да ти подсигуря професионалисти. Та тя дори не е в съзнание, за Бога…

Рубинът трепна отново, при това е яркост, от която ме заболяха очите. Веднага го пуснах. Коленичих и взех отново Корал на ръце.

— Не знам дали досега някой е опитвал да се върне по обратния път — казах, — но не виждам защо да не се получи.

Направих крачка към Последния Воал. Пред мен мигом се възправи огнената стена. Отскочих назад, но се спънах и паднах върху разстланото наметало. Притиснах Корал плътно към себе си, за да не я достигнат пламъците. Тя се озова върху мен. Стори ми се почти будна…

Ръцете й обхванаха лицето ми и тя се сгуши в мен. Изглеждаше ми по-отнесена от наркоман, който току-що си е ударил една хубава спринцовка.

— Корал?

— Мм? — каза тя.

— Изглежда, единственият начин да се измъкнем оттук е преди това да се любим.

— Мислех си, че никога няма да се сетиш — промълви тя, все още със затворени очи.

— Е, тази забележка поне ще ми помогне да се чувствам по-малко некрофил — казах аз, докато обръщах внимателно тялото и на една страна, за да мога да се добера до набъбналите под тънката материя розови зърна на гърдите й. Тя промърмори още няколко думи, които определено не успяха да ме убедят, че съзнава напълно какво прави. Все пак тялото й отговаряше доста по-ентусиазирано на моите движения и онова, което започна като чисто извращение, скоро доби съвсем приемливи — поне за мен — черти. Подробностите сигурно биха се сторили твърде постни на най-вещите в тези дела. Иначе, от магьосническа гледна точка, това си е доста интересен начин за неутрализиране на заклинание. Може пък Лабиринтът да притежава и нещо като чувство за хумор. Аз лично не съм убеден в това.

Пламъците на кръга и пламъците на страстта ни се уталожиха кажи-речи едновременно. Корал най-после отвори очи.

— Това като че ли видя сметката на огнения кръг — казах аз.

— А кога всичко наоколо ще престане да бъде като в сън? — попита тя.

— Добър въпрос — отвърнах. — И май само ти би могла да си отговориш.

— Ти спаси ли ме от нещо?

— Това май е най-простото определение, за което мога да се сетя.

Корал се поотдръпна и огледа пещерната зала.

— Сега разбра ли какво става с тези, които молят Лабиринта сам да прецени къде да ги изпрати? — добавих аз.

— Прекарват ги — отвърна тя.

— Именно.

Размърдахме се и си пооправихме дрехите.

— Това е нелош начин да се опознаем по-добре… — не успях да довърша, защото подът на залата се разклати от мощен земен трус.

— Какво ли ни чака занапред?! — промърморих аз, след като се прегърнахме чисто инстинктивно, за да потърсим, ако не закрила, то поне опора един от друг.

Всичко премина за един кратък миг и най-неочаквано Лабиринтът грейна така, като никога досега не бе правил поне пред мен. Поклатих глава. Разтърках очите си. Нещо не беше наред, макар сетивата ми да твърдяха точно обратното. Тогава грамадната обкована врата се отвори — навътре! — и аз осъзнах, че вече сме в Амбър, в истинския Амбър. Моята фосфоресцираща пътека все още водеше до прага, макар че вече избледняваше доста бързо. Върху нея бе застанала една дребна фигура. И още преди да успея да присвия очи, за да се вгледам по-внимателно в нея, почувствах познатата дезориентация и се озовахме в моята спалня.

— Найда — възкликна Корал, щом зърна фигурата, отпусната върху леглото.

— Не съвсем — казах аз. — Това е само нейното тяло. Духът, който го обитава, определено не е на Найда.

— Не разбирам.

Съзнанието ми беше прекалено заето с мисълта за тайнствената фигура, която бях забелязал в подстъпите на Лабиринта. Бях се превърнал в съвкупност от болящи мускули, бунтуващи се нерви и разбити стави. Отидох до малката масичка, на която все още стоеше бутилката вино, която бях отворил за Джасра. Колко ли време бе изминало тук оттогава? Намерих две чисти чаши, напълних ги и подадох едната на Корал.

— Сестра ти беше доста зле малко преди да дойдете тук, нали?

— Да — отвърна Корал.

Отпих една солидна глътка.

— Тя е била съвсем близо до смъртта. Точно тогава в тялото и се е настанил един дух тай’ига — нещо като демон, тъй като Найда вече не се е нуждаела от него.

— За какво намекваш?

— Че тя всъщност е била мъртва.

Корал се втренчи в мен. Не успя да открие в очите ми онова, което търсеше, и затова реши да се задоволи с глътка вино.

— Знаех си, че нещо не е както трябва — каза тя. — След като се вдигна от леглото, тя просто не приличаше на себе си.

— Какво, гадна ли стана? Или по-скоро потайна?

— Не, доста по-мила отпреди. Найда винаги си е била истинска кучка.

— Не се ли спогаждахте?

— Преди да получи последния пристъп, никак. Тя не изпитва някаква болка, нали?

— Не, просто е заспала. Приспана със заклинание, ако трябва да бъдем точни.

— Защо не я освободиш? Не ми изглежда Бог знае каква заплаха.

— На мен също. Всъщност нещата стоят съвсем иначе — уточних аз. — Скоро ще я освободим. Но с това ще трябва да се захване моят брат Мандор. Заклинанието е негово.

— Мандор? Май не знам много за теб и за семейството ти?

— Не. Аз за твоето също. Виж, аз дори не знам кой ден сме днес. — Прекосих стаята и отворих широко прозореца. Навън беше ден, но не можах да преценя кое време е. Беше доста облачно. — Има нещо, което трябва да направиш още сега. Върви да видиш баща си. Нека се убеди сам, че си добре. Кажи му, че си се изгубила в пещерите или в Огледалния коридор. Измисли нещо. Боя се, че сме на път да предизвикаме дипломатически инцидент.

Корал допи виното си и кимна. После ме погледна, изчерви се и сведе очи.

— Ще се видим пак преди да си тръгна, нали?

Протегнах ръка и я погалих по рамото, без да съм особено сигурен какво изпитвам към нея в момента. После осъзнах, че това няма да свърши работа, и я прегърнах.

— Сама знаеш, че ще се видим.

— Ти си доста добър екскурзовод.

— Трябва пак да се поразходим заедно — казах аз. — Но нека първо нещата се поуталожат.

— Аха.

Отидохме до вратата.

— Искам да те видя пак — каза тя.

— Побързай, докато не съм се изпарил съвсем — отвърнах аз, докато отварях вратата. — Напоследък успях да опозная ада като петте си пръста.

Корал докосна бузата ми.

— Горкият Мерлин. Дръж се.

Изгълтах остатъка от виното на един дъх и извадих колодата си. Много ми се искаше да изпълня обещанието си към нея, но първо трябваше да се заема с някои неотложни дела. Изрових Картата на Дяволския Чекрък и се съсредоточих върху нея.

Усетих как почти мигновено повърхността й стана чувствително по-хладна. Само секунда след това образът на Чък изплува пред мен — червено кръгче, което се завъртя във въздуха.

— Ъъ, здрасти, татко — смотолеви той. — Тъкмо се чудех къде ли си се запилял. Когато се върнах в пещерата, ти вече беше изчезнал и въпреки всичките си усилия не успях да те открия сред Сенките. Дори не ми хрумна, че може просто да се прибрал у дома. Аз…

— За това после — казах аз. — Сега бързам. Свали ме веднага в пещерата на Лабиринта.

— По-добре първо чуй какво ще ти кажа.

— Какво?

— Силата, която те проследи до Владението, онази от която те бях скрил в пещерата…

— Да?

— Това беше самият Лабиринт.

— И сам се сетих… след известно време. Поприказвахме си и мисля, че поне засега сме в добри отношения. По-бързо ме свали долу. Важно е.

— Сър, боя се от това нещо.

— Тогава ме достави максимално близко и после изчезни. Трябва да проверя нещо.

— Чудесно. Насам.

Направих крачка напред. Чък се разрасна и завъртя диска си на деветдесет градуса спрямо мен. Проврях първо главата си през него, после раменете и тъй нататък, докато цялото ми тяло премина от другата му страна. Наоколо се възцари мрак и аз призовах своето Логрус-зрение. Оказа се, че съм застанал в коридора на подземието, точно до голямата врата към залата на Лабиринта.

— Чък? — казах тихо.

Отговор не последва.

Заобиколих ъгъла и се озовах до вратата. Все още беше отключена и поддаде, след като я бутнах. Фракир трепна леко на китката ми.

„Фракир?“

Тя също не ми отговори.

„Изгуби ли гласа си, приятелко?“

Тя трепна два пъти. Погалих я.

Първото нещо, което забелязах след като вратата се отвори изцяло, бе, че Лабиринтът определено е станал по-ярък. Но миг по-късно вече бях забравил за тази промяна, тъй като в самия му център бе застанала тъмнокоса жена, обърната с гръб към мен. Ръцете й бяха протегнати към тавана на залата. Почти успях да извикам името, което вероятно щеше да я накара да се обърне, но тя изчезна преди гласните ми струни да реагират. Ударих с юмрук по стената.

— Наистина се чувствам използван — произнесох гласно. — Заради теб си заложих задника на карта, за малко не се простих с живота на няколко пъти, задоволих метафизичните ти воайорски страсти и след като стана малко по-лъскав отпреди, вече си готов да ме сриташ отзад. Сигурно боговете на Силата — или с каквато там титла си се окичил — нямат навика да казват „благодаря“ и „съжалявам“, или пък „майната ти“, след като приключат с някой простосмъртен. Защото очевидно нямаш никакво намерение да ми върнеш жеста. Е, аз бях дотук. Няма повече да се оставя да ме разигравате като пионка в игричката си с Логрус. А какво ще кажеш да си срежа вената и да поопръскам тук-там?

В близкия край тутакси избухна нещо като енергиен взрив. Пред мен с оглушително свистене се издигна огнена кула, която се разрасна и се превърна в лице с неимоверна, нечовешка красота. Неговите черти бяха дотолкова универсални, че не можех да преценя с кой от двата пола да го свържа. Наложи ми се да прикрия очите си от ослепителната светлина.

— Ти не разбираш. — Гласът, който изрече тези думи, се роди сякаш от рева на пламъците.

— Знам. Затова съм тук.

— Делата ти не са останали незабелязани.

— Радвам се да го чуя.

— Нямаше друг начин, по който да постигна целта си.

— Е, постигна ли я в края на краищата?

— Постигнах я.

— Ами заповядай пак тогава.

— Обиждаш ме, Мерлин.

— Така, както се чувствам сега, не мисля, че имам какво да губя. Прекалено уморен съм, за да ме е грижа какво можеш да направиш с мен. Просто слязох тук долу, за да ти кажа, че си ми много, ама много задължен. Това е.

Последните няколко думи изрекох с гръб към Лабиринта.

— Дори Оберон не се е осмелявал да ми говори по този начин.

Свих рамене и тръгнах към вратата. Вдигнах десния си крак и когато стъпих на пода, вече се намирах в покоите си.

Свих отново рамене, отидох, до умивалника и плиснах шепа вода на лицето си.

— Добре ли си, татко?

Над каната с вода се бе появил един светъл кръг. Той се вдигна във въздуха и ме последва, докато прекосявах стаята.

— Нищо ми няма — успокоих го аз. — Ти как си?

— Супер. Онова нещо не ми обърна никакво внимание.

— Имаш ли някаква представа какво е намислил Лабиринтът?

— Той като че ли е в двубой с Логрус за контрола върху Сенките. Последният засега рунд завърши в негова полза. Каквато и да е причината, неговата сила е нараснала. Ти имаш пръст в тази работа, нали?

— Аха.

— Къде беше, след като изчезна от пещерата?

— Да знаеш нещо за един свят между Сенките?

— Между? Не. Това ми звучи безсмислено.

— Е, точно там бях.

— Как се озова там?

— Не знам. Доста трудно, ако се не лъжа. Мандор и Джасра добре ли са?

— Последния път бяха.

— А Люк?

— Нямах причини да търся и него. Искаш ли да го открия?

— Не точно сега. Искам първо да провериш кралските покои на горния етаж. Искам да знам дали в момента там има някой. Искам също да провериш камината в спалнята. Виж дали по десния ред от тухли всичко си е на мястото или една от тухлите все още е извадена и лежи върху полицата.

Чък изчезна, а аз закрачих из стаята. Боях се да седна или да легна някъде. Имах чувството, че ще заспя на мига и после ще имам доста проблеми със събуждането. Добре, че моето творение изникна отново още преди изкушението да е станало твърде силно.

— Кралицата е там — каза Чък. — В будоара си, по-точно. Тухлата на тайника си е на мястото, а по вратата на една от залите на горния етаж чука някакъв гном.

— По дяволите — промърморих аз. — Значи са разбрали, че липсва. Гном?

— Гном.

Въздъхнах.

— Май ще е най-добре да се кача догоре, да върна Рубина и да се опитам да обясня какво точно се случи. Ако Вайъли хареса историята ми, може би ще забрави да спомене на Рандъм за инцидента.

— Ще те прехвърля в покоите.

— Не, не мисля, че това ще е особено удачно в случая. Ще бъде неучтиво от моя страна. Най-добре ще е този път да почукам и да изчакам да ме приемат както му е редът.

— А как хората преценяват кога да почукат и кога направо да се вмъкнат?

— По принцип, когато е затворено се чука.

— Като гнома отвън ли?

Чух леко почукване някъде отвън.

— Този какво, да не е решил да обиколи двореца, чукайки безразборно по вратите? — попитах аз.

— Ами, той ги опитва поред, тъй че не бих казал, че чука безразборно. Дотук всички помещения, на чиито врати е почукал, бяха празни. Мисля, че ще стигне до твоята след около минута.

Отидох до външната врата, отключих я и излязох в коридора.

Наистина видях някакъв дребен тип да се приближава към моите покои. Той погледна към отворената врата, видя ме, зъбите му блеснаха сред внушителната му брада и той се запъти усмихнат към мен.

Забелязах, че е гърбав.

— Господи! — възкликнах. — Ти си Дуоркин, нали? Истинският Дуоркин!

— Да, доколкото ми е известно — отвърна той с глас, който трудно би могъл да мине за неприятен. — Надявам се, че ти си Мерлин, синът на Коруин.

— Аз съм. Каква необичайна чест в такова необичайно време!

— Не съм дошъл, за да обменям светските клюки — заяви той, след като се приближи достатъчно, за да се здрависа с мен и да сложи другата си ръка на рамото ми. — О, това не са ли твоите покои?

— Да. Няма ли да влезеш?

— Благодаря ти за поканата.

Въведох го вътре. Чък прибягна до изпитания номер със заблуденото слънчево зайче и кацна съвсем непринудено върху рицарската броня в ъгъла на дневната. Дуоркин направи един бърз тур из стаята, надникна в спалнята и подхвърли:

— Нека демоните си спят.

После дойде до мен, докосна леко Рубина, окачен все още на врата ми, поклати многозначително глава и накрая потъна в едно от креслата, на които се боях да седна, за да не заспя.

— Да ти налея ли чаша вино?

Дуоркин поклати глава.

— Не, благодаря. Ти поправи най-близкия Непълен Лабиринт, нали?

— Аз бях.

— Защо го направи?

— Нямах кой знае какъв избор.

— Най-добре ще е да ми разкажеш за това — каза старецът и зарови ръка в своята зловеща, неподстригана брада. Косата му също беше дълга и плачеше за гребен. Въпреки странния му вид, нищо в погледа му не говореше за евентуален пристъп на лудост.

— Историята ще се получи длъжка и за да остана буден, докато я разкажа до края, ще трябва да изпия една голяма чаша кафе — казах аз.

Той протегна ръце и пред нас се появи малка кръгла масичка, застлана с искрящо бяла покривка. Върху нея имаше две изящни порцеланови чаши за кафе, димяща сребърна кана, поставена върху малък спиртник, и поднос с доста апетитни на вид бисквити. Не бих могъл да примъкна всичко това с такава скорост. Не съм много сигурен дали дори Мандор би могъл.

— В такъв случай ще се присъединя към теб — каза Дуоркин.

Въздъхнах и налях кафето. После вдигнах Рубина на Справедливостта.

— Май ще е най-добре да върна това нещо на мястото му преди да започна. Така бях могъл да си спестя доста неприятности.

Понечих да стана, но старецът поклати глава.

— Не мисля — заяви той. — Ако сега го свалиш, най-вероятно ще умреш.

Седнах отново в креслото си и попитах:

— Сметана и захар?

Глава 9

Идвах бавно на себе си. Тази позната синева идваше от течението на предбитието, по което се носех сега. О, да, бях тук, защото… Бях тук, както се пее в песента. Завъртях се върху спалния си чувал, свих се на кълбо и отново заспах.

Когато отново отворих очи и се огледах, светът все още представляваше едно доста синьо място. Чудесно. Сигурното си е сигурно. Тогава си спомних, че Люк може да намине всеки миг, за да ме убие, и пръстите ми сграбчиха ръкохватката на оръжието, което лежеше до мен. Напрегнах слуха си, за да не пропусна шума на нечии приближаващи се стъпки.

Дали да прекарам и този ден в безполезни удари по синята стена? Или Джасра ще дойде пак, за да ми види сметката?

Пак?

Нещо не беше наред. В главата ми се въртяха адски много подробности за Джърт и Корал, Люк и Мандор… И дори за Джулия? Нима бях сънувал всичко това.

Паниката ме нападна, но в следващия миг си отиде. Странстващият ми дух се завърна заедно с остатъка от спомените ми и всичко си дойде на мястото.

Протегнах се. Седнах. Разтърках очи.

Да, бях отново в кристалната пещера. Не, всичко, което се бе случило след като Люк ме затвори там, не беше сън. Бях се завърнал тук — а) тъй като тук времето течеше доста по-бързо от това в Амбър; б) защото тук никой не можеше да ме безпокои с помощта на Картите и в) защото не беше изключено дори Лабиринтът и Логрус да не успеят да се доберат до мен, докато съм в пещерата.

Отметнах един кичур от челото си, изправих се и се запътих към клозета. Идеята Чък да ме достави тук след раздумката с Дуоркин се оказа наистина добра. Бях сигурен, че съм спал поне дванайсетина часа — дълбок, необезпокояван сън, точно както си му е редът. Излях в гърлото си около половин литър вода и си измих лицето.

След като се избърсах с една от кърпите в складовата ниша и се облякох, отидох до изхода на пещерата и постоях под слънчевите лъчи, които преминаваха през отвора на тавана. Небето над мен изглеждаше ясно. Имах чувството, че само преди миг съм чул думите на Люк в деня, когато запречи изхода на пещерата с онзи солиден камък.

Измъкнах Рубина на Справедливостта изпод ризата си и го вдигнах високо, така че слънчевата светлина да проникне в неговите дълбини. Този път там не ме очакваше никакво съобщение.

Слава богу.

Седнах по турски и продължих да оглеждам кървавочервения кристал. Време беше да приключа с това — нали вече се чувствах отпочинал. Следвайки съвета на Дуоркин, затърсих Лабиринта в алената бездна на Рубина.

След известно време се появиха първите очертания. Не, не само ми се привиждаше — там беше. Гледах как структурата на Знака изплува постепенно. Нямах чувството, че се появява пред мен, по-скоро ми се струваше, че през цялото време е била там и само очите ми трябва да се нагодят постепенно към нейния образ, за да успеят да го възприемат изцяло. И най-вероятно беше точно така.

Поех дълбоко въздух и бавно го издишах. После още веднъж. След това се заех да огледам внимателно изникналата в кристала структура. Не можех да си спомня всичко, което бях чул от баща си за настройването към Рубина, но когато споменах на Дуоркин за това, той ми каза да не се притеснявам. Трябвало просто да огледам внимателно триизмерния образ на Лабиринта, да намеря началото му и да последвам очертанията чак до центъра. Щом настоях за повече подробности, старецът само прихна и след това ми каза да не се безпокоя.

Ами добре.

Завъртях бавно скъпоценния камък пред очите си и го приближих още. Високо вдясно в плетеницата се появи един малък отвор. Съсредоточих се върху него и той като че ли се устреми към мен.

Изведнъж се озовах там и проникнах вътре. Усещането от движението по линиите на Лабиринта в Рубина е доста интересно. Бих могъл да го сравня само с онези шантави влакчета, които описват пълни кръгове, спускат се шеметно и се катерят с бясна скорост, а на теб не ти остава нищо друго освен да крещиш на завоите, или пък докато си увиснал с главата надолу. Зави ми се леко свят и скоро престанах да се възприемам като същество от плът и кръв, което не ми попречи да осъзная, че съм станал вир-вода и очите ме болят от напрегнатото взиране.

Нямах никаква представа колко време ми отне настройването към Рубина на Справедливостта. Дуоркин ми бе казал, че моето безочие едва ли е единствената причина, поради която Лабиринтът е поискал да ме прати на оня свят още щом мисията ми бъде завършена, а Непълния Лабиринт възстановен. Но той така и не пожела да каже нещо по-конкретно, тъй като се боеше, че ако науча истинската причина, това би могло да повлияе на избора, който ми предстои да направя. Всичко това ми звучеше доста налудничаво, но въпреки това старецът не ми се стори нито веднъж не с всичкия си, въпреки че всички слухове и легенди за него твърдяха точно обратното.

Съзнанието ми се носеше през кървавите дебри на Рубина. Онези части на Лабиринта, през които вече бях преминал, и другите, които тепърва трябваше да прекося, проблясваха край мен със скоростта на мълния. Непрекъснато ме преследваше страхът, че ще се сблъскам с някоя невидима преграда или с някой Воал и ще се разбия на милиони малки парченца. Вече нямах никаква власт над посоката си на движение, а скоростта продължаваше да нараства. Примирих се с факта, че няма начин да се измъкна преди да съм достигнал до крайната точка.

Дуоркин предположи, че когато слязох за втори път в пещерата, за да разбера кого съм мярнал там, единствено Рубинът ме е предпазил от гнева на Лабиринта. Все пак не можех да го нося прекалено дълго, защото това би ме погубило. Той реши, че трябва да се настроя към Рубина — като баща си и Рандъм — преди да го сваля от врата си. По този начин щях да се сдобия с един нов, по-съвършен образ, който вероятно щеше да ме предпази също толкова успешно от плановете на Лабиринта. Би било глупаво от моя страна да споря по този въпрос с човека, който най-вероятно бе създал Знака на Реда с помощта на Рубина. Затова се съгласих с него. Но въпреки това се чувствах твърде уморен, за да направя онова, което той ме съветваше. Точно затова ми се наложи да се върна в моята кристална пещера, в моето убежище — за да мога да си почина.

А сега… Сега летях стремително напред. Превъртах се. Подобията на Воалите, които срещах в Рубина, далеч не бяха по-приятни, въпреки че се чувствах почти в безтегловност. Всеки подобен пасаж изцеждаше силите ми като пробягана на Олимпийските игри миля. От една страна, съзнавах, че стоя сред пещерата, вдигнал магическия камък пред очите си, но от друга, усещах сърцето си да бие бясно, като при невероятно физическо натоварване. Пространството пред мен беснееше като разклатено в кристална чаша мерло, реколта 1985. Напред, надолу, около… Яркият кървав прилив ме връхлиташе неумолимо. В съзнанието ми се изписа някакво послание. То започваше с дума, която дори не можех да произнеса. По-светло, още по-светло. По-бързо, все по-бързо. Сблъскване с рубинена стена, размазвам се върху нея, но въпреки това продължавам напред. Шопенхауер да ми е на помощ. Изминаха век или може би два и тогава — най-неочаквано — пред мен се появи изход. Устремих се право към светлината на тази избухнала звезда. Червено, червено, червено, нося се напред, отдалечавам се като моята малка яхта „Звезден прах“, течението ме подема, тласка ме, завръщам се у дома…

Сринах се на пода. Не припаднах, но и съзнанието ми определено не беше в нормалното си състояние. Нещо като просъница, от която сякаш можех да се пренеса в коя да е точка или кой да е миг във времето. Но защо? Реших, че съм заслужил това състояние на еуфория, гмурнах се в него и останах там дълго, дълго.

Когато накрая му се наситих, се изправих на крака, залитнах и се опрях на стената. После пих вода до насита. Чувствах се гладен като вълк, но нито една от сухите замразени храни в пещерата не събуди апетита ми. Още повече че можех лесно да си доставя нещо далеч по-прясно.

Разходих се отново из познатите ниши на пещерата. Ето че вече бях изпълнил заръката на Дуоркин. Жалко само, че се сетих твърде късно да го попитам за цял куп неща. Просто се обърнах за миг с гръб към него и когато го потърсих отново с поглед, той вече бе изчезнал.

Изкатерих се през отвора в тавана и се огледах. Подухваше лек ветрец, беше приятно прохладно, във въздуха се носеха уханията на пролетта, а по небето имаше само няколко малки пухкави облачета. Поех дълбоко въздух и го издишах с истинско удоволствие. После добутах синята плоча върху входа. Хич не ми се щеше при следващото си посещение да заваря вътре някой чудноват и особено гаден хищник.

Свалих Рубина от врата си и го окачих на един издаден скален ръб. После направих десетина крачки:

— Здрасти, татко.

Дяволският Чекрък се носеше към мен от запад, маскиран като златисто фрисби.

— Добро утро, Чък.

— Защо изостави онова пособие? То е един от най-мощните уреди, които съм срещал някога.

— Изоставям го, тъй като смятам да призова Логрус. Едва ли биха си паснали добре. Честно казано, дори съм малко притеснен как Логрус ще приеме това настройване към Рубина.

— Ами тогава аз ще ида да свърша някоя работа и ще намина след това, за да се убедя, че си добре.

— Тук ще стоиш — казах аз. — Може да се наложи да ме измъкваш, ако нещата не тръгнат на добре.

Призовах образа на Логрус и гой изплува пред мен без някакви необичайни последствия. После прехвърлих част от съзнанието си в Рубина, за да огледам Знака на Хаоса от друга перспектива. Оказа се доста безплътен. Отново не почувствах нищо особено.

Съсредоточих съзнанието си в собствения си център, протегнах ръцете си, улових с тях две от силовите линии и ги насочих…

След по-малко от минута вече разполагах с пръхкави кифлички с масло, няколко ароматни наденички, чаша кафе и кана портокалов сок.

— Аз щях да се справя по-бързо — отбеляза Чък.

— Убеден съм в това — съгласих се аз. — Проверка на системите.

Хапнах и се опитах да подредя задачите си. След като привърших със закуската, върнах съдовете там, откъдето ги бях отмъкнал, взех Рубина, окачих го на врата си и се изправих.

— Добре, Чък, хайде да се прибираме в Амбър.

Дискът на Дяволския Чекрък се разрасна, после придоби формата на златна арка, през която преминах… за да се озова сред покоите си в двореца.

— Благодаря ти — казах.

— De nada, татко. Виж, имам един въпрос към теб. Докато си събираше закуската, забеляза ли нещо странно в поведението на Логрус?

— Какво имаш предвид? — попитах на път за банята.

— Ами да започнем с чисто физическите усещания. Той стори ли ти се… лепкав?

— Доста странно го определи, но все пак трябва да призная, че отделянето от енергийните линии стана малко по-бавно от обикновено. Защо питаш?

— Хрумна ми една доста странна мисъл. Ти владееш ли магическите сили на Лабиринта?

— Да, но опре ли работата до заклинания, предпочитам да използвам Логрус.

— Може би няма да е зле някой път да опиташ да постигнеш един и същ ефект и по двата начина, за да сравниш резултатите.

— Защо?

— Просто предположение. Ще ти обясня всичко веднага щом проверя някои неща.

И Дяволския Чекрък изчезна.

— Мамка му — казах аз и се заех да си измия лицето.

Погледнах през прозореца, тъкмо когато край него прелетяха шепа снежинки, носени от вятъра. Измъкнах един ключ от чекмеджето на бюрото си. Имаше няколко неща, с които исках да приключа възможно най-бързо.

Излязох в коридора. Не бях изминал и десетина крачки, когато наблизо се разнесе някакъв шум. Спрях и се заслушах. После продължих и подминах стълбището: шумът ставаше все по-силен. Когато стигнах до големия коридор, който преминава край библиотеката, вече знаех, че Рандъм се е върнал, тъй като никой в двореца не можеше или пък не би посмял да налага така кралските барабани.

Подминах полуотворената врата и стигнах до близкия ъгъл, където завих надясно. Първият ми импулс беше да вляза вътре, да върна на Рандъм Рубина на Справедливостта и да се опитам да му обясня какво точно се случи. После си спомних, че Флора ме бе предупредила, че в този дворец всяка честна, пряма и открита реакция обикновено бива изтълкувана по възможно най-лошия начин. Обикновено гледам да не се ръководя от нейните житейски максими, но този път трябваше да отчета поне факта, че евентуалният разговор с Рандъм щеше в най-добрия случай да ме върже с цял куп обяснения, а може би и с няколко забрани, които биха ми вързали ръцете.

Продължих по коридора до крайния вход на трапезарията. Хвърлих й един поглед и установих, че вътре няма жива душа. Добре. Доколкото си спомнях, на стената вдясно трябваше да има подвижен панел, през който можех да достигна до една тайна ниша в съседство с библиотеката. В нишата имаше стълба към една от близките веранди. Оттам, по една шахта със спираловидна стълба, щях да се озова в пещерите под основите на двореца, стига да не ме лъжеше паметта. Надявах се никога да не опра дотам, но семейната традиция си каза думата и аз реших да дам едно ухо на това, което ставаше в библиотеката. Пътьом бях дочул няколко приглушени реплики, които ме наведоха на мисълта, че Рандъм не е сам. И тъй като знанието наистина е сила, бях решил да се докопам до колкото може повече информация, — напоследък се чувствах доста уязвим по тази линия.

Панелът наистина помръдна и аз се промъкнах чевръсто през разкрилия се отвор, като преди това осветих пътя си с магически пламък. Добрах се бързо до нишата и открехнах внимателно и безшумно капака на наблюдателния процеп. Мислено благодарих на онзи, който бе поставил — волно или неволно — едно солидно кресло от другата страна на стената: то прикриваше добре процепа и въпреки това осигуряваше добра видимост към библиотеката.

Рандъм беше наистина там и съсипваше барабаните от пердах. Близо до него беше седнал Мартин, опакован в кожа и вериги от главата до петите, заслушан внимателно в солото на баща си. Кралят изпълняваше номер, който виждах за пръв път в живота си. Той свиреше с пет палки — по една в двете си ръце, две под мишниците и една стисната между зъбите. Петте палки сменяха местата си кажи-речи непрекъснато. Тази в устата на Рандъм отиваше под дясната му мишница, палката от дясната мишница падаше в дясната ръка, онази от дясната ръка прелиташе в лявата и така докато кръгът се затвори, при това без в солото да се усети липсата дори на един-единствен удар. Изумително. Не можах да откъсна погледа си, докато номерът не приключи с един финален артилерийски залп. Барабаните на Рандъм едва ли биха минали за мечтания от всеки фюжън-барабанист комплект от прозрачна пластмаса, чинели с размерите на бойни щитове, безброй секции плюс две каси в добавка, но онова, което той успяваше да изцеди от тях, би скрило топката на доста професионалисти.

— Никога преди не съм виждал нещо подобно — чух да казва Мартин.

Рандъм вдигна рамене.

— Малко повече постоянство… — отвърна Рандъм. — Научих този номер от Фреди Муур през 30-те. Тогава свиреше с Арт Хоудс и Макс Камински. Забравил съм къде точно. Други времена бяха тогава, нямаше микрофони, осветлението беше кофти. Трябва да показваш такива номера или да се обличаш смешно, ми каза той, иначе публиката ще заспи.

— Жалко, че такива музиканти са били принудени да угаждат на пияндетата.

— Да, но поне не им се налагаше да си трошат инструментите по сцената и да се обличат като вас.

Последва мълчание. Нямаше как да видя изражението на Мартин.

— Татко, идеята е коренно различна — каза той накрая.

— Сигурно, сигурно — подхвърли Рандъм, после остави три от палките и отново се нахвърли върху барабаните.

Облегнах се на стената и се заслушах. Миг след това бях сепнат от ненадейното включване на един алтсаксофон. Погледнах отново през процепа и видях, че именно Мартин, обърнат с гръб към мен, обслужва въпросния инструмент. В неговото свирене имаше нещо от маниера на Ричи Коул, което особено ми допадна. Като цяло бях адски изненадан. Но колкото и да ми харесваше всичко това, скоро почувствах, че мястото ми не е там. Затова отворих внимателно панела и се измъкнах от нишата. Реших, че ще е по-добре да прекося трапезарията вместо да мина още веднъж край вратата на библиотеката. Музиката ме съпровождаше известно време и аз започнах да съжалявам, че не умея като Мандор да запечатвам мелодии в скъпоценни камъни. И все пак си мисля, че Рубинът на Справедливостта едва ли би се почувствал поласкан, ако най-неочаквано сред неговите тайни се озове и „Блус до побъркване“.

Бях намислил да продължа по източния коридор до мястото, където той се пресича със северния в близост до моите покои, след това да се кача до кралския апартамент на горния етаж и да върна Рубина на Вайъли, тъй като смятах, че при нея ще успея да се измъкна само с обещанието да й обясня всичко по-късно. Ако ли пък не, предпочитах да давам обяснения пред нея, отколкото пред Рандъм. Това щеше да ми даде възможността да прескоча цял куп подробности, за които тя нямаше да се сети да ме попита. Естествено, рано или късно щеше да ми се наложи да изложа версията си и пред Рандъм, но колкото по-късно, толкова по-добре.

Стигнах до покоите на баща си. Бях взел със себе си ключа за тях, тъй като смятах да намина по-късно по очевидни — поне за мен — причини. Но тъй като и бездруго бях стигнал дотук, можех да спестя известно време като вляза веднага. Отключих входната врата и се вмъкнах вътре.

Сребърната роза бе изчезнала от малката ваза в антрето. Странно. Пристъпих напред и изведнъж долових тих разговор, който идваше от съседната стая. Замръзнах. Говорещите почти шепнеха и затова не успях да различа отделни фрази или дори думи. Може би той беше вътре. Но да се нахълтва в нечия спалня не е особено тактично, особено когато обитателят й не е сам, дори когато става въпрос за спалнята на баща ти, а ти си влязъл в апартамента му със свой собствен ключ. Изведнъж се почувствах доста неловко. Прииска ми се да се измъкна възможно най-бързо. Свалих от колана си Грейсуондир и го окачих до едно брезентово яке на закачалката в антрето. После се измъкнах навън и заключих вратата възможно най-безшумно.

Виж ти. Дали пък Коруин наистина не се появяваше тук от време на време, успявайки все някак да остане незабелязан? Или в неговите покои ставаше нещо съвсем друго? Бях чувал на няколко пъти да се говори, че в някои от по-старите помещения в двореца има врати, водещи към пространства в други измерения и стига човек да знае как да ги открие и отвори, те бяха могли да му послужат като чудесен килер, но и като доста удобен вход или изход. Ето още едно нещо, за което не се бях сетил да попитам Дуоркин. Може би разполагах с джобна вселена, скрита под леглото ми.

Обърнах се и бързо се отдалечих. Когато стигнах до пресечната точка на двата коридора, където левият завой щеше да ме отведе до стълбището към горния етаж, а десният до моите покои ми хрумна и един трети вариант. Сетих се, че право срещу мен, от лявата страна на северния коридор, малко след рядко използваните покои на Бенедикт има една гостна. Отидох дотам, влязох вътре и потънах в едно от удобните ъглови кресла. Всичко, което исках, бе да се справя с враговете си, да помогна на приятелите си, да разкарам името си от всички черни списъци, в които то вероятно вече присъстваше, да открия баща си и да реша какво да правя със спящата тай’ига. После можех да продължа прекъснатото си странстване както го бях замислил в самото начало. Всяко едно от тези дела изискваше от мен да си отговоря на почти риторичния въпрос — каква част от плановете си можех да си позволя да споделя с Рандъм?

Спомних си за неговия дует с Мартин в библиотеката. Знаех, че преди да се възцари не по свое желание на престола на този свят-първообраз, Рандъм е бил доста буен и съвсем неуправляем. Но бащинството, семейството и изборът на Еднорога, изглежда, го бяха променили наистина издъно. Може би повечето от промените бяха наистина за негово добро и за доброто на Амбър, но той сигурно се бе простил с много от удоволствията, които си бе позволявал преди. Точно сега му се бяха струпали достатъчно главоболия дори само около проблемите в Кашфа и Бегма. Рандъм не се бе поколебал дори да прибегне до политическо убийство и да се намеси в борбата за освободения престол, за да запази на всяка цена политическото равновесие между кралствата на Златния Кръг. А кой знае с какви още проблеми му се бе наложило да се справя междувременно? Дали наистина нямаше да е по-добре да не го замесвам в още една каша, при това каша, с която вероятно можех да се справя и сам? Освен това, ако го запознаех с хода на събитията, той вероятно щеше да ми забрани да предприема цял куп неща и така да ми върже ръцете, макар и неволно. А моментът можеше наистина да се окаже повратен за мен.

Досега не се бях клел във вярност към Амбър. Никой не бе искал от мен нещо подобно. В края на краищата аз бях син на Коруин, бях дошъл тук по своя воля и дворецът се бе превърнал в мой дом в периода преди да отпътувам за сянката Земя, където бяха получили образованието си и повечето членове на кралското семейство. После се връщах често и обикновено се разбирах доста добре с всички. Не виждах защо идеята за двойното гражданство да не пасва на случаи като този.

Винаги се бях надявал, че няма да ми се наложи да избирам между Амбър и Хаос. Не бих го направил нито заради Змията или Еднорога, нито заради Логрус или Лабиринта, нито пък заради коронования глава на кое да е от двете кралства.

Всичко това ми говореше, че не трябва да представям на Вайъли дори съкратения вариант на настоящите събития. Ако успеех да върна Рубина на мястото му, без някой да ме забележи, едва ли някой би тръгнал да ме търси, за да му давам обяснения. Най-добрият начин да избегнеш лъжите е да не позволиш да ти бъдат задавани неудобни въпроси, нали така?

Добре. Ако все пак ситуацията излезеше извън контрол, винаги можех да кажа за това на Рандъм. Така просто щях да му спестя няколко допълнителни грижи. Най-хубавото нещо в търсенето на оправдание е, че винаги можеш да обърнеш нещата така, че действията да изглеждат неизбежни, а не меко казано необмислени. Протегнах се.

— Чък? — казах тихо.

Отговор не последва.

Понечих да измъкна Картите, но още преди да съм ги докоснал, един блестящ диск префуча през стаята.

— Значи все пак си ме чул.

— Усетих, че имаш нужда от мен — поправи ме той.

— Както и да е — съгласих се аз, свалих Рубина и го задържах пред себе си. — Мислиш ли, че ще можеш да го върнеш в тайника до камината в кралските покои, без никой да те усети?

— Никак не ми се иска да се докосвам до това нещо — отвърна Чък. — Не знам как неговата структура би повлияла на моята.

— Добре. Тогава ще намеря начин да се справя с това сам. Време е да проверя една своя хипотеза. Ако Лабиринтът ме нападне, опитай да ме измъкнеш навреме, става ли?

— Дадено.

Оставих Рубина на близката масичка.

След около половин минута осъзнах, че съм се сгърчил в очакване на смъртоносния удар на Лабиринта. Отпуснах се. Поех дълбоко въздух. Нищо ми нямаше. Сигурно Дуоркин бе имал право и сега Лабиринтът щеше да ме остави на мира. Той ми каза също да опитам да призова образа от Рубина, точно както призовавам Знака на Логрус. Имало някои магически умения, които можели да бъдат придобити само по този начин, но старецът така и не намери време да ми обясни малко по-детайлно как бих могъл да използвам тези умения, а само подхвърли, че един магьосник би трябвало сам да се сети. Реших засега да не се занимавам точно с това, тъй като при настоящите обстоятелства не бях особено склонен да си имам много вземане-даване с Лабиринта на каквото и да било ниво.

— Хей, Лабиринт — казах. — Искаш ли просто да забравим за случилото се?

Никой не си направи труда да ми отговори.

— Мисля, че усеща твоето присъствие тук и е наясно с това, което ти току-що направи — отбеляза Чък. — Усещам излъчването му. Това би могло да означава, че ти се е разминало.

— Може би — съгласих се аз и измъкнах колодата си.

— С кого искаш да се свържеш? — попита Чък.

— Любопитен съм как ли е Люк — отвърнах аз. — Искам да се убедя, че е добре. Бих искал да се свържа и с Мандор. Надявам се, че си го изпратил на безопасно място.

— О, разбира се, на най-доброто възможно. Кралица Джасра също. И нея ли искаш?

— Не съвсем. Не искам никой от тях. Просто исках да разбера дали…

Чък изчезна. Честно казано, не бях съвсем сигурен кое е за предпочитане — сегашното му старание да ми угоди или предишната му войнственост.

Измъкнах Картата на Люк и се взрях в нея.

Някой мина край вратата, но стъпките му се отдалечиха по коридора.

Усетих присъствието на Люк, макар в съзнанието ми да не се появи никакъв образ.

— Люк, чуваш ли ме?

— Аха — отвърна той. — Добре ли си, Мърл?

— Аз да — казах. — А ти? Здравата се поступахте онази…

— Нищо ми няма.

— Чувам гласа ти, но нищо не виждам.

— Затъмнил съм връзката. Не го ли знаеш този номер?

— Никога не съм се замислял за нещо подобно. Трябва да ме научиш някой път. А каква е причината?

— Някой би могъл да се свърже с мен и да разбере какво съм намислил.

— Ако си намислил да щурмуваш Амбър, да знаеш, че много ще се ядосам.

— Хайде стига. Нали ти дадох дума! Става въпрос за нещо съвсем друго.

— Мислех си, че си пленник на Далт.

— Точно така.

— Ами още не съм забравил, че той първо за малко не те уби, а онази вечер успя здравата да те срита.

— Първия път е забърсал някаква стара магия, оставена още от Шару. Колкото до пердаха, това си беше чиста проба бизнес. Ще се оправя. Но преди това ще трябва да се потрудя по въпроса и времето ми е скъпо. Чао.

Връзката прекъсна.

Шумът от стъпки секна и на близката врата се почука. Малко след това вратата се отвори и после отново се затвори. Не чух никаква размяна на реплики. Съседните два апартамента бяха този на Бенедикт и моят собствен. Бях убеден, че Бенедикт не е в покоите си. Освен това си спомних, че не заключих моята врата след като излязох. Следователно…

Грабнах Рубина, прекосих стаята и излязох. Проверих вратата на Бенедикт. Заключена. Огледах внимателно коридора, после отидох до стълбището и огледах и там. Наоколо нямаше никого. Отидох отново до вратата на моя апартамент и се заслушах. Нито звук. Другите две възможности, за които се сещах, бяха покоите на Жерар надолу по страничния коридор и тези на Бранд, в съседство с моите. По едно време бях намислил — изцяло в наложения от Рандъм реформаторски дух — да съборя общата стена и да обединя двата апартамента, тъй като резултатът щеше да бъде едно наистина нелошо жилище. Но слуховете, че покоите на мъртвия принц са обитавани от призраци, както и воят, който понякога долиташе оттам нощем, ме разубедиха.

Почуках последователно на вратите на Жерар и Бранд. Нищо. Освен това и двете бяха заключени. Ситуацията ставаше все по-странна и по-странна.

След като почуках на вратата на Бранд, Фракир трепна леко на китката ми и аз прекарах следващата минута нащрек, но въпреки това не се случи нищо особено. Тъкмо се канех да пиша и тази тревога на сметката на някое от овехтелите заклинания на Бранд, с които продължавах да се сблъсквам от време на време, когато забелязах, че Рубинът пулсира по познатия начин.

Вдигнах верижката и се загледах в скъпоценния камък. Да, там вече се оформяше някакво визуално послание. Видях коридора, по който току-що бях преминал, с познатия гоблен на стената. Една от вратите на моите покои — тази, която води към спалнята — пулсираше в червено. Не можех само да разбера дали трябва да стоя по-далеч от тази врата, или трябва да я разбия с ритник и да влетя вътре. Проблемът с мистичните съвети е, че позволяват най-различни тълкувания.

Отидох отново до ъгъла и го заобиколих. Рубинът, вероятно доловил колебанието ми, реши да ми отпусне още малко информация. В него се появи ново видение, в което забелязах собствената си фигура да се приближава до въпросната врата и да я отваря. Естествено, от двете врати към моя апартамент именно тази беше заключена в момента…

Затършувах из джобовете си за ключа, тъй като установих, че ще имам известни проблеми с влетяването в спалнята — нали вече бях оставил Грейсуондир и сега не носех в себе си никакво оръжие. Все пак още разполагах с няколко подходящи за целта заклинания. Поне едно от тях би трябвало да се е запазило. А може би не.

Намерих ключа. Пъхнах го внимателно в ключалката и отключих вратата. После бавно я открехнах.

— Мърл! — изпищя един женски глас.

Корал бе седнала на леглото ми, в което все още подремваше сестра й, или по-скоро тай’ига-та, обладала нейното тяло.

— Стресна ме — каза тя.

— Значи сме квит — отбелязах аз. — Какво се е случило?

— Дойдох да ти кажа, че вече говорих с баща си и успях да го баламосам с версията за Огледалния коридор, за който ти спомена. Надявам се, че тук наистина има такъв коридор.

— Има. Но не очаквай да го откриеш в плановете на двореца. Той се появява и изчезва, когато му скимне. Баща ти повярва ли на твоята история?

— Аха, и вече се чуди къде ли е Найда.

— Това усложнява ситуацията.

— Да.

Корал се изчерви на няколко пъти и избягваше да ме гледа в очите, докато говорехме, но мисля, разбираше, че съм забелязал смущението й.

— Казах му, че сигурно също й се е приискало да разгледа двореца — продължи тя, — а той настоя да отида да я потърся.

— М-хм.

Преместих погледа си върху Найда. Корал веднага стана от леглото, приближи се до мен, сложи ръка на рамото ми и ме притисна към себе си.

— Нали се канеше да си лягаш?

— Точно така. Дори успях да се наспя. Сега тъкмо се бях заел с някои неотложни задачи.

— Не разбирам.

— Различни времеви потоци — обясних аз. — Така се икономисва ценно време. Сега се чувствам доста по-добре.

— Невероятно — каза тя и допря устните си до моите. — Радвам се, че вече си във форма.

— Корал, няма защо да се опитваш да баламосаш и мен. Знаеше отлично, че съм уморен до смърт, когато ме остави тук. По твоите сметки сега би трябвало да спя като заклан.

Хванах китката на лявата й ръка, която тя все още криеше зад гърба си, и бавно я преместих между двама ни. Корал се оказа изненадващо силна. Нямаше нужда да се опитвам да разтворя пръстите й, тъй като и бездруго се виждаше достатъчно добре какво е стиснала в юмрука си. Беше една от сферите на Мандор. Пуснах ръката й. Тя не я дръпна, а само ме погледна в очите и каза:

— Мога да ти обясня всичко.

— Надявам се да е така.

— Може би това, което си научил за нейната смърт и за демона в тялото й, е самата истина, но тя се държеше толкова добре с мен напоследък. Най-после се превърна в сестрата, за която винаги съм си мечтала. После изведнъж я видях да лежи в това легло… Не бях наясно дори какво смяташ да правиш с нея.

— Можеш да бъдеш сигурна, че не й мисля злото, Корал — намесих се аз. — Аз съм й доста задължен за някои… услуги, които тя ми направи в миналото, докато живеех на сянката Земя. Казано по-простичко, тя ми спаси живота на няколко пъти. Няма защо да се страхуваш за нея.

Корал отметна глава назад и присви леко очи.

— Нямаше откъде да знам всичко това — каза тя. — Дойдох тук с надеждата, че ти ще си заспал дълбоко. Исках да опитам да я освободя от заклинанието или поне да го отстраня за известно време, колкото да мога да поговоря с нея. Исках сама да разбера дали това е моята сестра… или нещо друго.

Въздъхнах. Протегнах ръка към рамото й, но осъзнах, че все още стискам в нея Рубина на Справедливостта, така че казах:

— Виж, разбирам те. На мен също не ми беше никак леко да ти покажа сестра ти в това състояние и след това да ти кажа истината. Мога само да призная, че съжалявам за това. Обещавам ти, че няма да й причиня болка. Но просто не искам да се захващам със заклинание, което не е мое…

Точно тогава Найда изстена тихо. Вгледах се внимателно в нея, но през следващите две-три минути не последва нищо особено.

— Тази сфера във въздуха ли висеше? — попитах аз. — Защото не си спомням Мандор да я е използвал за последното си заклинание.

Корал поклати глава.

— Лежеше на гърдите й. Едната й длан я закриваше.

— Как се сети да провериш точно там?

— Просто позата ми се стори неестествена. Ето.

Тя ми подаде сферата. Аз я взех и я претеглих върху дланта на дясната си ръка. Нямах никаква представа за принципа, заложен в нея. За Мандор металните сфери бяха онова, което Фракир бе за мен — веществено магическо оръжие, пробудено за нов живот в сърцето на Логрус.

— Ще я върнеш ли на мястото й? — попита Корал.

— Не. Както вече казах, заклинанието не е мое. Не знам как действа то и затова не искам да се меся по никакъв начин.

— Мерлин…

Шепотът бе дошъл от Найда, макар че очите й бяха все така затворени.

— Май ще е по-добре да отидем в съседната стая — казах аз. — Но преди това ще използвам едно свое заклинание — нещо като леко успокоително…

Въздухът зад Корал потрепна и в него проблеснаха няколко искри. Тя сигурно се бе досетила по изражението ми, че е станало нещо, защото веднага се обърна.

— Мърл, какво е това? — попита тя, отстъпвайки крачка назад от оформящата се златиста арка.

— Чък? — казах аз.

— Точно така — обади се той. — Джасра не беше там, където я оставих, но затова пък водя брат ти.

В очертанията на арката се появи Мандор, облечен както обикновено в черно, с буйна сребристосива коса. Той погледна първо към Корал и Найда, след това погледът му се спря върху мен и на устните му се появи усмивка. После направи крачка и замръзна на мястото си. Никога не бях виждал на лицето му изражение толкова близко до признаците на неподправената уплаха.

— Велики Хаос! — възкликна той и с едно-единствено движение сътвори пред себе си защитно поле. — Как си успял да се сдобиеш с този кристал?

Мандор отстъпи назад. Арката, през която се бе появил, тутакси се сви, прие формата на златно, калиграфски изписано „О“ и Чък прекоси стаята, за да застане до мен.

Най-неочаквано Найда се надигна в леглото, мятайки налудничави погледи из стаята.

— Мерлин! — извика тя. — Добре ли си?

— Засега да — отвърнах аз. — Не се притеснявай. Спокойно. Всичко е наред.

— Кой е бърникал из заклинанието ми? — попита Мандор, докато Найда спускаше краката си от една страна на леглото. Корал се сви в своя ъгъл.

— Стана съвсем случайно — казах аз.

Отворих дясната си ръка. Металната сфера се издигна във въздуха и мигновено се понесе към собственика си, плъзгайки се на милиметри край Корал, която вече бе заела отбранителната поза, характерна за бойните изкуства, без да е особено сигурна от кого трябва да се защитава, така че непрекъснато се въртеше ту към Мандор, ту към Найда, ту към Чък… И отново.

— Спокойно, Корал — казах аз. — Никой няма да ти стори нищо.

— Лявото око на Змията! — извика Найда. — Освободи ме, о, Безформени, и аз ще следвам волята ти!

Междувременно Фракир се опитваше да ме осведоми, че нещо не е наред, в случай че не съм забелязал.

— Какво става тук, по дяволите? — викнах аз.

Найда скочи, хвърли се напред, изтръгна с нечовешката си сила на демон Рубина на Справедливостта от ръката ми, изблъска ме встрани и хукна към коридора.

Залитнах, но бързо възстанових равновесието си.

— Дръжте тай’ига-та! — изкрещях след това и Дяволския Чекрък префуча край мен, последван от сферите на Мандор.

Глава 10

Аз излетях трети от стаята. Завих вляво и се втурнах с все сила по коридора. Тай’ига-та може и да е бърза, но и аз мога да тичам доста добре, особено когато се наложи.

— Нали уж трябваше да ме защитаваш! — извиках след нея.

— Тази заповед взе връх над обвързващата магия на твоята майка — отвърна ми тя.

— Какво? Майка ми ли?

— Тя ме подчини на волята си и ме принуди да се грижа за теб, малко преди да постъпиш в колежа. Най-после съм свободна!

— По дяволите? — възкликнах аз.

Тя наближи стълбището и пред нея се появи Знакът на Логрус, по-голям от образа, който успявам да призова, запълнил коридора от стена до стена, раздразнен, обсипан с огнени петна, гърчещ се, нажежен и излъчващ неприкрита заплаха. Можех да си представя какъв риск бе поел с появяването си тук, насред Амбър, в такава близост до първичния Лабиринт. Но явно залогът определено си струваше.

— Приеми ме, Логрус — извика Найда. — Нося ти Окото на Змията.

В центъра на Логрус се появи огнен тунел, който едва ли завършваше в другия край на коридора. Найда понечи да прекрачи в него, но спря в напрегнато очакване, сякаш пред нея ненадейно се бе появила стъклена стена. Три от блестящите сфери на Мандор закръжиха край нейната олюляваща се фигура.

Краката ми се отделиха от пода и аз отхвръкнах към близката стена. Вдигнах инстинктивно ръка, за да се предпазя, и погледнах назад.

На няколко метра зад мен се бе появил образът на Лабиринта, не по-малък от този на Логрус. Той явно притегляше тай’ига-та или тялото на Найда към себе си със сила поне равна на тази, с която Логрус се опитваше да я погълне. Областта около мен и Знака на Реда грееше като ясна утрин, докато другият полюс на сблъсъка напомняше за зловещ здрач. Зачудих се какви са шансовете ми да се окажа на първия ред при повторението на Големия Взрив.

— Ъъ, Ваши Величия — започнах аз, тъй като се почувствах задължен да кажа нещо. Съжалявах искрено, че нямам красноречието на Люк, който сигурно щеше да успее все някак да прилъже и двете страни, дори в ситуация като тази. — Според мен е назрял моментът да се обърнете към трето лице, което би могло да реши спора ви, и тъй като съвсем случайно съм в течение на предходните събития…

Златистият диск, който аз лично някога кръстих Дяволски Чекрък, увисна над главата на Найда и се спусна към пода, образувайки около нея съвършен конус. Той явно бе успял някак да се вмъкне сред силовите полета на кръжащите сфери и да ги наруши, тъй като те потръпнаха леко и след това тупнаха на пода. Две от тях се търкулнаха право към стената пред мен, а третата продължи към стълбището вдясно и заскача надолу по него.

Лабиринтът и Логрус започнаха бавно да напредват, а аз изпълзях, за да не бъда застигнат.

— Не се приближавайте повече, приятелчета — заяви най-неочаквано Дяволския Чекрък. — Един Господ знае какво бих направил, ако ме изнервите малко повече, отколкото вече съм изнервен.

И двата Знака на Силата спряха. Някъде отвъд близкия ъгъл чух подпийналия, дрезгав тембър на Дропа, който се опитваше да докара някаква волнодумна балада. Последва кратка пауза, след която шутът подхвана „Рок на всички времена“ с далеч по-немощен гласец. Поредното му изпълнение бе прекъснато от неопределима шумотевица и звън на счупено стъкло.

Усетих, че въпреки разстоянието, което ни дели, бих могъл да установя връзка с Рубина. Но все пак не предприех нищо, тъй като не бях сигурен какъв ще е резултатът от евентуалната ми намеса.

Усетих първите сигнали на повикване чрез Картите и прошепнах:

— Да?

— Ако имаш някакъв контрол над това нещо — достигна до мен гласът на Дуоркин, — използвай го, за да попречиш на Логрус да вземе Рубина.

В същия миг от червения тунел се разнесе стържещ глас, който произнасяше думите сричка по сричка.

— Върнете Окото на Хаоса. Еднорога го взе от Змията след техния сблъсък в началото на времето. То е крадено. Върнете го. Върнете го.

Блестящото лице, което бях видял над Лабиринта, не се появи. Вместо това друг глас произнесе отчетливо.

— За него бе платено с кръв и болка.

— Рубинът на Справедливостта, Окото на Хаоса и Окото на Змията са различните имена на един и същ скъпоценен камък, така ли? — попитах аз.

— Да — отвърна ми Дуоркин.

— Какво ще стане, ако Змията си възвърне окото?

— Вероятно ще настъпи краят на Вселената.

— О! — отбелязах аз.

— Какво ще получа за това нещо? — попита Чък.

— Нагла машинария — заяви гласът на Лабиринта.

— Недодялано творение — простена Логрус.

— Запазете си комплиментите за по-късно — каза Чък — и ми предложете нещо, което да ме впечатли.

— Мога да го изтръгна от теб — бе отговорът на Лабиринта.

— Само за миг бих могъл да те смачкам и да го взема — уточни Логрус.

— Но нито един от вас няма да го направи — отвърна спокойно Дяволския Чекрък, — тъй като подобно разхищение на енергия би го направило твърде уязвим спрямо другия.

Долових със съзнанието си смеха на Дуоркин.

— Кажете ми какъв е смисълът във всичко това — продължи Чък. — Толкова време е минало оттогава.

— Балансът беше нарушен в мой ущърб от този изменник — прогърмя Логрус, а над главата ми се появи едно огнено кълбо, вероятно, за да стане ясно за кой изменник става дума.

Замириса ми на изгоряла коса. Разкарах набързо кълбото.

— Я чакай малко! — извиках. — Да не би да имах някакъв избор?!

— Беше ти дадено правото да избереш — заяви Логрус, — и ти направи своя избор.

— Така е — намеси се Лабиринтът. — Но всичко това бе сторено единствено, за да бъде възстановен балансът, който ти бе нарушил в своя полза.

— Да бъде възстановен?! Ти се престара! Сега везните отново са наклонени, но вече в твоя полза! Освен това балансът бе променен в моя полза от бащата на този предател. — Към главата ми се понесе ново огнено кълбо, което този път отстраних навреме.

— Ти вероятно си го изкушил да го стори.

— Ако ми дадеш Рубина — каза Дуоркин, — аз бих могъл да го занеса там, където никой от тях няма да може да го достигне, поне докато нещата се уталожат.

— Не знам дали бих могъл да го измъкна по някакъв начин — отвърнах аз, — но ще имам едно наум.

— Дай ми камъка — обърна се Логрус към Чък — и ще те направя мой пръв служител.

— Ти оперираш с данни — каза Лабиринтът. — Мога да ти дам информация, с която не разполагат на никоя от Сенките.

— Ще ти дам сила — каза Логрус.

— Не съм заинтересуван — отбеляза Чък.

Цилиндърът се завъртя и след това изчезна. Логрус нададе вой. Лабиринтът изрева и образите на двата Знака се втурнаха един към друг, за да се срещнат някъде около вратата на Блийс.

Задействах всички защитни заклинания, с които разполагах. Усетих как някъде зад мен Мандор стори същото. Свих се на кълбо и закрих главата си с ръце…

Падах. Носех се надолу по ослепително ярък, лишен от всякакви звуци кладенец. Няколко отломки се стовариха върху мен от най-различни посоки. Изведнъж ми бе светнало за доста неща. Жалко, че най-вероятно така и щях да си отида от този свят, без да успея да изложа на някого своето прозрение за истинската природа на реалността. Лабиринтът не даваше и пет пари за потомците на Амбър, точно както и Логрус не се интересуваше ни най-малко от съдбата на обитателите на Хаос. Силите бяха загрижени най-вече за самите себе си, за разните му там вселенски закони и за Еднорога и Змията. На тях не им пукаше за мен, за Корал или Мандор, а най-вероятно дори и за Дуоркин и Оберон. Всички ние бяхме за тях просто инструменти, понякога неудобни, друг път полезни, които биват създавани, използвани и унищожавани, след като изпълнят предопределението си…

— Подай ми ръка — каза Дуоркин и аз го видях, сякаш бях установил с него контакт чрез Картите. Протегнах се и…

… паднах на някакъв шарен килим, постлан върху твърд каменен под. Огледах се. Това вероятно беше онази стая без прозорци, за която бе споменал баща ми, претъпкана с книги и екзотични предмети и осветена от висящи във въздуха глобуси.

— Благодаря ти — казах и се изправих бавно. После пооправих дрехите си и разтрих изтръпналия си ляв крак.

— Долових част от мислите ти — каза Дуоркин. — Това не е всичко.

— Сигурно, но понякога предпочитам да съм в неведение по някои въпроси. Каква част от приказките на двата Знака беше истина?

— Всичко, от игла до конец. С уговорката, че едва ли би могло да се каже със сигурност кой от тях е започнал пръв. Настоящите събития бяха предходени от повреждането на Първичния Лабиринт. Но ако Лабиринтът се бе позовал на този факт, Логрус щеше да му напомни за Деня на Прекършените Разклонения, няколко века преди това.

— Не бях чувал за този ден — казах аз.

Дуоркин сви рамене.

— Това не ме учудва. Не беше кой знае какво, но те гледат иначе на нещата. Това, което искам да кажа, е, че този спор би могъл да продължи безкрайно, докато накрая се стигне до някои от началните събития, които са твърде мъгляви, за да бъдат тълкувани еднозначно.

— Е, какъв е отговорът тогава?

— Отговорът ли? Това не е час по аритметика, момчето ми. Единствените отговори, които могат да бъдат дадени в този случай, биха заинтригували само философите, тъй като нямат никаква практическа стойност.

Той наля някаква зелена течност в една малка чашка и ми я подаде.

— Изпий това.

— Малко ми е рано за първото питие.

— Това не е аперитив, а лекарство — обясни Дуоркин. — Нервният шок вече ти чука на вратата, независимо дали си наясно с това, или не.

Опънах течността на един дъх и тя ме изгори като истински алкохол, макар че вкусът й ми се стори по-различен. През следващите няколко минути почувствах как тялото ми се отпуска блажено дори на места, в които не бях усетил никакво особено напрежение.

— Корал, Мандор… — казах после.

С леко движение на ръката Дуоркин накара един от мъждукащите глобуси да се снижи от тавана и да се приближи към нас. Пръстите на стареца изписаха във въздуха някакъв смътно познат знак и пред мен се появи нещо като видение на Логрус, без самият Логрус да присъства в него. В глобуса се появи образ.

Значителна част от коридора около мястото на сблъсъка бе разрушена заедно с апартамента на Бенедикт, а вероятно и с този на Жерар. Същата участ бе споходила покоите на Блийс, някои от моите стаи, дневната, в която бях умувал малко преди фаталните събития, североизточния ъгъл на библиотеката, както и части от пода и тавана. На долния етаж бяха засегнати частично кухнята, оръжейната, а може би и още няколко други помещения. Погледнах нагоре — глобусът ми даваше невероятна свобода на гледната точка — и видях там да се синее небето, което означаваше, че експлозията бе преминала през третия и четвъртия етаж, бе засегнала кралските покои, лабораторията и Бог знае още какво. На ръба на бездната, която се бе появила на мястото на апартамента на Блийс или Жерар, стоеше Мандор. Дясната му ръка изглеждаше счупена, а лявата бе пъхнал в широкия си черен колан. Корал се бе облегнала немощно на лявото му рамо, по лицето имаше размазана кръв. Не можах да преценя дали е съвсем на себе си. Мандор я прихвана с лявата си ръка през кръста. Около тях кръжеше една от неговите метални сфери. От другата страна на зейналата пропаст, върху една масивна носеща греда стоеше Рандъм. Зад него се виждаше Мартин. В дясната му ръка все още проблясваше саксофонът. Рандъм определено не изглеждаше в добро разположение на духа и като че ли крещеше нещо.

— Звук! Звук! — казах аз.

Дуоркин махна с ръка.

— … скапан баровец от Хаос да ми направи двореца на пух и прах! — тъкмо казваше Рандъм.

— Дамата е ранена, Ваше Величество — отбеляза Мандор.

Рандъм прекара ръка през лицето си, после погледна нагоре.

— Ако има някакъв начин да я пренесете в моите покои, Вайъли е доста добре запозната с някои области на медицината — каза той, този път по-кротко. — Аз също бих могъл да помогна.

— А къде се намират покоите ви, Ваше Величество?

Рандъм се облегна на стената и посочи нагоре.

— Изглежда, няма да ви се наложи да чукате на вратата, но се съмнявам, че и стълбището е достатъчно запазено, за да се изкачите по него.

— Ще се справя — каза Мандор и още две от металните сфери се устремиха в ексцентрични орбити около него и Корал. Малко след това телата им се издигнаха във въздуха и се понесоха бавно към отвора, който сега заместваше вратите на кралските покои.

— И аз идвам след малко — извика Рандъм след тях. Стори ми се, че понечи да добави още нещо, но размисли в движение, сведе глава и се обърна настрани. Аз последвах примера му.

Дуоркин ми подаде поредната доза от зеленото лекарство и аз го изпих с готовност. Резултатът отново бе обнадеждващ и приятен.

— Трябва да отида там — казах аз. — Харесвам това момиче и искам да се убедя, че е добре.

— Разбира се, мога да те пренеса там, но не се сещам какво повече би могъл да направиш за нея от другите. Може би ще е по-добре да посветиш времето си на откриването на онова твое странстващо творение, наречено Дяволски Чекрък. Трябва да го убедиш да ти върне Рубина на Справедливостта.

— Така да бъде — съгласих се аз. — Но първо исках да видя Корал.

— Твоето появяване там може значително да те забави — предупреди ме Дуоркин, — тъй като ще ти се наложи да дадеш доста обяснения.

— Хич не ми пука.

— Добре тогава.

Той взе от стената нещо, което ми заприлича на прибран в калъф жезъл, и го окачи на колана си. После прекоси стаята и измъкна от едно от чекмеджетата облицована с кожа кутийка. Тя изтрака с металически звук, докато я прибираше в джоба си. Друга кутийка, вероятно за бижута, изчезна в един от ръкавите му.

— Ела — каза Дуоркин и ме хвана за ръката.

Поведе ме към най-мрачния ъгъл на стаята, където забелязах едно странно на вид, продълговато огледало. Докато се приближавахме към него, то отразяваше безпогрешно нашите образи и останалата част от стаята, но с всяка следваща крачка картината му видимо се замъгляваше. Вече виждах какво се задава в него. Все пак се стегнах леко, когато Дуоркин прекрачи през мъглявата му повърхност и ме изтегли след себе си.

Спънах се, но бързо възстанових равновесието си и забелязах, че стоя пред едно от декоративните огледала в оцелялата част на кралските покои в Амбър. Пресегнах се към него и го докоснах — повърхността му се оказа съвсем материална. Дуоркин все още държеше ръката ми. Погледнах отвъд заострения му профил и забелязах, че леглото е преместено в източната част на спалнята, по-далеч от разрушения й ъгъл, където в пода зееше огромна дупка. Край леглото, с гръб към нас, бяха застанали Рандъм и Вайъли, вгледани внимателно в лицето на Корал, която като че ли беше в безсъзнание. Мандор бе седнал на едно кресло до тях. Той пръв забеляза нашата поява и ми кимна леко.

— Как… е тя? — попитах аз.

— Сътресение — отвърна Мандор. — Дясното й око също е пострадало.

Рандъм се обърна. Каквото и да се бе наканил да ми каже, думите замръзнаха на устните му при вида на стареца, застанал до мен.

— Дуоркин! — каза той. — Толкова отдавна не съм те виждал. Не знаех дори дали още си жив. Ти… добре ли си?

Дребничкият маг прихна.

— Прочетох мислите ти — каза той. — Да, с всичкия си съм. Бих искал да прегледам момичето.

— Разбира се — отвърна Рандъм и отстъпи встрани.

— Мерлин — каза Дуоркин, — виж дали ще можеш да откриеш онзи Дяволски Чекрък и поискай от него да ти върне веднага онова нещо.

— Разбрах — казах аз и се пресегнах за колодата си.

След броени секунди съзнанието ми вече търсеше упорито контакта…

— Усетих намерението ти още преди да извадиш Картите си, татко.

— Добре. Рубинът в теб ли е?

— Да, тъкмо приключих с него.

— Какво си приключил?

— Приключих с проучването му.

— Как точно… си го проучил?

— Ами от теб научих, че онзи, който проникне във вътрешността му и премине по тримерната структура в нея, ще бъде защитен в известна степен от замислите на Лабиринта. Беше ми интересно дали това важи и за подобно перфектно синтезирано творение, каквото съм аз.

— Какъв термин само — „перфектно синтезирано творение“! Сам ли го измъдри?

— Хрумна ми току-що, докато търсех вербалното съответствие на своята същност.

— Предполагам, че Рубинът те е отхвърлил.

— Ами, нищо подобно.

— О, значи премина през него — от началото до края?

— Да.

— И какъв е ефектът?

— Засега ми е трудно да преценя. Възприятията ми са някак по-различни. Не мога да намеря точното определение… Усещането е доста… трудно доловимо.

— Невероятно. Можеш ли вече да се свържеш с камъка от разстояние?

— Да.

— Като успеем да се справим с цялата каша, ще ти направя няколко допълнителни теста.

— И мен ме гложди любопитство.

— Междувременно искам да си получа Рубина.

— Идва.

Дяволския Чекрък се появи във формата на сребристо колелце, от чийто център висеше верижката на Рубина. Прибрах бързо скъпоценния камък и го занесох на Дуоркин. Той дори не ме погледна, докато го вземаше. Погледнах лицето на Корал и веднага отвърнах очи. Приближих се отново до Чък.

— Къде е Найда?

— Не съм съвсем сигурен — отвърна той. — След като взех Рубина от нея, тя ме помоли да я оставя сама — там, близо до кристалната пещера.

— Тя какво правеше?

— Плачеше.

— Защо?

— Може би защото и двете мисии в живота й пропаднаха.

— Не мислиш ли, че би трябвало да се почувства щастлива, след като вече е свободна? Сега би могла отново да се занимава с обичайните за един безгрижен демон дела.

— Не съвсем, татко.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя май не може да се отдели от това тяло. Явно не може просто да го изостави, както е правила с другите тела, които е използвала преди. Сигурно защото това тяло вече не принадлежи на никого.

— О. А не би ли могла някак да го унищожи и така да се освободи?

— И аз й го предложих, но тя не беше убедена, че ще се получи. Каза, че би могла да убие и себе си заедно с тялото, след като вече са обвързани но този начин.

— Значи тя е някъде около пещерата?

— Не. Тя е запазила същността си на тай’ига, което я прави нещо като магическо същество. Предполагам, че просто е тръгнала през Сенките, докато аз бях в пещерата и експериментирах с Рубина.

— Защо в пещерата?

— Ами ти също я използваш напоследък като работен кабинет.

— Как тогава успях да се свържа с теб чрез Картите?

— Вече бях приключил с Рубина и бях излязъл навън. Всъщност тъкмо търсех Найда, когато ти ме потърси.

— Май ще е най-добре да продължиш да я търсиш.

— Защо?

— Защото й дължа цял куп услуги, въпреки принудата на майка ми.

— Така е. Но не знам дали ще успея да я открия. Магическите същества не оставят толкова ясни следи.

— Опитай все пак. Искам да разбера накъде се е запътила, както и дали бих могъл да направя нещо за нея. Може пък новопридобитите ти способности да помогнат.

— Ще видим — каза той и изчезна.

Раменете ми увиснаха. Как ли щеше да реагира Оркуз? Едната му дъщеря тежко ранена, а другата — обладана от демон, който скитосва из Сенките. Отидох до леглото и се облегнах на креслото на Мандор. Той протегна лявата си ръка и стисна рамото ми.

— Предполагам, че не си напреднал особено в лечителските си умения, докато живееше на онази Сянка — подхвърли той.

— Боя се, че не — отговорих аз.

— Жалко. Аз ще трябва да изчакам реда си.

— Можем да те пренесем някъде — предложих, — където ще се погрижат за теб веднага.

Понечих да измъкна Картите си.

— Не — каза той. — Искам да видя как ще се развият събитията тук.

Забелязах, че Рандъм поддържа някакъв доста интензивен разговор чрез Картите. Вайъли бе застанала между него и отвора в стената, сякаш за да го предпази от нещо, което би могло да се появи оттам. Дуоркин продължаваше да работи по лицето на Корал, но тъй като тялото му я закриваше от мен, не можех да преценя какъв е резултатът.

— Мандор — казах аз, — ти знаеше ли, че майка ни е изпратила тази тай’ига, за да се грижи за мен?

— Да — отвърна той. — Тя ми го каза, когато ти излезе от стаята. Част от заклинанието, под чиято власт се намираше, наистина не й позволяваше да ти го каже.

— Задачата й само да ме предпазва ли беше, или е трябвало и да ме следи?

— Това вече не знам. Не успях да науча нищо за това. Страхът й от наказанието, което може би я очаква, беше твърде силен.

— Мислиш ли, че Дара е знаела за Люк и Джасра?

— Още един въпрос, на който не мога да отговоря еднозначно. И да е знаела, не бих могъл да ти кажа как е успяла да го научи.

Рандъм приключи разговора си и закри с длан Картата, която държеше. После се обърна и впери поглед във Вайъли. Гледаше я така, сякаш се канеше да й каже нещо, но после се отказа. Погледна към мен. Приблизително по същото време от устните на Корал се откъсна тих стон. Обърнах се встрани.

— Един момент, Мерлин — каза Рандъм, — преди да си хукнал пак нанякъде.

Срещнах погледа му. Не можах да преценя дали е ядосан, или просто изпитва известно любопитство. Напрегнатото му чело и присвитите очи можеха да са признак и на едното, и на другото.

— Сир? — казах аз.

Рандъм се приближи, хвана ме за лакътя и ме поведе към вратата, водеща към съседната стая.

— Вайъли, ще се възползвам от будоара ти за няколко минути — каза той.

— Разбира се — отвърна му тя.

Влязохме в будоара и Рандъм затвори вратата.

В помещението се бяха изсипали цял куп неща от килера на Жерар. В онази част, която вероятно представляваше нещо като работен кът, мярнах последния незавършен гоблен на Вайъли — някакво многокрако морско животно, което не бях виждал никога през живота си.

Рандъм се обърна рязко към мен, вгледа се внимателно в лицето ми и попита:

— Следиш ли ситуацията в Кашфа и Бегма?

— Долу-горе — отвърнах аз. — Бил ме запозна накратко. Еринор и прочие.

— А каза ли ти, че се каним да включим Кашфа в Златния Кръг и да решим въпроса за Еринор, като признаем правото на това кралство над спорната територия?

Не ми хареса начинът, по който ми бе зададен този въпрос, а и не исках да забърквам Бил в собствените си проблеми. Затова казах:

— Боя се, че не изпаднахме в чак такива подробности.

— Е, точно това смятаме да направим — заяви Рандъм. — Обикновено не решаваме проблемите си по този начин — фаворизирайки един свой съюзник пред друг, но Арканс, графът на Шадбърн, не ни остави кой знае какъв избор. Той беше единственият подходящ благородник, когото можехме да качим на трона в своя полза, след като онази червенокоса кучка излезе от играта. Той разбра, че би могъл да ни натисне за Еринор, и естествено го направи.

— Разбирам — казах. — Но какво общо има това с мен?

— Коронацията е насрочена за днес. Дори трябваше след малко да се облека, за да се пренеса там…

— Как да разбирам това минало време? — попитах аз, за да запълня последвалата пауза.

— Така и ще направя, така и ще направя — промърмори Рандъм, после се обърна с гръб към мен и направи няколко крачки. Щом стигна до средата на стаята, се обърна и стъпи с единия си крак върху отломъка от някаква статуя. — Просто добрият граф е или мъртъв, или затворен някъде.

— Значи коронацията няма да се състои?

— Напротив — отвърна той и отново се вгледа в лицето ми.

— Предавам се — казах аз. — Кажи ми какво става?

— Днес призори е бил направен преврат.

— Дворцов ли?

— Вероятно. Бил подкрепен от външна военна сила.

— Къде е бил Бенедикт, докато е ставало това?

— Още щом се върнах тук, му заповядах да изтегли нашите войски от Кашфа. Ситуацията изглеждаше стабилна, а нашето военно присъствие по време на коронацията едва ли би се отразило добре на репутацията ни.

— Така е — съгласих се аз. — Значи щом Бенедикт е напуснал кралството, някой е дошъл на неговото място и е отмъкнал бъдещия крал, без никой от местните генерали да заподозре, че се мъти нещо, така ли?

Рандъм кимна и каза:

— Така поне ми бе съобщено. Да имаш някакво обяснение, защо е станало така?

— Вероятно защото това е било добре дошло за тях.

Рандъм се усмихна и щракна с пръсти.

— Впечатлен съм. Човек би си помислил, че си наясно с това, което става там.

— И би сгрешил — уточних аз.

— Днес твоят бивш състудент Лукас Рейнард ще стане Риналдо I, крал на Кашфа.

— Да ме вземат мътните! Нямах никаква представа, че нещо подобно му се върти из главата. Как смяташ да реагираш?

— Ще осуетя коронацията.

— Имах предвид в по-дългосрочен аспект.

Рандъм въздъхна, обърна се и срита едно солидно парче мазилка.

— Накратко, дали смятам да изпратя там Бенедикт, за да го свали от престола, нали?

— Накратко, да.

— Това ще ни спечели доста лоша слава в региона. Виж, ходът на Люк е изцяло в духа на местната политика. Първия път отидохме там, за да овладеем една ситуация, която предвещаваше пълен хаос. Бихме могли да се върнем само при условие, че там имаше поне един откачен генерал или поне един безумно предан благородник, който да подкрепя сваления „монарх“. Но на практика претенциите на Люк за престола са далеч по-обосновани от тези на Шадбърн. Да не говорим, че е доста популярен на местна почва. Той е млад, изглежда добре. Сега позициите ни там са много по-слаби отпреди. Но въпреки това бях готов да се примиря с прозвището „агресор“, за да разкарам от престола откачения син на тази кучка. И тогава моят човек в Кашфа ми каза, че той е под протекцията на Вайъли. Попитах я как е станало това, а тя ми каза, че ще ми обясни веднага щом Дуоркин приключи с Корал, тъй като сега можела да му помогне с телепатичните си способности. Но аз не мога да чакам дотогава. Кажи ми как се стигна дотам.

— Първо имам още един въпрос към теб.

— Слушам те.

— С какви военни сили си е възвърнал Люк трона?

— С наемници.

— Хората на Далт?

— Да.

— Добре. Люк се отказа от отмъщението си срещу кралското семейство — казах аз. — Направи го по собствена воля, веднага след разговора си с Вайъли онази вечер. Точно тогава тя му даде пръстена. Тогава си мислех, че го е направила, за да го предпази от Джулиън, тъй като трябваше да идем до Ардън.

— Заради тъй наречения ултиматум на Далт ли?

— Точно така. И през ум не ми мина, че всичко може да е нагласено, просто номер, който да събере Люк и Далт заедно, за да организират преврата. Това означава, че двубоят между тях вероятно също е бил част от играта, тъй като те двамата говориха насаме преди това.

Рандъм вдигна ръка.

— Чакай — каза той. — Сега се върни в началото и ми разкажи всичко, така че да те разбера.

— Дадено.

Така и направих. Докато приключа историята си, вече бяхме отмерили десетки пъти в крачки размерите на будоара.

— Знаеш ли — каза Рандъм, — цялата работа ми звучи като нещо, което Джасра е замислила още преди да поеме задълженията на закачалка.

— И на мен ми хрумна нещо подобно — подхвърлих аз с надеждата, че разговорът няма да се прехвърли върху настоящото местонахождение на Джасра. Колкото повече се замислях за реакцията й във Владението на новината за пленничеството на Люк, толкова повече се убеждавах, че тя е била наясно през цялото време какво става и че дори се е свързала с Люк почти веднага след това.

— Иначе са го изиграли наистина перфектно — отбеляза Рандъм. — Далт сигурно е следвал предишните си инструкции. И тъй като вероятно не е знаел как да открие Люк или Джасра, за да го въведат в събитията, е решил да рискува и да се придържа към първоначалния план. Разбирал е, че Бенедикт може да го смаже за нула време, но не е имал кой знае какъв избор.

— Така е. Не мога да отрека, че кураж не му липсва. Което значи, че Люк е действал наистина светкавично, за да се възползва от ситуацията. Планът трябва да му е хрумнал, докато си говореха с Далт в Ардън. Той е ръководел театрото, а ние решихме, че се е жертвал за Амбър. Какво ще предприемеш сега?

Рандъм разтърка слепоочията си.

— Да го спипам и да предотвратя коронацията би било едно наистина нелошо решение — каза той. — Любопитно ми е да узная още нещо. Казваш, че този Люк е голям сладкодумец. Ти си бил там, кажи ми, той подведе ли по някакъв начин Вайъли, за да я накара да му даде пръстена?

— Не, не мисля. Изглеждаше също толкова изненадан от жеста й, колкото бях и аз. Отказа се от отмъщението си, тъй като почувства, че честта му е удовлетворена, че е бил просто изпълнител на замислите на майка си, както и заради приятелството си с мен. Направи го, без да очаква някакви конкретни облаги. Все още си мисля, че Вайъли му даде пръстена, за да сложи край на вендетата още там, като попречи на Джулиан или на някой друг да си отмъсти на Люк.

— Да, типично в неин стил — съгласи се Рандъм. — Ако само се бях усъмнил, че я е измамил, щях лично да се заема с него. Все някак щях да преживея срама от постъпката си. Аз поставям някого на трона на Кашфа, а той бива свален от човек, който се намира под протекцията на жена ми. Направо намирисва на несъгласие не между кого да е, а между краля и кралицата. Мразя да оставям подобно впечатление у поданиците и приближените си.

— Имам чувството, че Люк ще се държи прилично като крал на Кашфа. Познавам го достатъчно добре и знам, че е способен да оцени подобен жест. Според мен няма да ни е никак трудно да се разбираме с него по всички спорни въпроси.

— Обзалагам се, че ще е така. А как иначе?!

— Наистина — казах аз. — Какво ще стане сега с предишната уговорка за Еринор.

Рандъм се усмихна.

— Последните събития ми развързват ръцете. И слава Богу. През цялото време бях като на тръни заради реакцията на Бегма. Уговорката вече не важи. Нека се оправят сами, мътните ги взели.

— Убеден съм, че Арканс е все още жив — подхвърлих аз.

— Мислиш, че Люк го държи като заложник, за да ме принуди да включа Кашфа в Златния кръг, така ли?

Свих рамене.

— До каква степен държиш на Арканс?

— Задължен съм му, тъй като аз го натопих в тази каша, но не чак толкова, че да позволя да ме изнудват заради него.

— Разбирам.

— В момента дори фактът, че сме се захванали с делата на второстепенна сила като Кашфа, уронва в известна степен авторитета ни.

— Така е — съгласих се аз, — но Люк все още не е коронован като владетел на Кашфа и отношенията ни с него не са официални.

— Арканс сигурно щеше все още да се радва на живота в провинциалното си имение, ако не бях аз. А Люк, доколкото разбирам, ти е приятел — доста своенравен приятел, но все пак приятел.

— Значи искаш да му подхвърля съвсем случайно нашата идея, докато говорим, да речем, за изкуство?

Рандъм кимна.

— Но ще ти се наложи да си побъбриш с него съвсем скоро. Всъщност като че ли няма да е зле да присъстваш на коронацията в Кашфа, като приятел на бъдещия крал. Ти можеш спокойно да минеш за неутрална страна в конфликта, а Люк сигурно ще се почувства поласкан.

— Но това едва ли ще го накара да се откаже от членството в Златния Кръг.

— Той трябва да е наясно, че дори да склоня да отстъпя по този въпрос, за Еринор и дума не може да става.

— Разбирам.

— Освен това ти забранявам да ни замесваш в каквито и да било конфликти.

— И това ми е ясно.

— Тогава защо не се поизмиеш и не идеш да поговориш с него? Твоето място е на отсрещната страна на пропастта. Можеш да излезеш през ей онази дупка и да преминеш по единствената здрава греда, която все още свързва двата бряга, и после да се спуснеш на долния етаж.

— Добре, отивам — отвърнах аз и понечих да тръгна. — Имам само още един последен въпрос.

— Да?

— Баща ми да си е идвал наскоро?

— Аз поне не знам за нещо такова — каза Рандъм и поклати бавно глава. — Но нека не забравяме, че всички ние сме доста добри в промъкването, особено когато искаме да останем незабелязани на всяка цена. Все пак си мисля, че той би ми се обадил.

— И аз така смятам — казах аз, после излязох през дупката в стената и се насочих към зейналата в пода пропаст.

Глава 11

Увиснах на гредата, залюлях се и се пуснах. Приземих се почти грациозно насред коридора на долния етаж, някъде помежду двете врати на моите покои. Може би трябваше по-скоро да кажа: до единствената оцеляла врата на моите покои, тъй като другата просто липсваше заедно с част от стената. Липсваше и един от любимите ми шкафове, в който бях наредил колекцията си от мидени черупки, събирани от плажовете по цял свят. Жалко.

Направих крачка напред, но веднага спрях. Разтърках очите си. Гледката на полуразрушения ми апартамент бе тутакси изместена на заден план от нещо далеч по-интересно, още повече че разрушените апартаменти вече трудно биха могли да ме впечатлят. Особено след онзи 30-и април…

Обърнах се бавно, точно като във филма „Ниагарски водопад“ на Хал Роуч.

Да.

От другата страна коридора, право срещу останките от моите покои, там където преди имаше само една гола стена, се бе появил коридор, който водеше право на север. Огледах внимателно искрящите му стени. Невероятно. Боговете току-що ме бяха потупали насърчително по рамото. Вече бях минавал по този коридор, докато той обитаваше едно от по-обичайните си местонахождения — на четвъртия етаж, между няколко складови помещения, разположен в посока изток-запад. Коридорът на Огледалата — една от интригуващите аномалии на двореца в Амбър, прочут с безбройните си огледала. Безбройни в буквалния смисъл. Опитайте се да ги преброите и никога няма да достигнете два пъти до една и съща цифра. По цялото протежение на коридора блещукаха пламъчетата на свещи, които го изпълваха с безброй причудливи сенки. Стените му бяха покрити с най-различни огледала — големи, малки, продълговати, широки, оцветени, криви, с изящни рамки, с най-обикновени рамки, с формата на най-причудливи геометрични фигури със заострени ъгли, с аморфни очертания, гравирани…

Бях минавал на няколко пъти по Коридора на Огледалата, вдъхвайки от ароматите на горящите свещи, долавяйки понякога нечие призрачно присъствие или зървайки с крайчеца на окото си чудновати видения, които си изпаряваха мигом, щом ги удостоиш с вниманието си. Бях усещал очарованието и магията на това място, неговия дух, пробуден от моето присъствие. Човек никога не знае какво би могъл да очаква, докато крачи по този магически коридор. Поне така ми каза веднъж Блийс. Той не беше съвсем сигурен дали огледалата те пренасят в някакъв странен свят на Сенките, дали те хипнотизират и те увличат в чудновато състояние на полусън, дали те въвеждат сред изпълнената със символи и украсена с измислени образи вселена на душата ти, дали си играят някаква злонамерена или пък съвсем безобидна игра с теб… Каквато и да бе истината, коридорът съвсем не беше чак толкова безобиден, защото често бяха откривали в него крадци, хора от прислугата или посетители на двореца мъртви, в пристъп на умопомрачение или разхождащи се, бълнувайки безсмислени фрази, до един с доста необичайни изражения. Обикновено по слънцестоене или равноденствие, често и в най-различни дни на годината, коридорът се преместваше на ново място. Случваше се и да изчезне за известно време. Обикновено към него се отнасяха с недоверие и го отбягваха, макар че наред с уврежданията и неприятните преживявания, които си отнасяха някои от посетителите му, той ги даряваше и с полезни поличби или прозрения за бъдещето. Именно тази несигурност караше хората да гледат с недобро око Коридора на Огледалата.

Някой ми бе казал, че понякога Коридорът се появявал, сякаш търсейки определен човек, за когото е пазил дълго време своите противоречиви дарове. Говореше се също, че в подобни случаи е по-опасно да откажеш поканата му, отколкото да я приемеш.

— О, хайде стига — казах аз. — Сега ли намери?

Сенките по стените затанцуваха и сякаш някакъв неочакван порив накара свещите да трепнат. Тръгнах натам. Стигнах до началото на коридора, протегнах лявата си ръка и докоснах една от стените му. Фракир не помръдна.

— Аз съм Мерлин и в момента съм доста зает. Сигурен ли си, че не би предпочел да отразиш в огледалата си някого другиго?

Пламъкът на най-близката свещ като че ли придоби формата на огнена ръка, която ми махна насърчаващо.

— Мамка му — промърморих под носа си и продължих напред.

С навлизането си в коридора не усетих никаква осезаема промяна. Стените бяха покрити с лек слой прах. В огледалата наоколо вече се отразяваха безброй мои подобия, потрепващи, на мъждивата светлина на свещите: шеговити, строги, фантастични…

Проблясък.

За миг ми се стори, че строгото лице на Оберон ме гледа втренчено от един малък овал е метална рамка — най-вероятно обикновена зрителна измама, добила в съзнанието ми чертите на покойния владетел.

Проблясък.

Мога да се закълна, че в един правоъгълник с порцеланова рамка, изпълнена сякаш с разлят живак, мярнах собственото си, окарикатурено с животински черти лице и изплезен като на запъхтяно куче език. Обърнах се и чертите ми мигом придобиха обичайния си вид. Хубава шега, няма що.

Крача бавно напред. Стъпките ми отекват приглушено. Дишането ми е леко напрегнато. Зачудих се дали да не призова образа на Логрус или пък този на Лабиринта. Но не ми се щеше да рискувам толкова скоро. Споменът за свирепия гняв на двете Сили беше все още твърде пресен в паметта ми. Сигурно щях да си платя за подобна непредпазливост.

Спрях се да разгледам едно огледало, което вероятно носеше моето име. Имаше рамка от черен метал с гравирани по нея сребристи магически знаци. Повърхността му бе мрачна, изпълнена сякаш с плуващи в плитчините й духове. Лицето ми изглеждаше по-изпито, с по-резки черти, обрамчено от едва забележим пурпурен ореол. Имаше нещо студено и зловещо в този образ. Изучавах го внимателно около минута, но нищо особено не се случи. Никакви послания, никакви прозрения, нито дори видими промени. Всъщност, колкото по-дълго се вглеждах в лицето си, толкова повече ми се струваше, че целият драматичен привкус, който съм му приписал, се дължи просто на оскъдното осветление.

Продължих, улавяйки на ръба на полезрението си неземни пейзажи, екзотични същества, намеци за минали събития, образи на мъртви приятели и родственици. Нещо дори се опита да ме докосне, но аз му махнах да се разкара. След онова кошмарно пътуване между Сенките бях позагубил страстта си към странните проявления и евентуалните заплахи. Стори ми се, че мярнах обесен мъж с вързани зад гърба ръце, полюшван от буреносен вятър под небе, нарисувано сякаш от Ел Греко.

— Последните ми няколко дни не бяха от най-приятните — казах аз, — а положението не се е подобрило особено. Искам да кажа, че не разполагам с излишно време.

Нещо ме сръга в десния бъбрек. Обърнах се, но наоколо нямаше никого. После усетих как някой сложи ръка на рамото ми. Този път се завъртях почти мигновено. Отново никой.

— Извинявам се — промърморих. — Давай както си знаеш, щом е толкова важно.

Невидимите ръце продължиха да ме побутват и дърпат, изтласквайки ме край серия от красиво оформени огледала, докато накрая се озовах пред евтино огледало, чиято дървена рамка бе осеяна с петна. Изглеждаше сякаш е купено от някоя мизерна разпродажба. Около отражението на лявото ми око имаше лек дефект. Силите, които ме бяха довели пред него, най-сетне ме оставиха на мира. Помислих си, че вместо да ме блъскат насам-натам, можеха просто да пренесат огледалото при мен.

Промърморих за всеки случай едно „благодаря“ и се вгледах по-внимателно. Мръднах главата си напред и назад, наляво и дясно, при което образът ми в огледалото се накъдри. Повторих същите движения още веднъж, очаквайки най-после да се случи нещо.

Отражението на лицето ми остана непроменено, но след като поклатих глава за трети или четвърти път, огледалният фон вече не беше същият. Нямаше и следа от отрупаната с огледала стена, която бях гледал доскоро. Тя отплува с последното ми движение и след това не се появи отново. Нейното място бе заето от пейзаж, който се състоеше от мрачни храсталаци с притъмняло вечерно небе над тях. Поклатих глава още няколко пъти, но вълнообразният ефект също бе изчезнал. Храстите изглеждаха съвсем истински, въпреки че с периферното си зрение долавях, че коридорът си е все същият и в двете посоки.

Вперих поглед в новопоявилата се в огледалото картина, за да не пропусна случайно някоя поличба, предзнаменование, знак или дори леко раздвижване. Не забелязах нищо подобно, макар усещането за дълбочина да беше наистина доста реално. Можех почти да усетя лекия ветрец, който раздвижваше листата. Стоях така няколко минути в очакване да зърна някаква промяна. Нищо не се случи. Помислих си, че щом това е всичко, с което би могло да ме изненада това огледало, значи е време да продължа пътя си.

В огледалните храсти като че ли се размърда нещо. Обърнах се бързо и вдигнах ръце, за да се защитя.

Оказа се, че е само порив на вятъра, и изведнъж осъзнах, че вече не съм в коридора. Обърнах се отново на 180 градуса — стената и огледалото на нея бяха изчезнали. Намирах се пред едно ниско възвишение, на чийто връх се виждаха очертанията на порутена стена. Отвъд стената проблясваше светлина. Любопитството ми се събуди, примесено с чувството за дълг и инстинкта за самосъхранение, и аз се заизкачвах по хълма.

Още преди да съм стигнал до върха, безоблачното небе видимо потъмня и по него се появиха първите, непознати за мен съзвездия. Промъквах се кажи-речи крадешком през камъните, тревите, храсталаците и остатъците от зидария. Зад една обрасла с дива лоза стена дочух нечии гласове. Макар че не успях да различа никакви конкретни думи, ми се стори, че не става въпрос за разговор, а по-скоро за какафония от монолозите на няколко души с неопределена възраст, принадлежащи към двата пола.

Щом се озовах на върха, протегнах ръка и прокарах дланта си по неравната повърхност на стената. Реших засега, да не я заобикалям, за да разбера какво става от другата й страна, тъй като това би ме изправило очи в очи с нещо, за което нямах и най-бегла представа. Далеч по-умно ми се стори да се пресегна към горния й ръб и да се набера внимателно, което и сторих. Малко преди главата ми да се подаде над ръба, успях дори да намеря опора за краката си и така облекчих задачата на ръцете си.

Надигнах се внимателно, преодолявайки последните няколко сантиметра, и надникнах през една от цепнатините. Полуразрушената постройка напомняше доста за църква. Покривът се бе сринал, но отсрещната стена беше почти толкова запазена, колкото и тази, на която бях увиснал. Вдясно, върху леко повдигната площ, забелязах олтар, който определено помнеше и по-добри времена. Каквато и да се бе случило на това място, доста време бе изминало оттогава, тъй като всичко наоколо бе покрито с пълзящи лози и бурени, поникнали сред остатъците от срутения покрив, катурнатите пейки и падналите колони.

Право пред мен, насред едно разчистено петно на пода, бе очертана пентаграма. На всеки от върховете на звездата бе застанала по една фигура, обърната с гръб към центъра на кръга. В петте пресечни точки на линиите гореше по един забит в пръстта факел. Всичко това ми заприлича на странна вариация на един от познатите ми ритуали за призоваване, така че се зачудих защо участниците не са по-добре защитени и защо не обединяват силите си, вместо да изпълняват ролите си независимо един от друг. Трите фигури, които виждах добре, бяха обърнати с гръб към мен, а от другите две не виждах почти нищо, тъй като стената ги скриваше от погледа ми. Някои от гласовете бяха мъжки, други женски. Един от тях пееше, други два мърмореха монотонно, а последните два като че ли говореха нещо с неестествен, приповдигнат тон.

Надигнах се малко по-нагоре, опитвайки се да зърна лицата на обърнатите към мен участници в ритуала. Струваше ми се, може би заради усещането за нещо познато в цялата обстановка, че ако разпозная поне един от тях, всичко тутакси ще ми се изясни.

Друг въпрос, който живо ме интересуваше, беше — какво се опитваха да призоват? Бях ли в безопасност, покатерен на тази стена в непосредствена близост, в случай че насред кръга изникне нещо твърде необичайно? Въобще не бях убеден, че всичко долу си е по местата. Надигнах се още малко. Усетих как центърът на тежестта ми се премести и установих, че се движа, без да прилагам каквото и да е усилие. Миг по-късно вече бях осъзнал какво става — стената беше на път да се срине заедно с мен право в центъра на събитията. Опитах да се отблъсна от стената, разчитайки, че след като падна, ще успея да се претърколя и да хукна накъдето ми видят очите. Но вече беше твърде късно. Успях само да се отделя от стената, но не и да убия инерцията, която вече бях набрал.

Никой от тях не помръдна въпреки мазилката, която се сипеше върху главите им, и аз най-после долових няколко разбираеми думи.

— … призовавам теб, о, Мерлин, да изпаднеш в моята власт сега! — напяваше едната от жените.

Да му се не види и ритуалът, си помислих, докато „изпадах“ в центъра на пентаграмата. След миг вече лежах проснат по гръб, с разперени крака, ръце, прибрани към тялото, и — слава Богу — без някакви сериозни контузии. Като човек, падал доста често в живота си, при това от най-различни места, бях развил доста добър усет към подобен сорт упражнения. Пламъците на факлите лумнаха ярко около мен за няколко секунди и след това отново се кротнаха. Петте фигури не бяха помръднали от местата си. Опитах се да стана и установих, че не мога. Чувствах се така, сякаш бях залепнал за пода.

Фракир ме бе предупредила твърде късно и сега просто не можех да се сетя как бих могъл да я използвам. Нямаше смисъл да я насочвам срещу някой от петимата, за да му създаде трудности с дишането, тъй като в това време другите четирима можеха лесно да ми видят сметката.

— Въобще не е в стила ми да се изтърсвам без предварителна уговорка — казах, — освен това ми е повече от ясно, че съм попаднал на частно парти. Тъй че ако някой от вас бъде така добър да ме освободи, аз ще си продължа по пътя, без да се помайвам…

Фигурата, застанала до левия ми крак се обърна и ме погледна втренчено. Беше жена, облечена в синя роба, но този път без маска на зачервеното си от огъня лице. Тя се усмихна напрегнато, после облиза устните си и усмивката й изчезна. Оказа се, че е Джулия, при това стиснала нож в дясната си ръка.

— Все същият тарикат — каза тя. — С готов отговор за всяка възможна ситуация. Добро прикритие за нежеланието ти да се обвържеш с каквото и да е или с когото и да е. Дори с хората, които те обичат.

— Може би имаш предвид чувството ми за хумор — отвърнах й аз, — качество, което ти, изглежда, никога не си притежавала.

Тя бавно поклати глава.

— Ти винаги си държал всички на една ръка разстояние. У теб няма и капка доверие.

— Семейна черта. Но да си благоразумен, не означава да си безчувствен.

Джулия трепна за миг, макар че вече бе вдигнала ножа си.

— Да не би да искаш да кажеш, че все още изпитваш някакви чувства към мен?

— Никога не съм преставал да ги изпитвам. Просто ти ме свари съвсем неподготвен. Тогава все още не бях готов да ти дам онова, което искаше от мен.

— Лъжеш — каза тя. — Принуден си, тъй като животът ти е в ръцете ми.

— Бих могъл да се сетя за далеч по-основателна причина, за да те излъжа, но за съжаление казвам истината.

Отдясно се обади друг познат глас.

— За нас беше твърде рано да говорим за подобни неща — каза гласът, — но все пак й завиждам за мястото в сърцето ти.

Извих глава. Още една фигура се бе обърнала с лице към мен. Корал. Дясното й око беше прикрито с черна превръзка и в ръката й също проблясваше острие. Забелязах, че в лявата си ръка е хванала малък тризъбец. Погледнах отново към Джулия. Оказа се, че и тя е екипирана със същото екзотично оръжие.

— И ти ли? — казах аз.

— А защо не? — отвърна ми Корал.

— Няма ли да направиш някоя остроумна забележка? — попита Джулия и вдигна приборите си.

За кой ли път ми мина през ум, че умението на Люк да придумва противниците си дори в най-напечените ситуации е дар Божи.

— Не, това е чиста проба… как му казваха психолозите… мариажна невроза — опънах се аз. — Това е въображаема ситуация. Сън наяве. Това е…

Джулия падна на едно коляно и дясната й ръка се стрелна надолу. Усетих как острието прониза бедрото ми.

Викът ми секна, когато Корал заби тризъбеца си в дясното ми рамо.

— Но това е абсурдно! — изкрещях аз, а остриетата блеснаха във въздуха за втори път, за да пронижат след това плътта ми.

Миг по-късно фигурата, застанала при върха на звездата в близост до десния ми крак, се обърна бавно и почти грациозно.

Беше облечена с тъмнокафяво наметало, украсено с жълти ширити. Ръцете й бяха кръстосани пред гърдите.

— Спрете, кучки такива! — заповяда им тя и разпери наметалото си, подобно на крилата на пеперуда. Това, разбира се, беше Дара, моята майка.

Джулия и Корал вече бяха поднесли „вилиците“ към устата си и дъвчеха. По устните на Джулия се бе стекла тънка струйка кръв. Наметалото на майка ми потръпваше, сякаш се бе превърнало в част от тялото й. Неговите „крила“ покриха постепенно Джулия и Корал и ги изтласкаха назад. Техните очертания започнаха да се смаляват под странната кафява материя, докато накрая се стопиха и изчезнаха.

Разнесе се тихо ръкопляскане и някой се изсмя дрезгаво.

— Превъзходно изпълнение — заяви един болезнено познат глас. — Нищо чудно, той винаги е бил твой любимец.

— Той се нуждаеше от закрилата ми.

— А горкият Деспил? — попита Джърт.

— Несправедлив си — отвърна му тя.

— Винаги си харесвала онзи луд амбърски принц повече, отколкото нашия баща, който, за разлика от него, беше достоен човек. Затова и Мерлин беше твоето мамино синче.

— Това е лъжа, Джърт, и ти го знаеш много добре — каза Дара.

Той се изсмя отново.

— Всички ние го призовахме, защото го искаме, макар и по различни причини. Все пак ми се струва, че интересите ни се пресичат именно тук.

Чух рева му и погледнах към него миг преди лицето му да придобие познатия вълчи профил. Едноокият звяр се стовари върху тялото ми на четирите си лапи и блестящите зъби на раззинатата му паст се забиха в лявото ми рамо.

— Спри! — изкрещя тя. — Малко чудовище такова!

Джърт изви муцуната си към небето и нададе пронизителен вой, който ми прозвуча като налудничавия смях на койотите.

Един черен ботуш го срита в ребрата и го запрати към остатъците от близката стена. Полуразрушеният зид се срина върху тялото на върколака и вдигна облак прах. Звярът успя само да изстене с човешки глас миг преди камъните да го затрупат.

— Я виж ти — чух да казва Дара, погледнах към нея и забелязах, че тя също е въоръжена с нож и тризъбец. — Какво прави копеле като теб на такова очарователно място?

— Разчиствам хищниците около сина си, както сама виждаш — отвърна гласът, който някога ми бе разказал една предълга история, включваща няколко варианта на една и съща автомобилна катастрофа и цял куп генеалогични гафове.

Тя се втурна към мен, но Коруин се наведе, прихвана тялото ми под мишниците и ме измъкна от кръга. После огромното му черно наметало се люшна като плаща на матадор и я покри. Дара изчезна в неговите дебри, точно както Джулия и Корал се бяха стопили преди това под „крилете“ на нейното наметало. Той ми помогна да се изправя, после взе плаща си от земята, изтупа го прахта, метна го на раменете си и го прикрепи с една сребърна роза. Огледах го внимателно, за да се убедя, че зъбите му са си съвсем нормални, а в ръцете си не държи абсолютно нищо.

— Четири от пет — отбелязах аз на свой ред, докато оправях дрехите си. — Колкото и истинско да изглежда всичко наоколо, все пак си мисля, че това е чиста проба алегория. А ти как успя да надделееш над канибалската атмосфера, която витае наоколо?

— Всъщност — започна той и изтегли едната от сребристите ръкавици от колана си — аз никога не съм бил твой истински баща. Малко е трудничко да бъдеш баща на дете, за което дори не знаеш, че се е родило. Затова и не искам нищо конкретно от теб.

— Мечът на колана ти прилича доста на Грейсуондир — казах аз.

Коруин кимна.

— На теб също ти свърши добра работа.

— Мисля, че съм ти задължен за това. Сигурно не би могъл да ми отговориш дали ти ме измъкна от онази пещера?

— А, не, защо, аз си бях.

— Разбира се, че ще ми отговориш така.

— Не виждам какъв би бил смисълът да те лъжа. Внимавай! Стената!

Обърнах се и видях, че една солидна секция от зида е на път да се стовари върху нас. Коруин ме блъсна и аз отново се озовах прикован към пентаграмата. Чух трополенето на камъните, надигнах се и понечих да се отместя още по-встрани, когато нещо се сгромоляса върху главата ми.

Събудих се в Коридора на Огледалата. Лежах по лице, подпрял чело на дясната си ръка, а в лявата стисках правоъгълен камък. Наоколо отново се носеха ароматите на свещите. Надигнах се, за да се изправя, и усетих болката в двете си рамена и в лявото си бедро. Огледах ги набързо и открих, че и на трите места има пресни рани. Е, значи разполагах с поне едно доказателство за необичайното си приключение, макар да не чувствах особено облекчение от това.

Изправих се и закуцуках към покоите си.

— Къде беше? — извика Рандъм от горния етаж.

— А? Какво искаш да кажеш? — обадих се аз.

— Ти продължи нагоре по коридора, а там няма нищо.

— Колко време ме нямаше?

— Около половин минута или нещо такова.

Размахах камъка, който все още носех в ръката си.

— Видях това на пода и се зачудих какво ли би могло да бъде.

— Поредният спомен от сблъсъка на Силите най-вероятно — каза Рандъм. — Паднал е от някоя стена. Много от арките са облицовани с такива камъни.

— А, така ли — промърморих аз. — Ще се видим след малко, преди да тръгна за Кашфа.

— Гледай пак да не забравиш в бързината — отбеляза натъртено Рандъм и аз се вмъкнах в покоите си през дупката в стената.

Забелязах, че една от стените също си е отишла — тази, която разделяше моя апартамент от прашасалото бивше обиталище на Бранд. Огледах пода пред отвора. Да, наистина имаше доста камъни досущ като моя. Наместих го в едно от празните гнезда на облицовката и той пасна идеално, но когато след това се опитах да го измъкна, почти не помръдна. Дали го бях донесъл наистина като спомен от онзи изчанчен ритуал? Или може би го бях грабнал несъзнателно от дворцовите отломки?

Обърнах се, свалих наметалото и съблякох ризата си. Да. Наистина по дясното ми рамо имаше следи като от пробождане с тризъбец, на лявото като от животинско ухапване. На левия крачол на панталона ми пък имаше петно от засъхнала кръв.

Изкъпах се, измих си зъбите, сресах се и превързах бедрото си и лявото си рамо. Благодарение на семейния метаболизъм само след едно денонощие от раните нямаше да остане и следа, но все пак не ми се щеше някое неочаквано натоварване да ги отвори отново, за да оплескат с кръв чистите ми дрехи.

И като се бях сетил за дрехите…

Гардеробът ми беше непокътнат. Хрумна ми, че Люк сигурно ще бъде приятно изненадан, ако облека нещо в другите си цветове, да речем златиста риза и панталон в кралскосиньо. Така щях да му припомня за официалните цветове на „Бъркли“. Облякох панталона и ризата и прибавих към тях жилетка от оцветена кожа в тон с панталона, подходящо наметало, украсено със златни ширити, широк черен колан със затъкнати в него черни ръкавици. Покрай колана се сетих, че ще ми трябва и нов меч. Кинжал също. Тъкмо се чудех къде бих могъл да открия подходящо за случая оръжие, когато някакви странни звуци привлякоха вниманието ми. Обърнах се.

На мястото на назъбения отвор се бе появила съвършена арка. Стената вдясно от нея също ми се стори в по-добро състояние отпреди.

Приближих се и прокарах ръка по каменната извивка. Пръстите ми не доловиха никакви неравности. Добре де, явно камъкът бе задействал чудноватата трансформация. Но какво следваше от това?

Надникнах в съседния апартамент. Първото нещо, което мярнах, бяха следите от безбройни магически експерименти, както и цял куп „висящи“ заклинания. Повечето от магьосниците са доста неподредени персони, но онова там си беше чиста проба мърлящина. Може би непосредствено преди безславния си край, устремен към господството над Вселената, Бранд бе загърбил изцяло досадните житейски подробности. Продължих с импровизираната си инспекция. Около мен се въргаляха тайни, недовършени фрагменти и знаци от всякакъв сорт, които като цяло говореха, че в магическите си странствання той е обходил маршрути, които никога не съм смятал за особено привлекателни. Въпреки това не открих нищо, с което да не мога да се справя, нищо, което да представлява непосредствена и непреодолима заплаха за мен. Може би просто щях да оставя новопоявилата се арка и да прибавя най-после апартамента на Бранд към собствените си покои.

На излизане реших да прегледам гардероба на Бранд, за да видя дали няма да изровя оттам някакво допълнение, което би подхождало на дрехите ми. И наистина, вътре открих една тривърха шапка със златисто перо, която пасваше идеално. Вярно, беше малко избеляла, но веднага се сетих за едно заклинание, което значително подобри положението. Тъкмо се канех да затворя гардероба, когато нещо припламна слабо на горния рафт. Сигурно не бих го забелязал без помощта на своето Логрус-зрение.

Оказа се дълга, красиво гравирана със злато ножница в тъмнозелено. Дръжката на прибрания в нея меч също бе наплетена със златни нишки, а ефесът бе украсен с огромен смарагд. Сключих внимателно пръстите си около нея и изтеглих леко острието, почти очаквайки да чуя вой на демон или друго някое чудовище, което съвестният християнин би поръсил със светена вода. Вместо това острието само леко просъска и от него се издигна тънка струйка дим. Върху метала бяха гравирани фигури, които ми се сториха изненадващо познати. Точно така, това беше част от Лабиринта. Но за разлика от Грейсуондир, при който очертанията са от началото, тези тук възпроизвеждаха с абсолютна точност края.

Прибрах острието в ножницата и чисто инстинктивно я закачих на колана си. Люк сигурно би се зарадвал да получи меча на своя старец като подарък за коронацията. Щях да го взема със себе си.

Измъкнах се в един страничен коридор, прескочих неголяма купчина зидария от апартамента на Жерар, подминах вратата на Файона и се озовах пред покоите на баща си. Мечът ми бе напомнил за още едно нещо, което ми се щеше да проверя преди да тръгна. Измъкнах от джоба си ключа, който бях прибрал от окървавения панталон, но преди да го пъхна в ключалката се замислих. Май щеше да е по-добре този път да почукам. Ами ако…

Почуках и изчаках, после почуках отново и пак изчаках. И тъй като отговор не последва, отключих и влязох. Нямах намерение да влизам по-навътре от антрето. Исках да проверя само закачалката.

Грейсуондир бе изчезнал от кукичката, на която го бях окачил при последното си идване.

Излязох в коридора, затворих вратата и я заключих. Очакванията ми се бяха оправдали, но въпреки това не бях съвсем сигурен какво точно доказваше това. Все пак имах чувството, че тази малка проверка ме е приближила с една крачка към истината, която все още ми убягваше…

Върнах се обратно, подминавайки още веднъж покоите на Файона. Влязох в апартамента на Бранд през входната врата, която бях оставил отворена на излизане. Претърсих внимателно вестибюла и открих нужния ключ в един от пепелниците. Заключих с него входната врата и после го прибрах в джоба си. Почувствах се почти глупаво, тъй като всеки можеше да влезе през арката, свързваща вече двата апартамента, особено след като една от моите стени кажи-речи липсваше. И все пак…

Подвоумих се преди да отида в гостната, чийто под беше олигавен от тай’ига-та, а сега вече и покрит с изпопадала мазилка. В апартамента на Бранд цареше някакво странно омиротворение, което отначало не бях забелязал. Помотах се известно време из него, отварях разни чекмеджета, надничах в магически кутии, разгледах една папка с рисунки. Логрус-зрението ми помогна да открия, че в една от пръчките на леглото е скрит някакъв дребен магически предмет с доста силно излъчване. Отвинтих топката на върха й и извадих от кухата вътрешност кадифена кесийка, в която се криеше пръстен с широка, вероятно платинена халка. Върху пръстена бе прикрепено колелце от червеникав метал с безброй миниатюрни спици, повечето не по-дебели от човешки косъм. От всяка от тези спици излизаше тънка силова линия, която се проточваше нанякъде, най-вероятно към Сянката, където се намираше съответстващият й източник на енергия или пък свързаното с нея заклинание. Може би Люк щеше да предпочете пръстена пред меча. Сложих го на пръста си и той сякаш пусна корените си чак до самия център на съществото ми. Веднага усетих обратната връзка с пръстена, а от него и с всички силови линии. Многообразието на силите, с който той бе свързан и които контролираше, се оказа наистина впечатляващо — от най-обикновени хаотични сили до фино балансирани структури от Висшата Магия, от елементали до същества, които приличаха на полубогове. Зачудих се защо ли не го е носил в деня на Битката за Лабиринта. Имах чувството, че ако го бе сторил, този пръстен би го направил наистина недосегаем. И сега всички вероятно щяхме да живеем в замъка Бранд в Бранденбърг. Интересно как Файона — при условие, че нейният апартамент е в съседство — не бе усетила излъчването на пръстена и не бе дошла да го потърси. Всъщност аз също не го бях усетил. Каквото и да представляваше в действителност този магически обект, неговата сила се долавяше едва от непосредствена близост. Невероятно. Какви безценни съкровища бяха събирали прах тук толкова време! Дали пък в тези покои наистина не съществуваше някоя от прословутите врати към други измерения? Пръстенът представляваше една чудесна алтернатива на силите на Лабиринта и Логрус. Създаването му сигурно бе отнело векове. Бранд едва ли бе възнамерявал да го използва за развлечение. Реших, че ще е доста неразумно от моя страна да предам този магически шедьовър в ръцете на Люк или на който да било друг адепт на Умението. Стори ми се рисковано да го поверя и ни непосветен в магическото изкуство. Освен това никак не ми се искаше да го върна на мястото му. Нещо като че ли потръпна на китката ми. О, да, Фракир. Тя се опитваше от известно време да привлече вниманието ми, но аз осъзнах това едва сега.

— Жалко, че изгуби гласа си, стара приятелко — казах аз и я погалих, докато оглеждах внимателно стаята за евентуалната опасност. — Не виждам нито едно проклето нещо, което би могло да ме разтревожи.

Фракир мигом се уви около пръста ми и се опита да свали пръстена.

— Спри! — заповядах й аз. — Знам, че пръстенът би могъл да бъде опасен. Но само ако бъде използван неправилно. Аз съм магьосник, забрави ли? Би трябвало да ги разбирам тия работи. Не виждам в него нищо, от което да се страхувам.

Фракир не се подчини на заповедта ми и продължи да се бори с пръстена. Не виждах как иначе да изтълкувам поведението и освен като някакъв сорт магическа ревност. Затова я смъкнах от пръста си и я завързах на здрав възел за пръчката на леглото, за да й дам един добър урок.

Заех се да претърся апартамента по-внимателно. След като бях решил да задържа и меча, и пръстена, щеше да е добре да открия за Люк някакъв друг подарък сред вещите на баща му…

— Мерлин, Мерлин! — чух да вика някой. Гласът идваше отвън.

Станах от пода, който тъкмо претърсвах за тайници, върнах се при арката и прекрачих обратно в своите покои. Там спрях, въпреки че гласът — оказа се, че е бил на Рандъм — извика отново името ми. Стената, която гледаше към страничния коридор, беше вече наполовина възстановена, сякаш невидими зидари и мазачи се бяха потрудили над нея, докато претърсвах апартамента на Бранд. Нима причината за това бе онзи невзрачен камък, който бях поставил върху сводестия вход към кралството на Бранд? Невероятно. Седях там, без да мога да откъсна поглед от стената, взирайки се в очакване да забележа и най-малкия намек за извършващата се промяна. Чух как Рандъм промърмори:

— Сигурно е тръгнал.

— Тук съм — обадих се аз.

— Веднага си домъкни задника тук — отсече той. — Имам нужда от съвета ти.

Излязох в коридора през онова, което бе останало от отвора, и погледнах нагоре. Веднага усетих присъствието на пръстена, който отговаряше мигновено и на най-незначителното ми желание, подобно на безупречно настроен инструмент. Измъкнах ръкавиците от колана си и си ги сложих, а в това време тялото ми вече се носеше във въздуха право към отвора в тавана. Хрумна ми, че Рандъм би могъл да познае пръстена, след като някога е принадлежал на Бранд, и това може да доведе до завързан спор, какъвто в момента никак не ми се водеше.

Щом се озовах до дупката в стената на будоара, придърпах леко наметалото си, за да прикрия и меча.

— Впечатлен съм — каза Рандъм. — Радвам се, че поддържаш магическите си мускули във форма. Тъкмо за това те извиках.

Поклоних се леко. Когато съм облечен толкова официално, се чувствам някак изкушен да пусна в действие леко ръждясалите си дворцови маниери.

— Как бих могъл да ти бъда от полза?

— Я зарежи глупостите и ела тук — заяви Рандъм, после ме хвана за лакътя и ме поведе към оцелялата част от кралската спалня, Вайъли бе застанала до вратата.

— Мерлин? — каза тя, докато влетявах в стаята.

— Да?

— Не бях съвсем сигурна.

— В какво? — попитах аз.

— Че си ти — отвърна Вайъли.

— О, разбира се, че съм аз.

— Това определено е брат ми — заяви Мандор, стана от стола си и се приближи към нас. Ръката му бе бинтована и обездвижена с няколко шини. Изражението му говореше, че се чувства много по-добре. — Ако излъчването му ви се струва странно, то това сигурно е резултат от премеждията, които му се струпаха напоследък.

— Това истина ли е? — попита Рандъм.

— Да — отговорих аз. — Не знаех, че ми личи чак толкова.

— Добре ли се чувстваш?

— Не забелязах да ми липсва някоя част.

— Добре. Тогава ще оставим подробностите за по-късно. Както сам виждаш, Дуоркин и Корал ги няма. Аз лично не видях как са изчезнали. В това време бях все още в будоара.

— Как така са изчезнали? Кога?

— Дуоркин привърши с манипулациите си — каза Мандор, — хвана дамата за ръката, помогна й да се изправи и след това я пренесе някъде. Изпълнението беше наистина елегантно. Образите им изведнъж избледняха, по тях премина спектрална вълна и в следващия миг вече нямаше и следа от тях.

— Казваш, че той я е пренесъл някъде. Откъде си толкова сигурен, че някой не ги е отмъкнал оттук и двамата? Дяволския Чекрък или пък някоя от Силите? — попитах аз.

— Наблюдавах лицето му и на него не се появи и следа от някаква изненада, само една лека усмивка.

— Като че ли си прав. Кой тогава ти намести ръката, след като Рандъм беше в будоара, а Дуоркин е бил зает с Корал?

— Аз — каза Вайъли. — Обучавали са ме за това.

— Значи само ти си видял тяхното изчезване? — обърнах се аз към Мандор.

Той кимна.

— Това, което ме интересува — обади се Рандъм, — е накъде са отпратили. Мандор каза, че няма никаква представа. Ето, вземи!

И той ми подаде една верижка, чийто край стискаше в юмрука си.

— Какво е това? — попитах аз преди да я поема.

— Това беше най-важният кралски атрибут — каза той. — Рубинът на Справедливостта. Само това ми оставиха от него. Рубина взеха със себе си.

— Ъъ… Камъкът вероятно ще е на сигурно място в ръцете на Дуоркин. Той спомена нещо за някакво безопасно място. Предполагам, че бихме могли да му се доверим. Нали е по-наясно с тези неща от всички ни и…

— Ами ако пак е превъртял? — прекъсна ме Рандъм. — Нямам намерение да обсъждам достойнствата му, нито пък смятам да се самообявя за негов попечител. Искам само да знам къде, по дяволите, се е дянал той и къде е Рубинът.

— Не вярвам да е оставил някакви следи — намеси се отново Мандор.

— Къде бяха застанали те двамата? — попитах аз.

— Ето там, вдясно от леглото.

Кимнах, мислейки си, че въобще няма да е чак толкова трудно да погледна малко назад във времето с помощта на новата си придобивка.

Усетих спектралния прилив и видях очертанията на фигурите им. Замръзнали на местата си.

Една от енергийните нишки на пръстена се плъзна към тях, прикачи се и ги последва през отвора в пространството, който се затвори само миг след това с лека имплозия. Допрях опакото на ръката си към челото си и съзнанието ми се плъзна по нишката…

… към огромна зала. На стената вляво бяха окачени шест щита. Тази вдясно бе украсена с множество флагове и бойни знамена. Право пред мен, в пастта на огромна камина, весело пращеше буен огън…

— Виждам къде са отишли — казах аз, — но не мога да позная мястото.

— Има ли някакъв начин да ме свържеш с видението си? — попита Рандъм.

— Може би — отвърнах, осъзнавайки, че наистина има такъв начин, още преди да съм изрекъл последната сричка на отговора си. — Вгледай се в огледалото.

Рандъм се приближи до огледалото, през което се бяхме появили с Дуоркин, и се вторачи в него.

— В името на кръвта на звяра и черупката, пропукана в центъра на света — произнесох аз, усетил ненадейно, че трябва да се обърна точно по този начин към двете сили, които контролирам, — нека това видение се появи!

Огледалото се замъгли, после отново се проясни и в него се появи образът на непознатата зала.

— Мътните да ме вземат — каза Рандъм. — Завел я е в Кашфа. Интересно защо.

— Някой ден ще трябва да ме научиш на този трик, братко — изкоментира Мандор.

— И тъй като бездруго се бях запътил за Кашфа — казах аз, — има ли нещо по-специално, което би трябвало да направя там?

— Да направиш нещо ли? — каза Рандъм. — Просто разбери какво става там и ме дръж в течение, ако обичаш.

— Разбира се — отвърнах аз и измъкнах колодата си. Вайъли се приближи към мен и взе ръката ми, сякаш за да се сбогува.

— Ръкавици?

— Опитах се да си придам малко по-официален фасон — обясних аз.

— Изглежда, в Кашфа има нещо, от което Корал се бои — прошепна Вайъли. — Тя бълнуваше, докато беше в безсъзнание.

— Благодаря ти. Мисля, че вече съм готов да посрещна всякакви изненади.

— Знам, че го казваш, само за да ме успокоиш — каза тя.

Аз се засмях, вдигнах Картата пред очите си и се престорих, че се съсредоточавам върху нея, докато една от енергийните нишки на пръстена вече се носеше към Кашфа. Проследих маршрута на Дуоркин и поех по него.

Глава 12

Кашфа.

Стоях сред огромната, облицована със сив камък зала с окачените по стените щитове и знамена и грубата мебелировка. Огънят пред мен гореше все така бодро, но дори камина с подобни размери не би могла да прогони влагата от това място. Въздухът беше наситен с тежките аромати на екзотични манджи. В залата забелязах само още един човек, макар че отвсякъде до мен долитаха възбудени гласове, както и трелите на настройвани инструменти. Явно бях уцелил центъра на събитията. Недостатъкът на новия ми начин на придвижване беше, че тук не ме очакваше никой, който да ме разведе из двореца и да ми разкаже какво става. Но точно там беше и преимуществото му — сега можех да си завра носа тук-там, преди някой да ме е забелязал. Пръстенът, който се оказа и нещо като малка магическа енциклопедия, ми предостави на мига едно нелошо заклинание за невидимост, от което се възползвах без излишно колебание.

През следващия час се посветих на подробния оглед на мястото на действието. В оградената вътрешна част на града имаше четири по-големи постройки и още няколко по-малки. Цялата столица бе разделена на три концентрични зони, опасани с обрасла с бръшлян каменна ограда. Никъде не забелязах следи от сериозни разрушения. Явно хората на Далт не бяха срещнали кой знае каква съпротива. Нито една срината или опожарена сграда. Джасра вероятно се бе погрижила семейната собственост да остане непокътната. Войниците бяха разпределени и в трите кръга, а от подслушаните разговори останах с впечатлението, че ще останат тук поне до края на коронацията. На площада пред двореца бяха отрупани доста наемници, които тъкмо се подиграваха на префърцунените униформи на местната гвардия. Закачките им все пак не бяха гаднярски, вероятно защото Люк бе доста популярен и сред двата лагера, пък и някои от тях като че ли се познаваха лично с гвардейците.

Първата Църква на Еднорога в Кашфа, както някой би превел надписа над вратата й, се намираше в другия край на площада. Сградата, в която се бях озовал при пристигането си, се оказа някакъв универсален архитектурен придатък, в който този път бяха настанени привиканите под пара гости, техните слуги, провинциалните благородници и дежурните навлеци.

Нямах никаква представа за кога точно е назначена церемонията и затова реших, че няма да е зле да се добера до Люк възможно най-бързо. Може би дори щях да успея да науча от него къде е Корал и преди всичко защо Дуоркин я е довел тук.

Харесах си едно достатъчно забутано и достатъчно безлично кътче между сградите, разкарах заклинанието за невидимост и измъкнах Картата на Люк. Не ми се щеше той да разбере, че вече съм успял дори да огледам наоколо, тъй като засега нямах намерение да му казвам за новата си играчка. Това бе по линия на изпитаната максима — „Никога не казвай нищо на никого, поне докато това е възможно“.

— Мерлин! — възкликна той и ме огледа. — Ама и новините се разнасят бързо, а?

— Аха, да им се не надяваш — казах аз. — Поздравления за предстоящата коронация, Люк.

— Хей, че това са цветовете на колежа!

— А защо не? Нали ти спечели важна победа в живота си.

— Виж, настроението далеч не е чак толкова празнично. Всъщност тъкмо се канех да се свържа с теб. Нуждая се от съвета ти преди да продължа с каквото и да е. Мога ли да дойда при теб?

— Аз не съм в Амбър, Люк.

— Къде си тогава?

— Ами… най-вероятно на две преки от теб. Застанал съм в близост до тази странна сграда, която сте превърнали в нещо като хотел.

— Там няма да стане — каза той. — Веднага ще ме надушат. Иди до Храма на Еднорога. Ако вътре е що-годе празно и успееш да откриеш някое уединено ъгълче, където да можем да поговорим, веднага се свържи с мен. Ако ли пък не, измисли някакъв друг вариант, става ли?

— Става.

— Хей, а ти как така реши да наминеш?

— Тук съм по работа — отвърнах аз. — Като е тръгнало на преврати, един повече или по-малко едва ли ще направи впечатление на някого.

— Забавен си като махмурлук в понеделник сутрин — каза той. — Обади ми се.

Край на връзката.

Прекосих площада, следвайки оградения предварително маршрут на процесията. Предположих, че не е изключено да си имам проблеми с влизането в Дома на Еднорога и че ще ми се наложи да прибягна пак до заклинанието за невидимост. Нищо подобно.

Влязох. Навсякъде из просторната зала се виждаха най-различни знамена и купища цветя — вероятно украса за предстоящата церемония. Единственият друг посетител, който мярнах, беше една загърната в дълга роба жена, коленичила близо до олтара.

— Люк. Чисто е. Чуваш ли ме?

Усетих присъствието му преди да се появи образът.

— Добре — каза той, — прехвърли ме.

Стиснахме си ръцете и Люк стъпи на пода на храма.

После ме потупа по рамото.

— Я чакай да те огледам. Чудя се къде ли съм забутал пуловера с герба на колежа.

— Мисля, че го даде на Гейл — отвърнах аз.

— Може и да си прав.

— Донесох ти подарък — заявих аз и отгърнах наметалото си. — Ето. Открих меча на баща ти.

— Майтапиш се!

Той го взе и бавно огледа ножницата от най-различни ъгли. После изтегли леко острието, то отново просъска, от него се отдели струйка дим и по гравираната плетеница затанцуваха искри.

— Наистина е той! — възкликна Люк. — Уеруиндъл, Мечът на Деня — брат на Нощното Острие, Грейсуондир!

— Така ли? — учудих се аз. — Не знаех, че има някаква връзка между тях.

— Ще трябва да се понапъна, за да си припомня цялата история. Тези два меча са свързани от незапомнени времена. Благодаря ти.

Люк направи няколко крачки и потупа възторжено прилепналата към бедрото му ножница. После неочаквано се върна при мен почти на бегом.

— Писна ми — каза той. — Тая жена пак ми пробута стария си номер. Направо съм бесен. Не знам какво да правя.

— Какво? За какво става въпрос?

— Майка ми — обясни Люк. — Сякаш нищо не се е променило. Тъкмо си мислех, че съм се отървал от нея и съм поел живота си в свои ръце, когато тя се появи и обърка всичко.

— Как успя да го постигне?

— Плати на Далт и неговите момчета, за да се изтърсят тук.

— За това се досетих и сам. Апропо, какво стана с Арканс?

— О, той е добре. Държа го под стража, разбира се, но съм го настанил на прилично място и нищо не му липсва. Нямам намерение да го премахна. Винаги съм изпитвал слабост към него.

— Добре де, само дето не виждам къде е проблемът. Ти спечели. Сега си имаш свое собствено кралство.

— Дявол да го вземе — промърмори Люк и хвърли един бърз поглед към олтара. — Нали ти казвам, че ме прецакаха. Виж, никога не съм се натискал за скиптъра на Кашфа. Далт ми каза, че целта е да върнем майка ми на престола. Съгласих се да дойда с него чак дотук, тъй като все някой трябваше да обяви възстановяването на семейната династия и да подготви посрещането на кралицата. Мислех си, че щом се установи тук, тя най-после ще ме остави на мира. Никой дори не ми намекна, че гласят именно мен за тази скапана титла.

Поклатих глава.

— Нещо не мога да схвана ситуацията — казах аз. — Щом не ти харесва тук, не можеш ли просто да се откажеш?

Люк се усмихна мрачно.

— Местните харесваха Арканс. Мен също ме харесват. Виж, по мамчето не си падат чак толкова. Всъщност има доста сериозни опасения, че ако тя се настани на престола, наистина ще се стигне до контрапреврат.

— Тогава се измъкни и остави Арканс да се оправя с Кашфа.

Люк цапна един юмрук на каменната стена.

— Не знам дали тогава тя ще е по-бясна на мен или на самата себе си, задето е платила на Далт за тоя, що духа. Майка ми твърди, че това е мой дълг, а аз… аз просто не знам. Може и така да е. Ти как мислиш?

— Трудно ми е да преценя, Люк. Според теб кой от двама ви ще се справи по-добре — ти или Арканс?

— Честно казано, не знам. Той има сериозен стаж в политиката, а аз пък съм отраснал тук и знам какво трябва да се промени и как. Единственото нещо, в което съм абсолютно убеден, е, че който и да е от нас ще се справи по-добре от мама.

Скръстих ръце и здраво се замислих.

— Не мога да реша вместо теб — казах. — Я ми кажи, на теб с какво ти се занимава най-много?

Люк се ухили.

— Знаеш, че винаги съм бил търговец. Ако бях решил да остана тук по свое желание и да направя нещо за Кашфа, бих станал търговски представител на кралството в чужбина. Но както сам се сещаш, това би било доста неподходящо занимание за един монарх. Като че ли с това бих се справил най-добре. Не знам.

— Проблемът си е доста сложничък, Люк. Не искам да поема такава сериозна отговорност като ти кажа по кой път да поемеш.

— Ако знаех в какво се канят да ме забъркат, щях да размажа Далт в Ардън.

— Наистина ли мислиш, че можеш да го напердашиш?

— Естествено — каза той.

— Това обаче не решава настоящия ти проблем.

— Така е. Имам чувството, че все пак ще ми се наложи да се нагърбя с управлението на това кралство.

Жената до олтара погледна на няколко пъти към нас. Сигурно говорехме доста височко за място като това.

— Жалко, че няма и други достойни кандидати — казах аз, снижавайки гласа си.

— Явно залъкът е твърде малък, за да събуди апетита на някой амбърит.

— Дявол да го вземе, та това е твоят дом! Би трябвало да гледаш по-сериозно на тези неща. Жалко, че престолът не ти е никак по сърце.

— Даа, повечето проблеми тръгват именно от дома, нали така? Понякога ми се иска просто да си направя една дълга разходка, от която да не се върна.

— А какво би станало, ако наистина го направиш?

— Или мама ще поеме управлението с подкрепата на Далт и неговите наемници, което ще означава цял куп екзекуции за хората, които не си падат по нея, или пък тя ще реши, че усилието не си струва и ще се настани във Владението. Ако избере да се наслаждава спокойно на старините си, благородниците, които подкрепят Арканс, просто ще довършат започнатото дело.

— Което, ако се не лъжа, е най-приемливият вариант и за теб — казах аз.

— Само дето тя едва ли ще се откаже толкова лесно от кокала, а това би сложило началото на гражданска война. Който и да спечели тази война, кралството ще потъне в разруха и определено няма да успее да влезе в Златния Кръг. И като се сетих за Кръга…

— Не знам — отвърнах аз бързо. — Не съм упълномощен да водя преговори за Златния Кръг.

— За това се сетих и сам — уточни Люк. — За друго исках да те питам. Просто ми беше интересно дали някой в Амбър не е подхвърлил нещо като „Тия в Кашфа пропиляха шанса си“ или „Я да им дадем още един шанс“, или пък „Уговорката си остава, но ще им се наложи да забравят за Еринор“.

На лицето му цъфна една не особено убедителна усмивка, на която аз отговорих по същия начин.

— Можеш да забравиш за Еринор — казах след това.

— И аз така си помислих. А останалата част от уговорката?

— Според мен настроенията са „нека изчакаме, за да видим какво ще стане“.

— Ох, и това ми мина през ума. Гледай само да не представиш ситуацията в най-черни краски, моля те. Между другото, твоето посещение тук е неофициално, нали?

— Представям единствено себе си — казах аз. — Поне от дипломатическа гледна точка.

Жената се изправи. Люк въздъхна.

— Де да можех да намеря отново пътя към бара на Алиса. Шапкарят сигурно би се сетил за някоя подробност, която ние с теб упорито пропускаме. — Той изведнъж се сепна. — Хей! Тоя пък откъде изникна? Страшно си приличате, но…

Гледаше някъде зад мен, а аз вече бях доловил, че става нещо нередно. Дори не си и помислих да призова Логрус, тъй като и без него се чувствах готов за всичко.

Обърнах се усмихнат.

— Готов ли си да умреш, братко? — попита Джърт. Или окото му се бе възстановило напълно, или си бе намерил доста сполучлива протеза. Във всеки случай косата му бе пораснала отново и то толкова, че ми беше трудно да преценя. Палецът на ръката му също изглеждаше полурегенерирал.

— Не, но съм готов да убия някого — отвърнах аз. — Какво щастие, че случих именно на теб.

Той се поклони насмешливо. Тялото му излъчваше леко сияние. Усещах силата, която преливаше от него.

— Да не би да си наминал през Владението за финалната процедура? — подхвърлих аз.

— Не мисля, че ще ми е необходима — каза той. — Вече съм способен да постигна всичко, което пожелая.

— Това Джърт ли е? — попита Люк.

— Да — отвърнах аз. — Това е Джърт.

Джърт хвърли бърз поглед към Люк. Долових как вниманието му се насочи към меча.

— Нима си препасал на кръста си някакъв магически обект? — поинтересува се той. — Дай да го видим!

Джърт протегна ръка и мечът трепна в юмрука на Люк, но все пак остана на мястото си.

— Не, благодаря — каза Люк и Джърт изчезна.

След миг обаче той се появи зад гърба на Люк и се опита да му направи захват за душене. Люк хвана ръката му, падна на коляно и го хвърли пред себе си.

Джърт се просна на пода по гръб. Люк не помръдна от мястото си.

— Измъкни меча си — каза Джърт. — Да видим дали го бива за нещо.

После се отръска като куче и скочи на крака.

— С такива като теб мога да се справя и без оръжие — отбеляза Люк.

Джърт сви пръстите на ръцете си в юмруци, вдигна ги над главата си и ги допря за миг. После ръцете му се разделиха бавно и в дясната се появи дълъг меч.

— С този номер можеш да изкараш доста пари по панаирите — подхвърли Люк.

— Извади меча си!

— Не ми харесва идеята да се бия в църква. Какво ще кажеш да излезем отвън?

— Много смешно! — изръмжа Джърт. — Значи да излезем и да се озовем право в ръцете на твоите войници? Не, благодаря. Освен това ще ми достави удоволствие да оплискам с кръв олтара на Еднорога.

— Трябва да те запозная с Далт — каза Люк. — Пада си по извратените.

Джърт се хвърли към него. Люк отстъпи и измъкна меча на баща си. Ново пропукване, свистене и атаката бе парирана с лекота, а острието на Уеруиндъл се плъзна напред. На лицето на Джърт се изписа мигновена уплаха, той направи крачка назад и залитна. Люк се възползва от това и го срита в корема, при което мечът на Джърт отлетя встрани.

— Това е Уеруиндъл! — изстена Джърт. — Как мечът на Бранд се е озовал в теб?

— Бранд е мой баща — каза Люк.

В изражението на Джърт се появи отсянка на уважение.

— Не знаех… — промърмори той и пак изчезна.

Зачаках. Претърсих мястото с магическите си сетива, но не открих никакви признаци за присъствието на друг човек освен мен. Люк и жената, която сега бе застанала на почетно разстояние от нас и сякаш не можеше да се престраши да излезе от храма.

И изведнъж Люк се просна на земята. Джърт се бе появил зад него и бе забил лакътя си в тила му. После се пресегна и измъкна меча от пръстите му.

— Той трябва да бъде мой! — каза той, докато аз насочвах към него чрез пръстена едно огнено кълбо от чиста енергия, което по моите сметки трябваше да го размаже и да го превърне в кървава пихтия. Колебанието ми дали да използвам смъртоносна сила продължи не повече от няколко стотни от секундата. Реших да приключа с него още преди късметът му да е сработил.

Оказа се, че съм закъснял. Потапянето в Извора явно го бе направило по-неуязвим, отколкото предполагах. Ударът го преметна няколко пъти във въздуха и го залепи върху отсрещната стена. Той се срина на пода и тялото му замря. От устните му бликна кръв. И тъкмо когато си мислех, че е предал Богу дух, очите му се отвориха и той протегна ръце напред.

Сила, подобна на тази, с която току-що го бях атакувал, се стрелна към мен. Бях доста изненадан от скоростта, с която се бе възстановил, но не чак толкова, че да не успея да парирам. Пристъпих напред и се опитах да го подпаля с един малък магически шедьовър, подбран от пръстена. Джърт се надигна и успя да се предпази тъкмо навреме, макар че дрехите му започнаха да пушат. Продължих да настъпвам и той създаде около мен вакуумна сфера. Пробих я достатъчно бързо, за да не се задуша, и веднага го атакувах с магически таран, по-мощен дори от огненото ми встъпление.

Джърт изчезна преди таранът да го порази и дебелата близо метър каменна стена зад гърба му се пропука от пода до тавана. Изпратих енергийни нишки във всички посоки и го открих свит до един от куполите на храма. Той се спусна към мен, още щом погледнах към тавана.

Не знаех дали поредният ми ход няма да ми коства счупена ръка, но въпреки това се понесох във въздуха право към него. Пресрещнах го на около три метра от пода и се възползвах от набраната инерция, за да му забия един ляв прав с надеждата, че ще успея да му строша врата или в най-лошия случай поне ченето. За съжаление той свари да неутрализира левитиращото ми заклинание и двамата се изтърсихме на пода.

Щом ни видя да падаме, жената извика и хукна, към нас. Останахме да лежим на пода за няколко кратки мига преди да успеем да се съвземем. После Джърт се претърколи встрани, надигна се, но се олюля и отново падна.

Ръката му стисна дръжката на Уеруиндъл. Сигурно бе усетил погледа ми, защото се ухили победоносно. Чух как Люк промърмори някаква ругатня и след това го видях да се надига. Запратих към досадното си братче едно заклинание за дълбоко замразяване, но и то не достигна до целта си.

Тогава жената извика отново и още преди да съм се обърнал към нея, вече знаех, че това е Корал.

Джърт се появи отново точно зад нея, сграбчи я и опря бляскавото, димящо острие на Уеруиндъл до гърлото й.

— Никой… — промълви той задъхано — да не мърда от мястото си или ще й отворя… още една усмивка.

Затърсих заклинание, което би могло да го довърши, без да поставя живота на Корал в опасност.

— Не си го и помисляй, Мърл — каза Джърт. — Усещам… намеренията ти. Просто не ми досаждай… половин минута… и аз ще те оставя… да поживееш още малко. Не знам откъде си изровил… новите си трикове… но те няма да ти помогнат…

Дишаше тежко и бе плувнал в пот. От устата му все още се стичаше кръв.

— Остави съпругата ми на мира — каза Люк, докато се изправяше, — защото след това няма да намериш място, където да се скриеш от мен.

— Не искам да бъда твой враг, сине на Бранд — каза Джърт.

— Тогава прави каквото ти казвам, друже. Справял съм се и с по-добри от теб.

Джърт изкрещя, сякаш някой бе изпепелил душата му. Уеруиндъл се отдръпна от гърлото на Корал, а Джърт заотстъпва, залитайки като кукла на конци. Корал се обърна към него. Дясната й ръка докосна лицето й. След миг Джърт се строполи на пода и се сгърчи на кълбо. По тялото му танцуваше кървавочервено сияние. Той трепереше неудържимо, зъбите му тракаха като кастанети.

А после неочаквано изчезна, отнасяйки Уеруиндъл със себе си. Изпратих една кълбовидна мълния след него, макар да знаех, че шансовете тя да го достигне са нищожни. Усетих присъствието на Джулия в другия край на връзката, която бе изтеглила Джърт, и въпреки всичко все пак се зарадвах, че смъртта й няма да тежи на моята съвест. Но Джърт, Джърт бе станал наистина опасен. За пръв път, след като се бе спречкал с мен, той си тръгваше от мястото на схватката, без да остави част от себе си. А този път дори бе успял да отнесе нещо — едно смъртоносно оръжие.

Обърнах се и успях да зърна червеното сияние, което извираше от лицето на Корал, миг преди тя да смъкне отново превръзката на окото си. Сега вече знаех какво е станало с Рубина, но не и защо.

— Съпруга? — попитах аз.

— Ами, в известен смисъл… Да — отвърна тя.

— Нали знаеш как е — обади се Люк. — Вие двамата откъде се познавате?

Принц на Хаоса

На Джейн Линдсколд — Едно голямо благодаря за помощта. Тази книга дължа на теб.

Глава 1

Виж една коронация и все едно че си ги видял всичките. Звучи цинично и вероятно е точно така, особено ако коронованият крал е най-добрият ти приятел, а кралицата — нереализираната ти любовница. Все същата процесия, съпровождана от протяжна музика, същите неудобни, шарени одежди, същите ласкателства, речи, молитви, звънът на камбаните. Коронациите се досадни, провеждат се обикновено в най-горещите дни на годината и изискват онова лицемерно съпричастие, което се налага да разиграваш на сватби, откривания на учебната година или тайни церемонии.

И тъй, Люк и Корал станаха законни владетели на Кашфа в същата църква, в която само преди няколко часа се бях бил — за съжаление не до смърт — с откачения си брат Джърт. Като единствен, макар и неофициален пратеник на Амбър, аз се озовах в непосредствена близост до бъдещата кралска двойка и привлякох не един и два любопитни погледа. Устата ми се разтегна от служебни усмивки. Не е изключено някои от тях да са се получили малко по-иронични. Това сигурно би поразсърдило Рандъм, макар че той така и не благоволи да ме изпрати в Кашфа като свой официален представител.

Равносметката ми след първия час беше болки в краката, схванат врат и прогизнали от пот официални дрехи. Но шоуто трябваше да продължи. Винаги е така. Двамата с Люк бяхме минали заедно през какво ли не — от схватките в залата за фехтовка, състезанията на лекоатлетическата писта и посещенията на галериите до пътуванията през Сенките. Затова стоях там, пържех се в собствен сос и се чудех какао ли ще стане с него след като надене короната. Подобна промяна бе превърнала моя чичо Рандъм от безгрижен, вятърничав и безотговорен музикант в далновиден и мъдър монарх — стига, разбира се, коментарите на рода ми в Амбър да отговаряха на истината. Осъзнах, че никак не ми се иска Люк да се промени чак толкова. Нали той все пак беше доста по-различен от Рандъм, да не говорим, че беше и доста по-млад. Не е ли странно как годините променят хората? Аз лично едва тогава започвах да осъзнавам колко съм се променил под натиска на събитията, при това за доста кратко време.

Корал успя да ми пробута някаква бележка на фона на заключителния химн на църковната служба. Оказа се, че иска да се видим. Беше уточнила мястото и часа и дори бе прибавила малка карта. Някакъв апартамент в задната част на двореца. Същата вечер се срещнахме и останахме заедно до сутринта. Оказа се, че двамата с Люк били оженени още като деца като част от споразумението на Джасра с представителите на Бегма. Споразумението пропаднало — поне дипломатическата му част. За уговорения брак също било забравено, докато последните събития не опреснили паметта на някои от действащите лица. Корал и Люк не се бяха виждали от години, но според документите принцът бе женен. И макар че бракът подлежеше на анулиране, от друга страна, Корал можеше да стане кралица. Особено, ако Кашфа успее да спечели от това.

А определено имаше какво да се спечели. Еринор. Една бегманска кралица на трона на Кашфа би могла да заглади недоразуменията около спорната територия. Поне така смятала Джасра, както научих от Корал. Люк пък бил склонен да се съгласи с нея сега, когато липсвали каквито и да е гаранции от Амбър, а и споразумението за Златния Кръг вече не било в сила.

Прегърнах я. Корал не се чувстваше съвсем добре, въпреки че вече се възстановяваше с изумително темпо. Дясното й око бе прикрито с черна превръзка. Тя реагираше болезнено всеки път, когато плъзнех неволно ръка към него и дори когато погледът ми се спреше малко по-дълго върху превръзката. Не можех дори да гадая какво бе накарало Дуоркин да постави там Рубина на Справедливостта. Може би бе решил, че на това място ще е недостъпен за Лабиринта и Логрус. Разбира се, моите знания в тази област се свеждаха до нулата. След като най-после се запознах с дребничкия маг, аз се убедих, че той съвсем не е луд. Само дето това заключение не ми помагаше особено при разгадаването на загадъчните способности, които древният мъдрец явно притежаваше.

— Какво е усещането? — попитах аз.

— Доста странно — отвърна Корал. — Не точно болка. Има нещо общо с чувството, което изпитвам при контакт чрез Картите. Само че го долавям непрекъснато, а не само в определени случаи. Все едно съм застанала пред някаква врата. Силите се движат около и през мен.

Мигом се озовах в центъра на сивия пръстен с неговото колелце от червеникав метал и безбройните ефирни нишки. Почувствах се като паяк в средата на огромна паяжина. Една ярка пулсираща линия привлече вниманието ми. В другия й край, на някаква далечна Сянка, открих могъща сила, която можеше да бъде използвана за проучване. Насочих я внимателно към прикрития кристал в очната кухина на Корал.

Не усетих някакво съпротивление. Всъщност не усетих абсолютно нищо. Все пак в съзнанието ми се появи видение — една огнена завеса. Проникнах отвъд завесата и усетих как енергийната нишка забави постепенно своя ход и накрая спря. После трепна, сякаш се бе озовала на ръба на някаква празнота. Усещането не беше като при настройването към Рубина, поне така както си го представях аз, и слава Богу, тъй като не ми се искаше да привличам точно сега вниманието на Лабиринта. Тласнах отново нишката и усетих прилив на ужасяващ студ, който неутрализира призованите от мен сили.

Все пак моята собствена енергия остана непокътната. Проникнах още по-дълбоко и забелязах бледо петно светлина, подобно на далечна мъглявина върху основа в наситено червено, червено като портвайн. Приближих се към светлината и тя се превърна в сложна триизмерна конструкция, която ми се стори полупозната. Това трябваше да е пътеката, която адептът следва при настройването към Рубина, поне така ми я бе описал баща ми. Добре, значи бях проникнал в Кристала. Замислих се дали да не си опитам късмета.

— Не продължавай нататък — каза един непознат глас, който идваше от Корал. Тя като че ли бе изпаднала в транс. — Няма да бъдеш допуснат по-навътре.

Изтеглих нишката си. Нямах никакво желание да си търся белята с излишно нахалство. Чрез своето Логрус-зрение, което поддържах още от последните бурни събития в Амбър, установих, че Корал е обгърната и проникната от излъчването на по-висшата версия на Лабиринта.

— Защо? — попитах простичко.

Не бях удостоен с отговор. Корал трепна, после тръсна глава, погледна ме и попита:

— Какво стана?

— Ти задряма — отвърнах аз. — Нищо чудно, след приумиците на Дуоркин и целия стрес…

Корал се прозина и отново се отпусна в леглото.

— Да — промърмори тя едва чуто и след това наистина заспа.

Свалих ботушите и по-неудобната част от облеклото си. Опънах се на леглото до нея и дръпнах завивката върху двама ни. И аз бях уморен. Освен това ми се искаше да прегърна някого.

Не знам колко време съм спал. Мъчиха ме мрачни, вихрени сънища. Лица — човешки, животински, демонични — се въртяха около мен и нито едно от тях не се отличаваше с особено ведро изражение. Дървета падаха покосени и в клоните им лумваха пламъци, земята тръпнеше и се разцепваше, морета кипяха и от повърхността им се издигаха гигантски вълни, които заливаха сушата, луната бе оплискана с кръв и отнякъде долиташе неистов вой. Нещо ме викаше по име…

Могъщ вятър тласкаше кепенците с все сила и те се удряха с гръм и трясък в дървените каси на прозорците. В съня ми в стаята се промъкна някакво създание. То се сви на кълбо до леглото и започна тихо да повтаря името ми. Сякаш цялата стая се тресеше. Спомних си Калифорния. Като че ли бе започнало земетресение. Писъкът на вятъра се превърна в рев и чух как някъде отвън се прекършват дървета и рухват кули…

— Мерлин, принце от рода на Сауал, принце на Хаоса, събуди се — казваше създанието, скърцаше със зъби и започваше отново.

След четвъртото или петото повторение изведнъж ми просветна, че това вече може и да не е сън. Отвън долитаха крясъци. Стаята просветваше от ярките пулсации на мълниите, последвани от почти мелодичния грохот на гръмотевиците.

Още преди да отворя очи, преди да помръдна, призовах едно защитно заклинание. Звуците бяха реални, а на пода лежеше съвсем истински, изскубнат от пантите капак на прозорец. Създанието до леглото също беше от плът и кръв.

— Мерлин, Мерлин. Събуди се, Мерлин — повтаряше то. Беше с дълга муцуна, заострени уши, впечатляващи зъби и нокти, сиво-зелена козина, големи очи и блестящи от влагата, ципести крила, прибрани към тялото му. Не можех да преценя по изражението му дали се хили, или гримасничи от болка. — Събуди се, Господарю на Хаоса.

— Ти ли си, Грайл — казах аз, обръщайки се по име към стария слуга на семейството ми в Хаос.

— Да, господарю — отвърна съществото. — Същият, който някога те научи да играеш на Танца на кокалите.

— Мътните да ме вземат!

— Първо работата, после удоволствието, господарю. Последвах черната нишка по дълъг и ужасен път, за да те открия.

— Но нишките не могат да достигнат чак дотук — отбелязах аз. — Не и без да бъдат тласнати с невероятна сила. А може би дори тогава няма да се доберат до това място. Как успя да ме откриеш?

— Сега е много по-лесно от преди — каза Грайл.

— Как така?

— Негово Величество Суейвил, кралят на Хаос, тази вечер ще заспи с Повелителите на Мрака. Изпратиха ме, за да те отведа за церемонията.

— Веднага ли трябва да тръгна?

— Веднага.

— Аха. Ами, добре. Разбира се. Само да си събера нещата. Как се случи това?

Обух си ботушите, навлякох остатъка от дрехите си и закачих меча си на колана.

— Аз, разбира се, не съм запознат с подробностите. Все пак всички знаеха, че той не е добре със здравето.

— Искам да оставя бележка — казах аз.

Той кимна.

— Кратка, надявам се.

— Да.

Надрасках на един лист от писалището следното: „Корал. Викат ме спешно по семейни дела. Ще ти се обадя.“ После сгънах листа, пъхнах го в ръката й и възкликнах:

— Добре… Как ще се приберем?

— Ще те пренеса на гърба си, принц Мерлин, точно както го правех преди.

Кимнах и в съзнанието ми изплуваха спомени от моето детство в Хаос. Като повечето демони и Грайл притежаваше огромна сила. Спомних си за нашите игри — край мрачните подстъпи на бездните, в гробниците, в пещерите, но още димящите бойни полета, в килиите на мъртви магьосници, в различните адски светове. Винаги предпочитах да играя с демони, вместо с някой от роднините си. Дори формата, която приемах в Хаос, наподобяваше тази на демоните.

Грайл погълна един от столовете в стаята за допълнителен обем и след това промени тялото си, така че да мога да се настаня удобно върху него. Яхнах удължения му торс и се хванах здраво, а той възкликна:

— Ах, Мерлин! С какви магически сили си се захванал?

— Контролирам ги напълно, но все още не съм ги опознал достатъчно — отвърнах аз. — Сдобих се с тях съвсем наскоро. Какво почувства?

— Жар, студ, странна музика. От всички посоки. Променил си се.

— Всички се променят — отбелязах, докато демонът се насочваше към прозореца. — Такъв е животът.

От широкия перваз се проточваше черна нишка. Грайл я докосна миг преди тялото му да се понесе във въздуха.

Връхлетя ни силен порив на вятъра. Пропаднахме надолу, след това се понесохме напред и започнахме да набираме височина. Звездите бяха ярки, а месечината бе изгряла току-що, огрявайки ниските облаци. Понесохме се с шеметна скорост и докато премигна, градът под нас изчезна. Звездите затанцуваха и накрая се превърнаха в ивици светлина. Пред погледа ми се разстла ефирният, потръпващ воал на мрака, който се разрастваше непрекъснато. „Черният път“ — хрумна ми най-неочаквано. Приличаше на нетрайно, създадено в небето копие на Черния път. Погледнах назад. Там вече го нямаше. Сякаш навивахме воала след себе си. Или пък той се навиваше сам и така ни изтегляше към другия си край?

Околностите на столицата се изнизаха като филм, извъртян три пъти по-бързо от обичайното. Прелетяхме над гора, над хълм, над планински връх. Носехме се по развълнуваната черна лента, плъзгахме се край петна от дневна светлина и сенки. После темпото ни изведнъж се ускори до стакато. Усетих, че вече няма никакъв вятър. Неочаквано луната се озова високо над нас, а под нас се заизвива назъбена планинска верига. Възцарилата се тишина ме караше да се чувствам като в сън. После луната се снижи за един-единствен миг. Бляскава линия разчупи света вдясно от мен и звездите започнаха да изчезват. Докато следвахме черния път, не усетих нито веднъж тялото на Грайл да се напряга от някакво усилие. Луната изчезна, светлината стана масленожълта, появилите се облаци добиха розов оттенък.

— Мощта на Хаоса нараства — отбелязах аз.

— Енергията на безпорядъка — отвърна демонът.

— Значи не си ми казал всичко.

— Аз съм само слуга — каза Грайл. — Не съм осведомен за делата на Могъщите.

Светът около нас ставаше все по-светъл, а черната лента продължаваше да се вее напред, докъдето ми стигаше погледът. Облаците отлетяха встрани и на тяхно място се появиха нови. Очевидно вече бяхме поели през Сенките. След известно време планините се снижиха и постепенно отстъпиха пред обширна равнинна област. Слънцето ненадейно се озова в средата на небето. Като че ли се движехме малко над мрачния път и краката на Грайл едва го докосваха. Крилата му ту се движеха с бавни, широки махове, ту пърхаха със скорост, която ги правеше почти невидими.

Слънцето отплува далеч вляво и доби кървавочервен оттенък. Под нас се разстла розова пустиня…

После отново се спусна мрак и звездите се завъртяха, сякаш прикрепени върху огромен панаирджийски фойерверк.

Спуснахме се ниско, току над върховете на дърветата…

Стрелнахме се над оживена централна улица с ярки светлини и блеснали автомобилни фарове, неонови реклами и просторни витрини. Лъхна ни топлият, спарен, прашен, опушен градски въздух. Няколко пешеходци погледнаха нагоре, доловили едва-едва нашето присъствие.

И още докато се носехме над реката, слаломирайки между покривите на крайградските къщи, гледката претърпя неочаквана метаморфоза. Само миг по-късно вече летяхме над скалист праисторически ландшафт, покрит тук-там с лава, потръпващ неравномерно, с два действащи вулкана — един съвсем близо и друг в далечината, които бълваха облаци дим право към сиво-зеленото небе.

— Това трябва да е някакъв по-кратък път, а? — подхвърлих аз.

— Най-краткият — отвърна Грайл.

Навлязохме в продължителна нощ. По едно време пътят ни като че ли се гмурна в морските дълбини. Около нас се стрелкаха ярки морски създания, някои само на ръка разстояние, други малко по-далеч. Черният път ни предпазваше — сух и непокътнат.

— Предстои огромно надигане на силите — обади се Грайл, — точно като след смъртта на Оберон. Неговото въздействие ще разтърси Сенките.

— Но смъртта на Оберон съвпадна с възстановяването на Лабиринта — казах аз, — а това е нещо повече от преселването в отвъдното на някой от владетелите на двата полюса.

— Така е — съгласи се демонът, — но сега балансът между силите бездруго е нарушен. Това ще засили труса. Вероятно ефектът ще е още по-краен.

Влетяхме в отвор, издълбан в появилия се мрачен скален масив. Край нас се проточиха ивици светлина. Неравният релеф се оцвети в светлосиньо. После — след колко време, това не мога да кажа — се извисихме към пурпурен небосвод, без дори да успея да доловя мига на прехода. Една самотна звезда блестеше далеч напред. Понесохме се право към нея.

— Защо? — попитах аз.

— Защото Лабиринтът е станал по-силен от Логрус — отговори Грайл.

— Как се е стигнало до това?

— Принц Коруин създал втори Лабиринт по времето на сблъсъка между Амбър и Хаос.

— Да, той ми разказа за това. Аз дори съм виждал този Лабиринт. Баща ми се боял, че Оберон няма да успее да възстанови оригинала.

— Но той успял и сега Лабиринтите са два.

— И?

— Лабиринтът на баща ти е също Знак на Реда. Затова изначалният баланс между Силите е нарушен в полза на Амбър.

— И как така си наясно с нещо, за което никой в Амбър дори не подозира, или пък всички са решили, че не си струва и аз да го знам?

— Твоят брат Мандор и принцеса Файона се досещаха и затова потърсиха доказателства. После представиха разкритията си на твоя вуйчо — лорд Сухай. Той на свой ред провери версията им и се убеди в нейната истинност, но в това време владетелят Суейвил беше вече на смъртния си одър. Знам всички тези подробности, тъй като именно Сухай ме изпрати да те намеря и ми нареди да те запозная със ситуацията.

— Мислех, че те е изпратила майка ми.

— Сухай беше убеден, че тя ще изпрати някого, и точно затова искаше да се добере до теб преди нея. Това, което ти казах за Лабиринта на баща ти, се пази все още в тайна.

— А от мен какво се очаква да направя?

— Не ми е поверена подобна информация.

Звездата грейна още по-ярко. Небето бе изпъстрено с оранжеви и розови пръски. Не след дълго към тях се присъединиха ивици зелена светлина, които се полюшваха като носени от вятъра шарфове.

Стрелнахме се отново напред и зелените конфигурации завзеха небето, превръщайки се в нещо като въртящ се бавно сюрреалистичен слънчобран. Пейзажът се размаза окончателно. Имах чувството, че част от съзнанието ми спи, макар да бях убеден, че съм съвсем буден. Времето си играеше с метаболизма ми. Усетих пристъп на невероятен глад. Заболяха ме очите.

Звездата блесна с нова сила. Крилата на Грайл засияха. Темпото ни като че ли нарастваше непрекъснато.

Краищата на черния път започнаха да се издигат нагоре, докато накрая се срещнаха над нас и се озовахме във вътрешността на цев, насочена право към синьо-бялата звезда.

— Още нещо, което да трябва да ми кажеш?

— Доколкото знам — не.

Разтрих лявата си китка и усетих, че нещо ми липсва. О, да. Фракир. Къде я бях оставил все пак? Спомних си. В апартамента на Бранд, вързана на леглото му. Но защо бях постъпил така? Мозъкът ми беше някак замъглен, спомените ми се отзоваваха мудно, като в сън.

За пръв път си спомнях за това, откак Силите едва не сринаха двореца в Амбър. Ако се бях замислил по-рано, вече щях да съм наясно какво става. Явно се бях натъкнал на някакво заклинание в покоите на Бранд. Нямаше как да преценя дали предишният обитател го е подготвил специално за мен, или аз просто го бях активирал, докато ровичках там. Не беше изключено и експлозията да е разбудила нещо доста по-значително, а моята дезориентация да е само страничен ефект от неговото излъчване. Все пак ми се струваше, че вторият вариант е малко вероятен.

Точно затова се усъмних, че съм се замесил в някоя сериозна бъркотия. Наистина беше изцяло в стила на Бранд да заложи магически примки в покоите си. Неговият капан бе успял да заблуди дори мен — опитния магьосник. Може би единствено огромното разстояние ми бе помогнало да прочистя мислите си. Прехвърлих набързо последните си спомени и установих, че от известно време съм изпаднал в нещо като леко опиянение. Колкото повече се замислях, толкова повече се убеждавах, че клопката е скроена точно по моя мярка. За съжаление все още нямах никаква представа за мотивите на Бранд, което означаваше, че изобщо не съм в безопасност.

Каквото и да представляваше това заклинание, то ме бе накарало да изоставя Фракир, без дори да се замисля. Освен това все още се чувствах доста… странно. Не можех да определя съвсем точно неговия ефект, но мислите и усещанията ми не се движеха по обичайните си маршрути, което пък е съвсем обичайно за човек, попаднал в магически капан. И все пак не можех да си представя защо покойният ми чичо би заложил примка с надеждата, че именно аз ще се уловя в нея, при условие че се настаних в съседство едва след смъртта му. Да не говорим, че едва ли щях да прекрача прага на покоите му, ако Лабиринтът и Логрус не се бяха счепкали. Не, като че ли някой друг стоеше зад всичко това. Джърт? Джулия? Те обаче едва ли биха могли да се промъкнат незабелязано в двореца. Кой тогава? Дали пък разходката ми из Коридора на Огледалата нямаше нещо общо? Догадки, догадки, догадки. Ако бях в двореца, сигурно щях да успея да разбера кой е измайсторил загадъчното заклинание. Но тъй като не бях, засега щеше да ми се наложи да се откажа от лесното решение на проблема.

Светлината пред нас грееше по-ярко отпреди, преливайки от небесносиньо до кървавочервено.

— Грайл — казах аз. — Ти усети ли по мен някакво заклинание?

— Усетих, господарю.

— Защо не ме предупреди?

— Помислих, че е твое собствено — за защита, може би.

— Можеш ли да го отстраниш? Аз не мога да го прогоня, докато съм в негова власт.

— Прекалено силно се е вкопчило в същността ти. Не знам дори откъде да започна.

— А можеш ли да ми кажеш нещо за него?

— Само това, че го усещам, господарю. Като че ли е най-наситено около главата ти.

— И как се отразява на мислите ми?

— В светлосиньо.

— Нямах предвид конкретния цвят. Интересува ме по-скоро дали влияе по някакъв начин на мислите ми.

Крилете на демона блеснаха в синьо, после в червено. Изведнъж тунелът се разтвори и небето над нас засия в крещящите цветове на Хаоса. Звездата, която бяхме следвали досега, се превърна в малка светлинка — усилена по магически път, разбира се — на най-високата кула на един гробовен замък в сиво и тъмнозелено, построен на върха на планински масив, чиито основа и средна част бяха премахнати. Скалният остров бе увиснал над вкаменена гора. Короните на нейните дървета горяха с оранжеви, пурпурни и зелени пламъци.

— Мисля, че това заклинание може да бъде разплетено — отбеляза Грайл. — Но задачата едва ли ще е по силите на обикновен демон като мен.

Смотолевих нещо като отговор. После известно време оглеждах пъстрия пейзаж.

— Като си говорим за демони… — започнах.

— Да?

— Какво можеш да ми кажеш за тай’иги-те?

— Те живеят далеч отвъд Покрайнините — каза Грайл — и според мен са най-сродните с първичния Хаос същества. Не знам дали въобще притежават собствени тела от плът и кръв. Почти не общуват с другите демони, пък и с никого.

— Познавал ли си някой от тях… ъъ… лично?

— Срещали сме се от време на време — отвърна демонът.

Издигнахме се по-високо. И замъкът бе поел в същата посока. Някъде зад него се изсипа метеоритен дъжд — ярък и абсолютно безшумен.

— Те могат да се прехвърлят в човешко тяло и да го обладаят.

— Това не ме изненадва.

— Познавам един, който постъпи така на няколко пъти. Но сега си има доста необичаен проблем. Наскоро се всели в тялото на човек, който е бил на смъртно легло. После човекът умрял и сега тай’ига-та не може да напусне тленните му останки. Просто се е сраснал с него. Да знаеш случайно как би могъл да се измъкне?

Грайл прихна.

— Като скочи в пропаст, предполагам. Или пък да се наниже на меча си.

— Ами ако е свързан толкова здраво с чуждото тяло, че това да доведе до собствената му смърт?

Последва ново прихване.

— Такива са рисковете на играта.

— Задължен съм на този демон. Искам да й… да му помогна.

Грайл замълча за няколко минути и след това каза:

— Някой по-стар и по-мъдър тай’ига може би ще знае нещо по въпроса. Нали знаеш къде би могъл да ги откриеш?

— Аха.

— Съжалявам, че не мога да ти помогна с друго. Но тай’ига са древно племе.

Спуснахме се към кулата. Пътят ни под яркия калейдоскоп на небето се сви до съвсем тъпичка нишка. Грайл се понесе с мощни махове на крилата право към прозореца, от който извираше светлината, а аз погледнах надолу. Гледката беше главозамайваща.

В далечината се разнесе рев, произлязъл сякаш от триенето на земни пластове — явление, съвсем обичайно по тези места. Вятърът развя наметалото ми. На небето, вляво от нас, се появиха няколко мандаринени облачета. Вече можех да различа изкусните гравюри по стените на кулата. В стаята на върха й мярнах познат силует.

После се приближихме досами прозореца и се вмъкнахме през него. Вътре ни очакваше едно едро, леко прегърбено демонично същество е люспесто тяло в сиво и червено и рога на главата. В жълтите му очи грееха овални пурпурни зеници. Зъбите му се оголиха в усмивка.

— Вуйчо! — извиках аз и скочих от гърба на Грайл. — Радвам се да те видя!

Демонът се разкърши, а Сухай се спусна към мен и ме прегърна — внимателно.

— Мерлин — възкликна той. — Добре дошъл у дома. Жалко, че поводът да те повикам е печален, но въпреки това присъствието ти ме изпълва с радост. Грайл каза ли ти…

— Че Негово Величество се е поминал? Да. Съжалявам.

Сухай ме пусна и отстъпи крачка назад.

— Не че беше неочаквано. Даже напротив. Твърде очаквано всъщност. Просто не му беше сега времето да се случи.

— Така е — съгласих се аз. После разтрих схванатото си ляво рамо и претършувах джобовете си, за да измъкна някакъв гребен.

— Той боледува толкова дълго, че вече бях започнал да привиквам с тази мисъл — добавих след това. — Като че ли почти се бе справил със слабостта си.

Сухай кимна и ме попита:

— Ще се трансформираш ли?

— Изкарах тежък ден. Ще се заема с това веднага щом се възстановя поне малко. Освен ако не се налага да свърша нещо спешно.

— Не, няма нищо спешно засега — отговори Сухай. — Гладен ли си?

— Доста.

— Ела тогава. Ще ти намеря нещо вкусно. Той се обърна и тръгна към стената в дъното на стаята, а аз го последвах. Никъде из помещението не се виждаха врати. Моят вуйчо бе опознал всички ключови точки в реалността на Хаос като петте си пръста. За разлика от Амбър, в Царството на Хаоса е толкова лесно да се навлезе сред околните сенки, че понякога това се получава съвсем несъзнателно. Проблемът е, че в Сянката, на която си се озовал неволно, вече те очакват, но не за да те поздравят с „добре дошъл“. Освен това трябва доста да се внимава, защото лесно можеш да се озовеш увиснал във въздуха над бездънна пропаст, дълбоко под водата или пък на пътя на разрушително торнадо. Тъй че в Хаос никога не са си падали особено по туризма.

От друга страна, в този край на Вселената материята е толкова податлива, че един Майстор на Сенките би могъл лесно да промени нейната тъкан и да си сътвори безопасен път за отстъпление. Майсторите на Сенките са нещо като местни занаятчии, чиито способности произлизат от Логрус, макар да не е задължително всеки от тях да е негов адепт. Много малко от тях, до един адепти на Знака, биват приемани в Гилдията на Майсторите на Сенки. Това са в най-общ смисъл водопроводчиците и елтехниците на Царството и техният майсторлък — досущ като при техните колеги от Сянката Земя — представлява комбинация от дарба и знания. Макар да съм член на Гилдията, аз лично предпочитам да използвам услугите на някой практикуващ Майстор, когато ми се наложи. Сигурно би трябвало да се спра по-подробно на тази тема. Може би дори ще го сторя — някога.

Когато достигнахме стената, тя естествено вече не беше там. Просто образът й се замъгли и след това изчезна. Преминахме през пространството, което тя бе заемала допреди малко, и след миг вече се спускахме по едно зелено стълбище. Е, може би не беше точно стълбище. Поредица от зелени дискове описваха в мрака спирала, чиито елементи бяха отдалечени един от друг на удобно за слизане или изкачване разстояние. Спиралата опасваше външната стена на кулата и завършваше при стена, върху която също не се виждаше врата. Преди да достигнем до тази стена, на няколко пъти — за броени секунди — ни огря дневна светлина, а веднъж за миг дори ни връхлетя снежна буря. После пък мярнах абсидата на някакъв християнски храм, но без олтара. Най-после се добрахме до стената, преминахме през нея и се озовахме в просторна кухня. Сухай ме заведе при шкафа с продуктите и ми махна с ръка да се самообслужа. Намерих някакво студено месо и хляб и си направих сандвич. Към него прибавих и една хладна бира. Вуйчо ми също отчупи от хляба и си наля една халба от същото питие. Над главите ни се появи птица, изграчи дрезгаво и изчезна още преди да е успяла да прекоси помещението.

— Кога ще е упокойната служба? — попитах аз.

— При следващото алено небе, след почти пълно завъртане — отвърна Сухай. — Това означава, че ще имаш време да се наспиш и да си починеш. Може би.

— Какво искаш да кажеш с това „може би“?

— Като един от тримата, ти си под Черния покров. Точно затова те повиках тук, на едно от моите места за усамотение. — Той се обърна и премина през стената. Последвах го с халбата в едната ръка и сандвича в другата. Приседнахме край спокойно зелено езеро до един скалист хълм. Небето над нас беше ръждивокафяво. Замъкът на Сухай обхваща кътчета от целия Хаос и неговите Сенки, обединени от умопомрачителна плетеница от пътища и преходи. — Но щом си се сдобил с Колелцето, това ще ти осигури допълнителна независимост.

Той се пресегна и докосна пръстена. Усетих лека тръпка по пръста, ръката и рамото си.

— Вуйчо, докато бях твой ученик, ти често ме провокираше със загадъчни фрази — казах аз. — Но обучението ми вече завърши, затова си мисля, че имам правото да кажа, че нямам никаква представа за какво по дяволите говориш.

Той се усмихна и отпи от бирата си.

— Вгледай се в отраженията, те могат да ти кажат много.

— Отражения… — промълвих аз и вперих поглед в езерото.

Под повърхността заплуваха черни ленти и образи — Суейвил, положен на смъртното си ложе, майка ми, баща ми, демонични форми, които се появяваха и изчезваха, Джърт, аз самият, Джасра и Джулия, Рандъм и Файона, Мандор и Дуоркин, Бил Рот и още много лица, които не успях да позная…

Поклатих глава.

— Дотук отраженията не ми казват нищо.

— За това е нужно време — отвърна Сухай.

И аз пак се съсредоточих върху вихъра от лица и фигури. Джърт се появи отново и се задържа дълго. Беше облечен много изискано и изглеждаше в добра форма. Когато накрая образът му се стопи, на неговото място изникна едно смътно познато лице, което бях мярнал и преди това. Знаех, че това е благородник от Хаос, и затова се разрових из спомените си. Разбира се. Бе минало доста време, но все пак не бях го забравил съвсем. Беше Тмер от рода Джезби — най-големият син на покойния принц Роловианс, вече лорд и Господар на Пътищата на Джезби. Беше си пуснал къса испанска брадичка, допълваща гъстите му вежди, беше все така добре сложен, с приятна, макар и сурова външност. За него се говореше, че е смел и дори чувствителен.

На неговото място се появи принц Тъбъл, Господар на Пътищата на Чаникът, чийто образ преливаше непрекъснато ту в човешката, ту в демоничната си форма. Жизнерадостен, с могъщо телосложение и тънък усет за всичко. Той имаше зад гърба си вековен опит, който го бе дарил със завидна проницателност. Брадата му бе сплетена на плитчици, а големите му светли очи излъчваха невинност; Майстор в игрите от най-различен сорт.

Тмер се появи отново, а след него и Джърт. Кръгът се затвори отново от Тъбъл, след което черните ленти под повърхността замряха и езерото придоби предишния си вид. Изчаках още малко и след като не се появиха нови образи, се обърнах към Сухай:

— Отражението изчезна. Но аз все още не знам какво означава то.

— Какво видя там?

— Брат си Джърт — отвърнах аз. — Принц Тмер от Джезби и принц Тъбъл от Чаникът бяха също сред главните действащи лица.

— Чудесно — отбеляза Сухай. — Направо чудесно.

— Е и?

— Тмер и Тъбъл са също под Черния покров — точно като теб. Доколкото знам, Тмер си е в Джезби, а Джърт е тръгнал за областта Далгари.

— Джърт се е върнал?

Сухай кимна.

— Може би ще отиде в крепостта на майка ни в Ганту — предположих аз. — Или пък в имението на Сауал в Анч, на границата на Покрайнините.

Вуйчо ми сви рамене.

— Кой го знае…

— Но защо сме под Черния покров?

— Ти завърши именит университет сред Сенките. Освен това живя дълго в Двора на Амбър, където сигурно си научил доста полезни неща. При такова солидно образование би трябвало да се сетиш сам.

— Предполагам, че Черният покров означава, че над нас е надвиснала опасност…

— Естествено.

— … но нейната природа ми се изплъзва. Освен ако…

— Да.

— Значи всичко е свързано със смъртта на Суейвил. Някаква политическа договореност, може би. Но аз отдавна не съм наясно с политическата ситуация тук.

Усмивката на Сухай разкри поизносените му, но все още страховити зъби.

— Все си чувал за борбата за трона.

— Добре. Да речем, че родът Сауал стои зад един от претендентите, Джезби зад другия, а Чаникът зад третия. Да речем, че съм се прибрал у дома, само за да се замеся в някаква вендета. Да речем, че всички вече са се хванали за гушите. В такъв случай, който и да е хвърлил Черния покров над нас, за да ни предпази от изстъпления, аз съм му задължен. Наистина.

— Топло — каза Сухай. — Но събитията вече се придвижиха доста по-напред.

Поклатих глава и въздъхнах:

— Предавам се.

Разнесе се вой.

— Помисли си още — промърмори старецът. — Аз трябва да посрещна един гост.

Той стана, нагази в езерото и тутакси изчезна.

Аз пък си допих бирата.

Глава 2

Само след няколко секунди една скала вляво от мен потръпна и издаде звук, подобен на камбанен звън. Вниманието ми съвсем несъзнателно се насочи към пръстена, който Сухай бе нарекъл Колелцето. Миг след това осъзнах, че възнамерявам да се предпазя чрез него от евентуалната заплаха. Странно колко добре се бяхме сработили за толкова кратко време. Скочих, обърнах се към скалата и насочих лявата си ръка към нея, но в същия момент оттам изникна Сухай, последван от една по-висока, замъглена фигура. Фигурата се стабилизира почти мигновено, пристъпи напред и веднага след това се преля от формата на осмокрака маймуна в човешкия облик на моя брат Мандор. Както обикновено беше облечен в черно, но този път дрехите му бяха с малко по-различна кройка. Сребристата му коса беше грижливо сресана.

— Виждам, че всичко е минало както трябва — отбеляза той.

Аз се ухилих и кимнах към все още превързаната му ръка.

— Точно както би трябвало да се очаква. Какво стана в Амбър, след като се запътих към Кашфа?

— Нови експлозии нямаше — каза Мандор. — Останах само колкото да се убедя, че не мога да бъда полезен с нищо повече. Преди това помогнах да поразчистим около епицентъра и да закърпим няколко опасно поддали стени. Чрез заклинания естествено. После помолих Рандъм да ме освободи, той благоволи и аз се прибрах у дома.

— Експлозия ли? В Амбър? — попита Сухай.

Аз кимнах.

— Интересите на Еднорога и Змията се сблъскаха в коридорите на двореца и това причини сериозни щети.

— Какво е принудило Змията да навлезе така дълбоко във Владенията на Реда?

— Причината се нарича в Амбър Рубинът на Справедливостта, а в Хаос — Окото на Змията.

— Разкажи ми по-подробно.

Направих един бърз преглед на последните си премеждия в двореца на Амбър, като пропуснах да спомена за разходката в Коридора на Огледалата и разкритията в покоите на Бранд. Докато говорех, погледът на Мандор прескачаше от Колелцето върху Сухай и обратно. Той осъзна, че съм забелязал това, и се усмихна.

— Значи Дуоркин е отново на себе си? — попита Сухай.

— Никога преди не съм го срещал — казах аз, — но ми се стори, че знае какво прави.

— А кралицата на Кашфа гледа с Окото на Змията?

— Не знам дали вижда нещо с него. Тя все още се възстановява след операцията на Дуоркин. Но мисълта определено е интригуваща. Ако може да гледа с него, какво ли би видяла?

— Изчистените, студени линии на вечността, ако мога да се изразя така. През всички Сенки. Нито един смъртен не би могъл да издържи дълго на подобна гледка.

— Във вените й тече кръвта на Амбър — казах аз.

— Наистина ли? Оберон?

Кимнах.

— Покойният владетел беше много активен човек — отбеляза Сухай. — И все пак подобно зрение би било истинско бреме — макар твърдението ми да се опира само на догадки — и ще изисква познаването на някои определени принципи. Нямам никаква представа какво би могло да излезе от това. Само Дуоркин би могъл да каже. Ако наистина е на себе си, той сигурно знае какво прави. Признавам неговото майсторство, въпреки че никога не съм знаел какво да очаквам от него.

— Значи го познаваш лично? — попитах аз.

— Познавах го — отдавна, преди да започнат несгодите му. Не знам дали да приветствам или да се боя от последния му ход. Ако се е възстановил, Дуоркин би могъл да направи много за общото добро. И все пак неговите интереси могат да бъдат и съвсем предубедени.

— Съжалявам, че не мога да внеса яснота по въпроса — казах аз. — За мен действията му са също толкова загадъчни.

— И аз съм доста объркан — обади се Мандор. — Но все още съм склонен да приема всичко като уреждане на отношенията на Амбър с Кашфа и Бегма. На този етап едва ли има смисъл да гадаем. По-добре да се съсредоточим върху някои от наболелите проблеми тук.

Неволно въздъхнах и подхвърлих:

— Като наследяването на трона ли?

Мандор изненадано вдигна вежди.

— О, значи лорд Сухай вече те е запознал със ситуацията?

— Не съвсем — отвърнах аз. — Но вече съм слушал толкова много за дворцовите интриги в Амбър, че съм станал нещо като експерт по въпроса. Предполагам, че тук нещата едва ли стоят по-иначе и наследниците от рода Суейвил вече са се вкопчили един в друг на живот и смърт.

— На прав път си — съгласи се Мандор. — Все пак мисля, че тук правилата се спазват много по-стриктно, отколкото в Амбър.

— И това е нещо. Що се отнася до мен, смятам да поднеса съболезнованията си и тутакси да отпраша нанякъде. Пратете ми после картичка, за да разбера кой е спечелил играта.

Мандор се засмя. Той рядко се смее. Усетих как китката ми трепна около мястото, където обикновено се вие Фракир.

— Той наистина не знае — каза брат ми и погледна Сухай.

— Току-що пристигна — отвърна му вуйчо. — Нямах време да му разкажа нищо.

Бръкнах в джоба си, измъкнах една монета, подхвърлих я и я хванах във въздуха.

— Тура — обявих след като я погледнах. — Значи ще ми обясниш ти, Мандор. Кажи сега какво става?

— Ти не си тринайсети в списъка с претендентите за трона — каза той.

Беше мой ред да се изсмея.

— Знаех си, че не е възможно да съм се изкачил толкова нагоре. Нали още на вечерята във Владението ти казах, че не ми се вярва да е така.

— Трети си — продължи Мандор. — Пред теб са само двама.

— Не разбирам. Какво е станало с всички останали?

— Мъртви са.

— От какво? Грипна епидемия ли е имало?

Мандор се усмихна злокобно.

— Напоследък имаше цял куп фатални дуели и доста политически убийства.

— И кои бяха повече?

— Убийствата.

— Впечатлен съм.

— Точно затова вие тримата сте защитени от Черния покров на Короната. Освен това на трите рода е заповядано да се погрижат допълнително за безопасността на всеки един от претендентите за престола.

— Говориш сериозно, така ли?

— Съвсем сериозно.

— Това оредяване на благородническите редици на всеобщия стремеж към преуспяване ли се дължи, или по-скоро шепа хора са се потрудили здравата по въпроса?

— Короната няма ясно становище.

— Когато казваш „Короната“, кого по-точно имаш предвид? Кой се ползва сега с последната дума?

— Лорд Бансиз от Амбълраш — отговори Мандор, — далечен роднина и дългогодишен приятел на покойния монарх.

— Долу-горе го помня. А възможно ли е той сам да е хвърлил око на трона и да стои зад цялата чистка?

— Той е жрец на Змията, а жреците дават обет, с който се отказват от властта във всяка нейна проява.

— Има си начини да се заобикалят дадените обети.

— Така е, но Бансиз изглежда напълно незаинтересован от подобна перспектива.

— Което не му пречи да си има свой любимец, на когото да помага от време на време. Някой от оцелелите претенденти да е поддържал близки връзки с Ордена на Бансиз?

— Доколкото знам, не.

— Не е изключено да става въпрос за сделка.

— Не е, но Бансиз не е от хората, които биха участвали в подобни пазарлъци.

— С други думи, смяташ, че той стои над боричканията за престола?

— Поне нямам доказателства за противното.

— Кой е главният претендент?

— Тъбъл от Чаникът.

— А вторият?

— Тмер от Джезби.

— Бива си го твоето езерце — казах на Сухай.

Той отново ми показа зъбите си.

— Нашият род замесен ли е в някаква вендета с родовете Джезби и Чаникът?

— Всъщност не.

— Но всеки да си пази гърба, нали?

— Да.

— Как се стигна дотук? Помня, че списъкът беше доста дълъг. Вартоломеева нощ на местна почва или какво?

— Не, убийствата си вървяха съвсем равномерно. Не се е стигало да кървави бани, откак състоянието на Суейвил се влоши значително, макар че някои от последните „инциденти“ са съвсем отскоро.

— Все трябва да е имало някакво разследване. Някой да е попадал в затвора по тази линия?

— Не, извършителите или успяваха да се измъкнат, или ги убиваха на място.

— Ами убитите? Сигурно са успели да разберат какви са били политическите им пристрастия.

— Не съвсем. Едни бяха професионалисти. Други минаваха просто за неспокойни натури, а някои дори имаха репутацията на душевноболни.

— Значи никакви интересни улики?

— Точно така.

— А съмнения?

— Тъбъл е сред заподозрените, само дето никой не смее да му го каже в очите. Той спечели най-много от развитието на събитията и би могъл да прибегне до нов удар. Бездруго политическата му кариера е гарнирана обилно с двойни игри, потайни ходове и убийства. Но от тогава измина доста време. Всеки има по няколко неудобни тайни в биографията си. От много години насам той минава за тих и консервативен човек.

— А Тмер? Той също е достатъчно близо до успеха, за да предизвика подозренията на всички. Нещо по-конкретно за неговите афери?

— Почти нищо. Делата му са винаги добре прикрити. Той самият е доста затворен човек. Въпреки това никога не е бил свързван с някакви нередности. Не го познавам чак толкова добре, но все пак винаги съм смятал, че е по-непосредствен и по-прям от Тъбъл. Струва ми се, че ако му се искаше чак толкова да се добере до престола, по-скоро би организирал преврат, отколкото да се занимава с интриги.

— Може, разбира се, да има няколко независими действащи лица, всяко от които да преследва собствените си интереси…

— И сега, когато играта навлиза във финалния си етап, те би трябвало да се появят на сцената, така ли?

— В общи линии, да.

Усмивка. Свиване на рамене.

— Едва ли коронацията ще сложи край на всичко — каза Мандор. — Короната не е направила никого неуязвим.

— Да, но уличеният интригант би дошъл на власт с доста лоша репутация, която винаги ще го тегли надолу.

— Но той определено няма да е първият монарх с гузна съвест. А ако се замислиш, сигурно ще си спомниш, че доста велики владетели са завзели престола именно по този начин. Апропо, да ти е хрумвало, че останалите сигурно също тънат в догадки по твоя линия?

— Хрумна ми и това определено ми развали настроението. Баща ми доста дълго се е стремил към трона на Амбър и е успял да обърка здравата живота си. Почувствал се е истински щастлив, когато пратил предишните си мераци по дяволите. Това беше една от най-важните поуки, които си взех от неговата история. Аз нямам подобни амбиции.

И все пак се замислих за миг. Как ли бих се чувствал като господар на една огромна държава? Всеки път, когато ме заинтересуваше някой политически ход, бил той в Хаос, в Амбър или в Щатите на Сянката Земя, неизменно си представях как бих постъпил аз в подобна ситуация.

— Май ти минават и други мисли — подхвърли Мандор.

Сведох поглед.

— Може би и другите вече са се взирали в магическите си езера — казах. — И са мернали там някое пророческо отражение.

— Несъмнено — отвърна той. — Ами ако дните на Тъбъл и Тмер изтекат преждевременно? Как ще постъпиш тогава?

— Не си го и помисляй — казах аз. — Няма да стане.

— И все пак?

— Не знам.

— Наистина би трябвало да разполагаш с някакво решение, за в случай че невъзможното се окаже възможно. Това би могло само да ти помогне.

— Благодаря за съвета. Ще го запомня.

— Разкажи ми какво се случи след като се разделихме във владението.

И аз му разказах — за духовете на Лабиринта и всичко останало.

Почти бях стигнал до края на историята си, когато отново прозвуча познатият вой. Сухай тръгна към скалата.

— Извинете ме — каза той и скалата се разтвори, за да го погълне.

Миг по-късно усетих втренчения поглед на Мандор.

— Вероятно разполагаме с броени секунди — каза той. — Времето определено няма да ми стигне за всичко, което исках да обсъдя с теб.

— Строго поверително, а?

— Да. Трябва да си уговорим закуска преди погребението. Да речем, след четвърт завъртане, синьо небе.

— Дадено. В имението Сауал?

— По-добре в моето имение.

Скалата трепна, докато му кимвах, и от нея изплува стройна демонична фигура с лек син ореол, който проблясваше сред лека мъгла. Мигом скочих, поклоних се и целунах ръката, която тя ми подаде.

— Майко — казах, — не бях подготвен за подобно удоволствие, не и толкова скоро.

Тя се усмихна и люспите по тялото й избледняха, а чертите на лицето й се размиха. Синият ореол изчезна и на негово място се появи нормалният, макар и малко блед оттенък на човешката плът. Бедрата и раменете й се разширяха за сметка ма няколко сантиметра от ръста, но въпреки това стройната й линия се запази. Издатините над веждите й изчезнаха, а кафявите й очи станаха още по-привлекателни. По новооформеното й чипо носле изгряха няколко чаровни лунички. Кафявата й коса бе станала по-дълга, откакто я бях видял за последен път в човешкия й облик. Усмивката така и не слезе от лицето й. Червената й туника беше пристегната само в кръста с колан, на който висеше изящна рапира.

— Скъпи мой Мерлин — каза тя, хвана главата ми с две ръце и ме целуна по устните. — Радвам се да те видя в такава чудесна форма. Толкова време измина от последната ни среща.

— Напоследък водя доста бурен живот.

— Да, чух. Споменаха ми за няколко твои премеждия.

— Убеден съм в това. Не всеки разполага със своя собствена тай’ига, която да го следва неотлъчно, да се опитва да го съблазни, обладавайки най-различни тела, и като цяло да прави живота му още по-сложен с непредвидимата си добронамереност.

— Израз на загрижеността ми, скъпи.

— Израз също така на твоето неуважение към независимостта ми и на съмненията ти, че бих могъл да се справя сам с проблемите си.

Мандор се прокашля и се обади:

— Здравейте, Дара.

— Очаквах, че ще го приемеш така — заяви ми тя и добави: — Здравейте, Мандор. Какво е станало с ръката ви?

— Някакви стени се срутиха твърде бързо — отвърна той. — От известно време насам пътищата ни не са се пресичали, но никога не забравям за вас.

— Благодаря за комплимента — каза майка ми. — Вярно е, че предпочитам усамотението, особено когато атмосферата стане по-несигурна от обикновено. Но същото може да се каже и за вас. Напоследък се губехте доста често в лабиринтите на имението си, освен ако не сте били някъде другаде.

Мандор се поклони.

— Както казахте, ние с вас сме същества със сходна натура, госпожо.

Тя присви очи, но тонът й остана непроменен.

— Може би. Всъщност да, и на мен понякога ми се струва, че имаме някои близки черти. Особено що се отнася до по-значимите цели в живота. Струва ми се, че напоследък и двамата здравата сме се потрудили в тази насока.

— Аз обаче явно съм бил доста невнимателен — каза Мандор и кимна към превързаната си ръка. — Нещо, което не бих могъл да кажа за вас.

— Винаги стоя далеч от рушащи се здания… — подхвърли тя.

— И от други непредвидими стечения на обстоятелствата.

— Опитвам се да се придържам към стабилните конструкции.

— Аз също. В повечето случаи.

— А когато не успеете?

Мандор вдигна рамене.

— Всички правим грешки.

— Но вие все успявате да се измъкнете невредим, ако не греша?

— Не мога да го отрека. Все пак имам солиден житейски опит зад гърба си. Вие също се справяте доста добре с оцеляването.

— Засега да. Може би трябва някой ден да обсъдим по-обстойно тази тема. Няма ли да е странно, ако се окаже, че си приличаме и за куп други неща?

— Аз лично бих се изненадал — отвърна й той.

Тази префинена размяна на остроумия ме забавляваше, но и ме тревожеше леко, тъй като нямах никаква представа за какво намекват и двамата. Между тях наистина имаше нещо общо. Освен това не бях чувал подобни словесни лупинги на друго място, освен в Двора на Амбър, където дуелирането с думи достига понякога завидни висоти.

— Извинете ме — каза Мандор на мен и Сухай, — но ми се налага да се оттегля. Благодаря за гостоприемството. — После се обърна отново към Дара. — За мен беше истинско удоволствие, госпожо.

— Така и не успях да ти предложа да се подкрепиш с нещо след пътуването. Станал съм доста немарлив домакин — отбеляза Сухай.

— Нашето не се губи, приятелю — заяви Мандор, отстъпи към изхода и добави: — Довиждане, Мерлин.

Кимнах му.

Той пристъпи към скалата и изчезна.

— Способностите му винаги са ме удивявали — каза майка ми. — Още повече, че не е получил кой знае какво образование.

— Дарба — обади се Сухай. — Той беше заченат в подходящо време.

— Интересно, кой ли ще умре днес? — каза тя.

— Не знам дали вече и намеците не са подсъдни — отвърна вуйчо ми.

Дара се засмя.

— И така да е, сигурно ще ме оправдаят заради добрия ми вкус.

— Упрек ли долавям в думите ти, или просто завист? — попита Сухай.

— Нито едното, нито другото. Просто съм почитателка на даровитите личности и на остроумните шеги.

— Майко — намесих се аз. — Кажи ми какво става тук?

— Какво по-точно искаш да знаеш, Мерлин?

— Напуснах това място преди доста време. После ти си изпратила демон, който да ме намери и да се грижи за мен. Явно демонът е трябвало да намери потомък на Амбър. Затова и се чудеше за известно време дали това съм аз, или пък е Люк. Люк се опита да ме убие на няколко пъти. Тай’ига-та ми спаси живота, без да е наясно дали аз съм нейният човек. Тя дори живя известно време с Люк, за да разбере как стоят нещата. Трябваше да се сетя сам, че това е твое дело, тъй като демонът ме попита за името на майка ми. Явно така и не е успяла да измъкне от Люк имената на родителите му.

Дара се усмихна.

— Красива картинка, а? — каза тя. — Малката Джасра и принцът на Мрака…

— Не се опитвай да смениш темата. Само си помисли в какво положение ме постави — голям мъж, дундуркан от демоните на майка си.

— Използвай единствено число. Демонът беше само един, миличък.

— Все тая! Това не променя нещата. Как въобще ти хрумна такова нещо? Не искам…

— Тай’ига-та вероятно ти е спасила живота повече от веднъж, Мерлин.

— Ами, да. Но…

— Значи предпочиташ да си мъртъв пред това да си защитен? И то само защото аз съм се погрижила за това?

— Не е там въпросът!

— Къде е тогава?

— Ти, изглежда, си решила, че не мога да се грижа сам за себе си и…

— И излязох права.

— Но не си могла да знаеш това предварително. От самото начало си решила, че съм наивен, лековерен, безотговорен…

— Сигурно бих наранила достойнството ти, като кажа, че ти го потвърди с решението си да идеш на място, толкова различно от Хаос, колкото е онази Сянка.

— Да. Аз мога да се грижа сам за себе си!

— Но като че ли не си се справил с тази задача чак толкова добре. Освен това бързаш да правиш необосновани предположения. Какво те кара да мислиш, че съм била водена единствено от мотивите, които спомена?

— Добре. Кажи ми тогава, че си знаела как Люк ще се опита да ме убие няколко поредни години на 30-и април. И ако това наистина е така, бих искал да знам защо просто не си ми го казала?

— Не знаех, че Люк ще се опита да те убие на 30-и април.

Обърнах й гръб и стиснах юмруци.

— Значи наистина си го направила просто заради идеята?

— Мерлин, защо винаги ти е трудно да приемеш, че някои хора могат да знаят неща, които ти не знаеш?

— Тяхното нежелание да ми ги кажат добра причина ли е?

Тя замълча за миг, после каза:

— Боя се, че в думите ти има известна истина. Но аз си имах наистина сериозни причини да не споменавам пред теб за някои неща.

— Тогава първо ми кажи защо реши, че не можеш да ми се довериш?

— Не беше въпрос на доверие.

— А би ли ми обяснила на какво точно беше въпрос?

Последва нова пауза. Дълга.

— Не. Все още не.

Обърнах се към нея. Лицето ми бе спокойно, гласът — също.

— Тогава нищо не се е променило, нито пък някога ще се промени. Ти все още ми нямаш доверие.

— Не е така — отвърна тя и хвърли поглед към Сухай. — Просто нито времето, нито мястото са подходящи за подобни разговори.

— Да ти донеса ли нещо за пиене, или нещо, с което да се подкрепиш, Дара? — реагира мигновено Сухай.

— Не, благодаря — каза тя. — Трябва да тръгвам.

— Майко, кажи ми преди това нещо за тай’ига-та.

— Какво искаш да знаеш за нея?

— Призовала си я някъде отвъд Покрайнините.

— Правилно.

— Тези създания не притежават собствени тела, но могат да се вселяват в чуждите.

— Да.

— Да речем, че един такъв демон се всели в тялото на човек малко преди той да умре…

— Любопитно. Въпросът ти хипотетичен ли е?

— Не. Точно това се случи с демона, който ти ми изпрати. Тя, изглежда, не може да се отдели от тялото. Защо?

— Не съм съвсем сигурна.

— Уловена е като в капан — предположи Сухай. — Може да обладае и да напусне тялото, само ако то има свой собствен разум, с който демонът да влезе в контакт.

— Тялото, в което се е вселила тай’ига-та, се е възстановило от болестта, която е убила неговото съзнание — казах аз. — Искаш да кажеш, че сега тя е свързана с него до смъртта си?

— Да. Поне доколкото знам аз.

— Тогава ми кажи, тя ще се освободи ли, ако тялото умре, или ще умре заедно с него?

— И двата варианта са възможни — отвърна Сухай. — Но колкото по-дълго остане в тялото, толкова по-малки ще бъдат шансовете й да оцелее.

Погледнах отново майка си и заявих:

— Ето го и края на твоята история.

Тя сви рамене.

— Аз приключих с демона и го освободих. Винаги мога да призова някой друг, ако ми се наложи.

— Недей.

— Няма. Вече няма нужда да го правя.

— Но ако си мислеше, че има, би го направила, нали?

— Една майка е длъжна да се грижи за безопасността на сина си, независимо дали на него това му харесва, или не.

Вдигнах лявата си ръка и изпънах показалеца си в гневен жест. И изведнъж забелязах на китката си бляскава гривна — майсторски изплетено от метални нишки украшение, което приличаше по-скоро на холографско изображение, отколкото на реален предмет. Отпуснах ръката си, овладях първия си импулс и се троснах:

— Сега поне знаеш какво мисля по въпроса.

— Отдавна го знам — каза Дара. — Нека обядваме заедно, при половин завъртане, виолетово небе. В имението на Сауал.

— Съгласен съм.

— До скоро тогава. Приятно завъртане, Сухай.

— Приятно завъртане, Дара.

Тя направи три крачки и изчезна. Етикетът в Хаос изисква да си тръгнеш така, както си дошъл.

Обърнах се, отидох до езерото и се вгледах в дълбините му. Усещах как напрежението се свлича от раменете ми. Този път заварих там Джасра и Джулия. Двете извършваха някакви странни приготовления в работното помещение в Цитаделата на Владението. После образът се замъгли леко, жестоката истина изплува над реда и красотата и на тяхно място се появи маска с впечатляващи и едновременно с това ужасяващи черти.

Усетих ръката на Сухай върху рамото си.

— Това е семейството — каза той. — Понякога ни дарява с любовта си, а друг път ни вбесява. Гневът те е сграбчил в ноктите си, нали?

— Марк Твен е бил прав като е казал, че човек може да избира приятелите, но не и роднините си — отвърнах аз.

— Не знам какво са намислили, но имам известни съмнения. Сега не можеш да направиш нищо друго, освен да си починеш и да изчакаш. Бих искал да ми разкажеш още някои неща.

— Благодаря ти, вуйчо. Ами, да. Защо не?

И му разказах всичко. После отидохме до кухнята за още сандвичи. Оттам излязохме на един плуващ балкон, кацнал над лимонов океан, чиито вълни се разбиваха в розовите скали на брега. Над нас небето бе придобило цвят на индиго. Не се виждаха звезди. На този балкон довърших останалата част от разказа си.

— Това, което чух, е меко казано интригуващо — каза Сухай накрая.

— О? Да не би да виждаш нещо, което ми е убягнало?

— Ти ме наведе на твърде много теми за размисъл, за да си позволя да рискувам с прибързано мнение. Нека засега оставим нещата такива, каквито си ги видял ти.

— Добре.

Облегнах се на перилата и погледнах към водната повърхност.

— Трябва ти почивка — каза той след известно време.

— Сигурно е така.

— Ела, ще те заведа в стаята ти.

Протегна ми ръка и аз я хванах. Мигом потънахме в пода.

И тъй, аз заспах, заобиколен от гоблени и тежки драперии, в една стая без врата в замъка на Сухай. Може и да е била в кулата, защото чувах как ветровете се отъркват по външната стена. Не след дълго ме споходи сънят…

Бях отново в замъка на Амбър и крачех по блещукащия Коридор на Огледалата. Пламъчетата на свещите пърхаха от ненадейните пориви на въздушното течение. Стъпките ми бяха абсолютно безшумни. Навсякъде около мен се виждаха огледала с най-различни размери и форми. Отражението ми се плъзгаше по повърхността им — веднъж съвсем реално, друг път изкривено, отражение на отражението…

Спрях пред едно продълговато пропукано огледало с калаена рамка. Още докато се обръщах към него, вече знаех, че в него няма да видя собствения си образ.

И се оказах прав. От другата страна ме гледаше Корал. Носеше блуза с цвят на праскова и бе свалила превръзката от окото си. Пукнатината на огледалото разсичаше лицето й наполовина. Лявото й око бе все така зелено, както го помнех, а на мястото на дясното се виждаше Рубинът на Справедливостта. Като че ли и двете й очи се бяха втренчили в мен.

— Мерлин — каза тя. — Помогни ми. Не мога повече. Върни ми окото.

— Не знам как — отвърнах аз. — Не разбирам стореното.

— Моето око — продължи Корал, сякаш не беше ме чула. — През Окото на Справедливостта светът е само плетеница от сили и е студен, много студен! И ужасно чужд. Помогни ми!

— Ще намеря начин.

— Окото ми… — повтори тя.

Подминах огледалото.

От едно правоъгълно огледало, върху чиято дървена рамка бе гравиран феникс, ме гледаше Люк.

— Здравей, приятел — каза той. Изглеждаше малко отчаян. — Много ми се ще да получа обратно меча на баща си. Не си го мяркал пак, нали?

— Боя се, че не — смотолевих аз.

— Жалко, че не можах да се порадвам на подаръка ти. Ще се оглеждаш за него, нали? Имам чувството, че той би могъл да свърши добра работа.

— Разчитай на мен — казах.

— Все пак в известен смисъл ти си отговорен за онова, което се случи.

— Така е.

— … и ми се иска да си го получа обратно.

— Даа — отвърнах и продължих нататък.

От едно елипсовидно огледало с тъмнокафява рамка, вдясно от мен, долетя зловещ кикот. Обърнах се и видях в него лицето на Виктор Мелман.

— Проклет да си! — изсъска той. — Толкоз се радвам да те видя да блуждаеш изгубен! Ръцете ти са опръскани с моята кръв!

— Собствените ти ръце са опръскани с кръвта ти — казах аз. — Твоето си беше чисто самоубийство.

— Друг път! — тросна се Мелман. — Ти ме уби почти нечестно.

— Глупости! Може да съм виновен за много неща, но твоята смърт не е между тях.

Понечих да отмина, но ръката му изскочи от рамката и ме сграбчи за рамото.

— Убиец! — изкрещя той.

Освободих се.

— Върви по дяволите! — казах и продължих напред.

После от едно широко огледало със зелена рамка и зеленикав оттенък на стъклото към мен поклати глава Рандъм.

— Мерлин! Мерлин! Какво си намислил в края на краищата? От известно време все забравяш да ме държиш в течение.

— Ами — отвърнах аз, загледан в оранжевата фланелка и дънките му, — така е, сир. За някои неща така и не ми остава време.

— Неща, които засягат сигурността на кралството, а ти не намираш време за тях?

— Ами, според моята преценка нещата не стоят точно така.

— Става въпрос за нашата сигурност. Аз съм този, който трябва да прецени кое как стои.

— Да, сир. Разбирам, но…

— Трябва да си поговорим, Мерлин. Личният ти живот е замесен в цялата история, нали?

— Нещо такова…

— Няма значение. Кралството е по-важно. Трябва да поговорим.

— Да, сир. Веднага, щом…

— „Веднага, щом“ ли?! Още сега! Спри да се занимаваш с глупости и си домъкни задника тук! Трябва да говоря с теб!

— Ще го сторя веднага, щом…

— Не ми пробутвай пак тоя лаф! Нещата май намирисват на предателство, след като се опитваш да скриеш важна информация! Искам да се видя с теб! Върни се у дома!

— Ще се върна — казах и се отправих със забързана крачка напред, а гласът на Рандъм се сля с хора на останалите. Не спираха да повтарят своите заповеди, молби и обвинения.

В следващото огледало — кръгло, с плетена синя рамка — ме чакаше образът на Джулия.

— А, ето те и теб — каза тя почти печално. — Знаеш, че те обичах.

— И аз те обичах — признах аз. — Отне ми доста време, докато го осъзная. Предполагам, че успях да разваля всичко.

— Ти не ме обичаше достатъчно. Иначе щеше да ми се довериш. А така само успя да изгубиш моето доверие.

Отвърнах поглед и казах:

— Съжалявам.

— Това не е достатъчно. Вече сме врагове.

— Не е нужно да се стига до това.

— Твърде късно е — каза тя. — Твърде късно.

— Съжалявам — повторих аз и продължих почти тичешком.

Така се озовах пред Джасра. Нейното огледало се оказа ромбовидно, с червена рамка. Увенчаната й с ярък маникюр ръка изплува от повърхността му и ме погали по бузата.

— Отиваш ли някъде, скъпо момче? — попита тя.

— Да, надявам се — казах.

Джасра се усмихна накриво и облиза устните си.

— Реших, че си повлиял зле на сина ми. Той е станал прекалено мек, откакто се сприятелихте.

— Съжалявам.

— … което го е направило неспособен да управлява.

— Неспособен или нежелаещ?

— И в двата случая вината би била твоя.

— Той е голям човек, Джасра. Може да решава сам.

— Боя се, че ти си го научил да взема грешните решения.

— Люк не зависи от никого, госпожо. Не вини мен, ако той прави неща, които не ти се харесват.

— А ако Кашфа рухне, тъй като ти си го направил прекалено мек?

— Голяма работа! — казах аз и направих крачка напред. Добре, че го сторих, защото ноктите й тъкмо се бяха стрелнали към лицето ми и за малко не го достигнаха. Джасра ме засипа с проклятия, докато се отдалечавах. Добре че скоро и те се удавиха в общата глъчка.

— Мерлин?

Обърнах се отново надясно и видях лицето на Найда в едно сребърно огледало, чиито краища бяха гравирани, за да заместят рамката.

— Найда! Ти пък с какво си недоволна от мен?

— С нищо — отвърна тай’ига-та. — Просто минавах оттук. Трябва ми малко информация.

— И не ме мразиш? Това се казва изненада!

— Да те мразя ли? Не ставай глупав. Не мога да те мразя.

— Защото всички останали в тази галерия са ми адски сърдити.

— Но това е само сън, Мерлин. Ти си истински, аз съм истинска, за другите не знам.

— Съжалявам, че майка ми те е обвързала с онова заклинание и че е трябвало да ме пазиш толкова години. Наистина ли си вече свободна? Ако не си, бих могъл…

— Свободна съм.

— Съжалявам, че ти е било толкова трудно с мен, особено докато още не си знаела мен ли да пазиш, или Люк. Кой би могъл да се сети, че в Бъркли ще се запишат по едно и също време двама амбърити?

— Аз не съжалявам.

— Какво искаш да кажеш?

— Дойдох за малко информация. Искам да знам как бих могла да открия Люк.

— Той е в Кашфа. Оня ден го короноваха като владетел на кралството. За какво ти е притрябвал?

— Не се ли сети сам?

— Не.

— Влюбена съм в него. Винаги съм била влюбена. Сега, когато се освободих от заклинанието и имам свое собствено тяло, искам той да разбере, че именно аз съм била Гейл, а също и какво изпитвам към него. Благодаря ти, Мерлин. Довиждане.

— Чакай!

— Да?

— Така и не успях да ти благодаря, че си ме пазила през всичките тези години, въпреки че от време на време успяваше да ми създадеш сериозни проблеми. Благодаря ти и успех.

Тя се усмихна и образът й избледня. Протегнах ръка и докоснах огледалото.

— Успех — ми се стори, че я чух да казва.

Странно. Това беше сън. И все пак не можех да се събудя и имах чувството, че всичко е истинско. Аз…

— Ти си успял да се върнеш в Хаос тъкмо навреме за голямата игра, както виждам.

Гласът идваше от едно тясно, опасано с абаносова рамка огледало, на около три крачки напред.

Отидох до него. Очите ми срещнаха гневния поглед на моя брат Джърт.

— Какво искаш? — попитах го.

Лицето му беше разярена пародия на моето собствено лице.

— Искам никога да не се беше появявал на този свят — каза той. — Но тъй като това е свършен факт, бих искал да те видя как умираш.

— Нямам ли някаква трета възможност?

— Заточение в нечий частен ад, може би.

— Защо?

— Ти стоиш между мен и всичко, което искам да имам.

— С радост ще отстъпя крачка встрани. Кажи ми как да го сторя.

— Ти сам не можеш да направиш нищо, за да промениш нещата.

— И затова ме мразиш?

— Да.

— Мислех си, че къпането в Извора е отмило емоциите ти.

— Процесът не беше завършен и само ги засили.

— А има ли някакъв начин да започнем всичко отначало? Като приятели?

— Никога.

— Не мисля така.

— Тя винаги те е обичала повече от мен, а сега ще получиш и трона в добавка.

— Не ставай смешен. Аз не го искам.

— Съдбата ти не зависи от твоите желания.

— Освен това няма да го получа.

— Напротив, ще го получиш. Освен ако не те убия преди това.

— Това е смешно. Просто не си струва.

— Някой ден, когато най-малко го очакваш, ще се обърнеш и ще ме видиш. Но тогава ще бъде твърде късно за теб.

Огледалото потъмня.

— Джърт!

Нищо. Бях бесен. Точно като при срещите ни наяве.

Погледнах към едно огледало с огнена рамка, на няколко крачки по-напред вляво. Предчувствах, че то ще е следващото. Тръгнах към него.

Тя се усмихваше.

— Добре си се подредил.

— Какво има, лелче?

— Май си се забъркал в конфликт, който почти всички определят като „неконтролируем“ — отговори Файона.

— Не този отговор исках да чуя.

— Прекалено близко до истината е, за да ти дам друг.

— И ти ли си замесена?

— Съвсем бегло. Не бих могла да направя кой знае какво за теб в момента.

— Какво да правя?

— Разбери какви са възможните изходи и избери най-добрия.

— Най-добрия за кого? Най-добрия за какво?

— Само ти би могъл да си отговориш.

— Не можеш ли да ми подскажеш мъничко?

— Ти можеш да минеш по Лабиринта на Коруин, нали?

— Да.

— И аз така си помислих. Той е бил създаден под напора на необичайни обстоятелства и затова не може да бъде копиран. Първичният Лабиринт е позволил това да се случи, само защото е бил повреден и твърде слаб, за да го предотврати.

— Е, и?

— Първичният Лабиринт се опитва да го погълне, да го превърне в част от себе си. Ако успее, очаква ни катастрофа не по-малка от тази, която се бе надигнала по времето на войната с Царството на Хаоса. Балансът между силите ще бъде нарушен завинаги.

— Хаосът не е ли достатъчно силен, за да го спре? Нали уж двете сили са равностойни.

— Бяха, докато ти не възстанови Лабиринта сред Сенките, който след това бе погълнат от Първичния Лабиринт. Сега мощта му надхвърля тази на Логрус.

— Не разбирам какво трябва да се направи.

— Нито пък аз, поне засега. Но не забравяй какво ти казах. Когато часът удари, ще трябва да решиш. Нямам никаква представа за какво точно ще става въпрос, но решението ти ще има огромна тежест.

— Тя е права — прозвуча друг глас зад гърба ми.

Обърнах се и видях баща си, ограден от бляскава черна рамка с инкрустирани сребърни рози.

— Коруин — чух да казва Файона. — Къде си?

— На едно място, където няма светлина.

— Мислех си, че си някъде в Амбър, татко, с Дийрдри — казах аз.

— Духовете си играят на духове — отвърна той. — Не разполагам с много време, защото силата ми изтича. Мога да ви кажа само едно: не се доверявайте нито на Лабиринта, нито на Логрус, нито пък на някое от техните подобия, докато всичко не свърши.

Коруин започна да избледнява.

— Как мога да ти помогна? — попитах аз.

Преди да изчезне, до мен достигнаха само думите „… в Царството“.

Обърнах се отново.

— Фай, какво искаше да каже той?

Файона бе сбърчила чело.

— Останах с впечатлението, че отговорът е някъде в Царството на Хаоса — каза тя бавно.

— Но къде? Къде да го търся?

Тя поклати глава и понечи да ми обърне гръб. Но миг преди да изчезне промълви:

— Кой би могъл да знае най-добре?

Отвсякъде все така долитаха различни гласове, които ме викаха по име. Чуваше се плач и смях. И моето име. Спуснах се напред.

— Каквото и да стане — каза Бил Рот, — ако ти потрябва добър адвокат, аз бих могъл да ти помогна. Дори ако делото е в Хаос.

От едно мъничко огледало с крива рамка ми смигна Дуоркин.

— Няма защо да се притесняваш — отбеляза той. — Но не е изключено да се сблъскаш с няколко непредвидими стечения на обстоятелствата.

— Какво да направя? — простенах аз.

— Ти се превърна в нещо по-голямо от самия себе си.

— Не разбирам.

— Освободи се от клетката на собствения си живот.

— Каква клетка?

От стареца нямаше и следа.

Хукнах. Словесният им порой продължаваше да ме залива.

Близо до края на Коридора бе окачено странно огледало. Сякаш не стъкло, а жълта коприна бе опъната в рамката му. От него ми се хилеше Червения Котарак.

— Не си струва. Прати ги по дяволите до един — каза той. — Ела в кабарето, стари друже. Ще обърнем по няколко бири и ще погледаме как рисува Художника.

— Не! — изкрещях. — Не!

От Котарака бе останала само усмивката. Беше мой ред да избледнея. Обгърна ме милостивият, мрачен плащ на забвението. Само вятърът продължаваше да нашепва нещо някъде наблизо.

Глава 3

Не знам колко време съм спал. Събуди ме гласът на Сухай.

— Мерлин, Мерлин — повтаряше той. — Небето е бяло.

— А ми предстои напрегнат ден — отвърнах аз. — Знам. Сигурно и вечерта ще бъде напрегната.

— Значи те е достигнало все пак!

— Кое?

— Едно малко заклинание, което ти изпратих, за да отвори съзнанието ти към просветлението. Предпочетох да ти помогна да се взреш в това, което е дълбоко в теб, вместо да ти мътя главата със собствените си подозрения и догадки.

— Бях отново в Коридора на Огледалата.

— Не знаех каква форма ще приеме.

— Изживяването истинско ли беше?

— Трябва да е било.

— Ами, дължа ти благодарност… като че ли. Чакай, спомних си нещо! Грайл спомена, че си искал да ме видиш преди майка ми.

— Исках да разбера доколко си наясно с нещата, преди да се срещнеш с нея. Щеше ми се да защитя свободата ти на избор.

— За какво говориш?

— Убеден съм, че тя би искала да те види на трона.

Седнах в леглото и разтърках очи.

— Предполагам, че никак не е изключено.

— Не знам доколко е решена да се намеси в играта.

— Исках да ти дам възможността да прецениш сам преди тя да ти разкрие плановете си. Искаш ля да пийнеш чай?

— Да, благодаря.

Поех чашата, която той ми подаде, и я вдигнах към устните си.

— Та какво казваш е намислила майка ми?

Сухай поклати глава.

— Нямам конкретна представа за плановете й. Но независимо дали тя има нещо общо с това, или не, заклинанието, което те бе оплело, когато дойде тук, вече е неутрализирано.

— Ти ли се погрижи?

Той кимна.

Отпих още една глътка.

— Хабер си нямах колко напред съм стигнал в опашката за короната — добавих. — Джърт е номер четири или пет в класацията, нали?

Ново кимване.

— Имам чувството, че денят ще е наистина напрегнат.

— Допий си чая — каза Сухай. — След това ела при мен.

Той стана и излезе през един гоблен с извезан дракон, окачен върху отсрещната стена.

Когато вдигнах отново чашката, ярката гривна на лявата ми китка се изхлузи и увисна във въздуха. Плетеницата от нишки се сля в едно и се превърна в кръгче светлина. То се повъртя над димящата напитка, сякаш се наслаждаваше на аромата й с дъх на канела.

— Здрасти, Чък — казах. — Как ти хрумна да се увиеш около китката ми?

— Исках да приличам на онова парче връв, което обикновено носиш — бе отговорът. — Реших, че усещането сигурно ти харесва.

— Интересува ме по-скоро какво си намислил този път.

— Само слушах, татко. Исках да разбера дали не мога да ти помогна по някакъв начин. Всичките тези хора са също твои роднини, нали?

— Тези, които срещнахме дотук — да.

— Ще трябва ли да отидем до Амбър, за да ги наклепаме?

— Не, този номер ще мине и тук. — Пийнах от чая. — За нещо конкретно ли ти се е приискало да ги „наклепаш“, или се интересуваш по принцип?

— Нямам доверие на майка ти и на брат ти Мандор, макар да са ми баба и чичо. Мисля, че кроят нещо.

— Мандор винаги ми е помагал.

— … А вуйчо ти Сухай… изглежда ми стабиляга, само дето ми напомня доста за Дуоркин. Сигурен ли си, че и на него не му се мъти нещо в главата, дето може да изригне всеки момент?

— Мисля, че да — казах аз. — Никога преди не се е случвало нещо подобно.

— Ами ако ефектът само се е натрупвал през годините и едва сега му е дошло времето да се прояви?

— Да не си прочел напоследък някое томче със заглавие „Психология за всички“ или нещо такова?

— Напоследък изучавах светилата на психологията на Сянката Земя. Това е част от мащабната ми програма, която ще ми помогне да разбера човешкото мислене. Осъзнах, че е време да се осведомя по-подробно за подсъзнателните импулси.

— И откъде ти хрумна тази мисъл?

— Всъщност замислих се по въпроса след срещата си с триизмерния модел на Лабиринта, който открих в Рубина. Някои аспекти просто ми убягнаха. Така достигнах до теорията на хаоса, после до Менингер и всички останали, които са писали за наличието на разумни импулси в хаотичното.

— А резултатите?

— Сега съм по-мъдър.

— Имах предвид Лабиринта.

— Да. Неговият разум или притежава ирационален елемент, като при всяко живо същество, или мисловният му процес протича на толкова високо ниво, че за по-низшите същества неговите решения изглеждат ирационални. От практическа гледна точка и двете възможности водят до един и същ резултат.

— Аз така и не успях да те подложа на заплануваните тестове, но би ли могъл да ми кажеш дали и при теб нещата стоят така?

— При мен ли? Аз да съм ирационален? Никога не ми е минавала подобна мисъл. Струва ми се невъзможно.

Допих чая и си провесих краката от ръба на леглото.

— Жалко — казах. — Защото ми се струва, че именно това — в приемливи дози, разбира се — ни прави хора. Както и фактът, че можем да си дадем сметка за него.

— Наистина ли?

Станах и започнах да се обличам.

— Да, а умението да го контролираш в известен смисъл е присъщо на интелекта и творческото начало.

— Трябва да проуча този аспект доста подробно.

— Ами добре — подхвърлих, докато си обувах ботушите. — И после ми кажи какво си открил.

Продължих да се дооправям, а Чък ме попита:

— Когато небето стане синьо, ще трябва да отидеш, за да закусиш с брат си Мандор, нали?

— Да — казах аз.

— После пък ще обядваш с майка си?

— Точно така.

— А след това ще отидеш на погребението на местния монарх?

— Да, ще отида.

— Искаш ли да съм с теб, за да те пазя?

— С близките си ще съм в безопасност, Чък, макар да им нямаш доверие.

— Последното погребение, на което ходи, за малко не бе вдигнато във въздуха с бомба.

— Така е, но това беше работа на Люк, а той ми се закле, че се е отказал от отмъщението си. Ще се оправя. Ако искаш да поразгледаш наоколо, сега му е времето.

— Добре — каза той. — Искам.

Станах и се запътих към везания дракон.

— Можеш ли да ми кажеш как се стига до Логрус? — попита Чък.

— Майтапиш ли се?

— Не — заяви той. — Виждал съм Лабиринта, но никога не съм виждал мястото, което обитава Логрус.

— Мислех си, че съм се погрижил по-добре за паметта ти. При последната ви среща ти успя да го вбесиш до дупка.

— Сигурно е така. Мислиш ли, че е злопаметен?

— Между другото, да. Два пъти „да“. Три пъти „да“. Стой настрана от него.

— Нали ме посъветва да изследвам хаотичния фактор, и рационалното и…

— Не съм те съветвал да се самоубиваш. Доста труд съм хвърлил по теб.

— Аз също ценя собственото си съществувание. Освен това знаеш, че в мен е заложен императив за оцеляване, точно като инстинкта за самосъхранение при органичните създания.

— Тревожи ме по-скоро преценката ти.

— Знам доста за способностите си.

— Вярно, че ставаш все по-добър в изчезването яко дим.

— Освен това ми дължиш прилично образование.

— Я виж ти!

— Въпросът е принципен. Иначе мога и сам да се справя с това.

— Чудесно. Справяй се.

— Трудно ли ще го открия?

— Нали се отказа да се правиш на всезнаещ?

— Татко, мисля, че трябва да го видя.

— Нямам време да те водя дотам.

— Само ми покажи пътя. Аз съм много добър в прикриването.

— Това ти го признавам. Добре. Сухай е Пазител на Логрус. Знакът на Хаоса се намира в пещера — някъде си. Единственият път, който знам, започва оттук.

— Къде по-точно?

— В началото има нещо като девет завоя. Ще ти помогна със заклинание за яснота.

— Не знам дяла твоята магия би имала някакъв ефект върху нещо като мен…

Пресегнах се чрез пръстена си — извинете, през Колелцето — положих серия от черни звездички, върху картата на маршрута, поднесох му я на своя образ на Логрус и казах:

— Аз съм те създал, създал съм и това заклинание.

— О, да — отвърна Чък. — Усещам достъпа до нужната информация.

— Тя ще ти се разкрива в определени моменти. Приеми формата на пръстен около левия ми показалец. Ще излезем от тази стая и ще минем през други стаи. Когато се приближим до верния път, ще ти го покажа с пръст. Продължи в тази посока и вече ще си изминал част от маршрута, който ще те отведе на друго място. Там някъде ще откриеш първата черна звезда, която ще ти покаже накъде да тръгнеш. После ще се добереш до втората звезда и тъй нататък. Може би накрая ще се озовеш в пещерата на Логрус. Използвай цялото си умение, за да не те забележи, и направи наблюденията си възможно най-бързо. После се върни по същия път.

Дяволският Чекрък се сви и се понесе към пръста ми.

— И ме намери, за да ми кажеш как е минало всичко.

— Бездруго щях да го направя — каза тъничкото гласче. — Не искам да давам допълнителен тласък на параноята ти.

— Гледай да не забравиш.

Прекосих стаята и преминах през дракона.

Озовахме се в малка дневна. През единия прозорец се виждаше планински пейзаж, а през другия — пустиня. Не заварихме никого. Продължих нататък и излязох в дълъг коридор. Да, точно както си го спомнях.

Закрачих по коридора, подминах няколко стаи, спрях пред една врата вляво, отворих я и пред мен се разкри богата колекция от парцали, метли, кофи и дори един леген. Точно така. Посочих към рафтовете вдясно.

— Намери черната звезда — казах.

— Сериозно ли говориш? — поинтересува се гласецът.

— Тръгни натам и ще разбереш.

От пръста ми се проточи светъл лъч, който сякаш се накъса, щом достигна до рафтовете, и след това се опна в нишка, която бързо стана толкова гъвка, че вече не можех да я видя.

— Успех — прошепнах аз и й обърнах гръб.

Затворих вратата и се запитах дали съм постъпил правилно. Утешаваше ме единствено мисълта, че ако не бях му показал пътя, той бездруго щеше да тръгне да търси Логрус и несъмнено щеше да го открие, рано или късно. Да става каквото ще става, си казах. Освен това бях любопитен какво ли ще успее да научи.

Върнах се обратно по коридора чак до малката дневна. В скоро време едва ли щеше да ми се удаде втори шанс да остана сам, затова реших да се възползвам. Седнах върху куп възглавници и измъкнах Картите си. Бързо открих сред тях скицирания по памет портрет на Корал. Вгледах се в чертите й и Картата се вледени.

Образът етана триизмерен, но после бързо ми се изплъзна и аз видях самия себе си: разхождах се по улиците на Амбър в онзи слънчев следобед, хванал Корал под ръка. Двамата тъкмо минавахме край няколко търговски сергии. После се спуснахме по склона на Колвир, право към ярките вълни на морето. Наоколо се носеха чайки. След това се озовахме в бистрото и масата литна към стената…

Покрих Картата с ръка. Корал спеше. Сънуваше. Човек се чувства странно, когато се озове сред нечий сън. Просто едно от странните тайнства на живота. Не си струваше да будя горкото момиче, само за да го попитам как се чувства. Можех да потърся Люк и да попитам него. Разрових отново колодата за Картата на Люк, но след като я открих, се поколебах. Нали и бездруго вече знаех, че Корал си почива. Повъртях Картата между пръстите си, после я оставих встрани и погледнах следващата…

Сиво, сребристо и черно… Лицето му беше просто една по-възрастна и по-сурова версия на моето собствено. От Картата ме гледаше Коруин, моят баща. Колко ли пъти бях плувал в пот, взрян в тази Карта, опитвайки се безуспешно да го достигна, докато накрая мозъкът ми се превръщаше в купчина стегнати до болка възли? Другите ми бяха казали, че това означава или че е мъртъв, или че е блокирал връзката. Неочаквано си спомних, че той ми бе разказал как веднъж всички заедно се опитали да се свържат с Бранд, но отначало не успели, защото той бил затворен на една далечна Сянка. Спомних си и как се бил мъчил да се свърже с мен, но огромното разстояние направило контакта почти невъзможен. Ами ако Коруин не беше мъртъв, нито пък не искаше да бъде безпокоен, а просто винаги се бе намирал твърде далеч, за да успея да се добера до съзнанието му?

Но кой тогава бе дошъл, за да ми помогне през онази нощ сред Сенките, кой ме бе отвел на границата между Хаоса и Реда? И макар да не бях сигурен доколко реален е бил образът, който срещнах в Коридора на Огледалата, аз все пак бях забелязвал неведнъж намеци за присъствието на Коруин в Амбър. Ако се бе появявал на което и да било от тези места, това означаваше, че едва ли е бил прекалено далеч от мен. Това ме навеждаше на мисълта за другия вариант — баща ми просто съзнателно блокира контакта. В такъв случай беше абсолютно безсмислено да опитвам да се свържа отново с него. Ами ако все пак имаше и някакво друго обяснение и…

Картата като че ли стана по-студена. Дали пък въображението ми не си играеше лоши шеги с мен? Фокусирах съзнанието си и го насочих. Резултатът — повърхността стана дори още по-хладна.

— Татко? — казах аз. — Коруин?

Ново охлаждане и лек гъдел по върховете на пръстите ми. Почти като при осъществяването на обичайния контакт. Не беше изключено той да се намира по-близо до Хаос, отколкото до Амбър…

— Коруин — повторих. — Аз съм — Мерлин. Здравей.

Образът му се измени и сякаш се раздвижи. И изведнъж Картата почерня.

Въпреки това усещането за зараждащата се връзка не изчезна. Все едно че се опитвах да позвъня по телефона до другия край на света.

— Татко? Чуваш ли ме?

Черната плоскост на Картата придоби дълбочина. Някъде в дъното на бездната като че ли се раздвижи нещо.

— Мерлин? — Думата долетя съвсем слабо, но бях сигурен, че чувам неговия глас да ме вика. — Мерлин?

Движението в мрака се оказа напълно реално. Нещо се бе спуснало към мен.

То излетя от Картата право срещу лицето ми, с пърхащи черни крила, с грак — врана или гарван, черно, черно.

— Забранено! — извика то. — Забранено! Обратно! Изтегли се!

Птицата закръжи над главата ми, а Картите ми се пръснаха на пода.

— Не се приближавай! Забранено място!

После се измъкна през вратата и аз я последвах. Твърде късно — не можах да я зърна никъде.

— Птичко! — извиках. — Върни се!

Но отговор не последва. Не чух и шум от пърхащи крила. Проверих и останалите стаи, но в тях също не открих нищо.

— Птичко…

— Мерлин! Какво има? — чух някъде високо над мен. Погледнах нагоре и видях Сухай да се спуска по кристално стълбище пред вибриращ воал от светлина. Небето зад гърба му бе отрупано със звезди.

— Търся една птица — отвърнах аз.

— О! — възкликна Сухай, стъпи върху прозрачната площадка в края на стълбите и стъпалата тутакси изчезнаха заедно с воала. — Каква птица?

— Голяма и черна — казах аз. — И освен това говори.

Той поклати глава.

— Мога да ти намеря такава.

— Тази беше по-особена.

— Тогава съжалявам, че си я изпуснал.

Върнахме се в коридора, тръгнахме наляво и отидохме отново в дневната.

— Подът е покрит с Карти — отбеляза вуйчо ми.

— Опитвах се да използвам една, но тя почерня и от нея излетя птица, която грачеше: „Забранено!“ Затова изпуснах останалите.

— Май човекът, с когото си искал да се свържеш, е голям шегаджия — подхвърли Сухай. — Или пък е омагьосан.

Коленичихме на пода и той ми помогна да съберем Картите.

— Второто ми се струва по-вероятно — казах. — Картата беше на баща ми. Опитвам се да се свържа с него от доста време и за пръв път бях на път да успея. Всъщност дори чух гласа му, идващ от мрака, малко преди птицата да ни прекъсне.

— Като че ли е заточен в тъмнината и може би е пазен от магически сили, така ли?

— Точно така! — казах, докато подравнявах Картите, за да ги прибера в кутията.

Никой не може да промени елементите на Сенките, когато се намира в пълен мрак. Мракът е също тъй ефективен, когато трябва да се попречи на някой амбърит да избяга, както и слепотата. Тази мисъл внесе известна яснота в последното ми премеждие. Ако някой би пожелал да заточи някъде Коруин, сигурно би избрал място, където да не прониква никаква светлина.

— Срещал ли си някога баща ми? — попитах аз.

— Не — отвърна Сухай. — Разбрах, че е посетил Хаос за кратко след края на войната. Но така и не успях да се запозная с него.

— А да знаеш какво точно е правил тук?

— Доколкото си спомням, бил е приет от Суейвил и неговите съветници заедно с Рандъм и другите амбърити малко преди подписването на примирието. Чух, че след това поел по своя път, макар да не знам къде точно го е отвел той.

— И в Амбър ми казаха нещо такова. Чудя се… Баща ми убил един местен благородник — лорд Борел, малко преди края на битката. Мислиш ли, че е възможно роднините на Борел да са опитали да си отмъстят?

Сухай тракна два пъти със зъби и облиза устните си.

— Родът Хендрейк… — каза той замислено. — Едва ли. Твоята баба беше Хендрейк.

— Знам. Но аз никога не съм бил особено близък с тях. Не се погаждахме особено с Хелграм…

— Родът Хендрейк се състои почти изцяло от воини — продължи Сухай. — Величието на битката, бойната слава, такива ми ти работи. Нещо не ги виждам да се занимават с подмолни отмъщения за дела, извършени по време на битка.

Припомних си разказа на баща си и попитах:

— Дори ако са счели убийството за недостойно?

— В такъв случай, не знам. Трудно е да се прецени чуждата реакция в по-заплетените ситуации.

— Кой оглавява сега рода Хендрейк?

— Херцогиня Белиса Майноби.

— А херцогът, нейният мъж — Ларсус… Какво стана с него?

— Загина при битката за Лабиринта. От ръката на принц Джулиан, ако не ме лъже паметта.

— А Борел беше техен син?

— Да.

— Ох. Цели двама. Не знаех.

— Борел има двама братя, доведен брат и доведена сестра, много чичовци, лели, братовчеди. Да, родът им е голям. А жените на Хендрейк не отстъпват по нищо на мъжете.

— Да, разбира се. Как иначе ще се пеят песни като „Не вземай жена от такава рода“? Има ли някакъв начин да разбера дали Коруин е имал вземане-даване с тях, докато е бил тук?

— Бих могъл да разпитам, макар оттогава да е изминало доста време. Спомените избледняват, следите се изличават. Няма да е лесно.

Сухай поклати глава.

— Колко остава до синьо небе? — попитах аз.

— Съвсем малко.

— Тогава най-добре да тръгвам към имението на Мандор. Обещах му да закуся с него.

— Ще се видим — каза Сухай. — На погребението, ако не успеем преди това.

— Да. Ще отида да се измия и да се преоблека.

Върнах се в стаята си и си примъкнах от Сенките леген с вода, сапун, четка за зъби, бръснач. После продължих в същия дух с чифт сиви панталони, черни ботуши и колан, пурпурна риза и ръкавици, тъмносиво наметало и нов меч. Щом придобих по-представителен вид, се отправих през една горска поляна към приемната. Оттам поех по един по-кратък път: повървях около четвърт миля по една планинска пътечка и тя неочаквано свърши на ръба на пропаст. Призовах подвижен мост и се прехвърлих от другата страна. Продължих право към имението на Мандор и изминах около триста метра по синкав плаж, огрян от две слънца. Завих надясно, проврях се под каменната арка, която помнех добре, направих един кратък преход през димящо поле от застинала лава, преминах през една обсиданова стена, озовах се в приятна на вид пещера, последвана от мостче, после няколко крачки из някакво гробище, още няколко по ръба на Покрайнините и пред мен се появи Мандоруейс.

Цялата стена вляво беше изтъкана от кротки пламъци, а през другата вдясно — непроницаема за всичко, освен за светлината — се виждаше морско дъно, където някакви ярки същества се стрелкаха насам-натам и закусваха едно с друго. Право пред мен, до лавица с книги, приел хуманоидния си образ, седеше Мандор. Беше облечен в бяло и черно. Краката му бяха опънати върху черна цилиндрична възглавничка. Държеше книга.

Погледна ме и се усмихна.

— „Хрътките на смъртта са ме погнали“! Интересен образ. Как се чувстваш в този цикъл?

— Най-после отпочинал — отвърнах аз. — А ти?

Мандор остави книгата на една малка безкрака масичка, която се плъзна по въздуха тъкмо навреме, и скочи на крака. Това, че ме очакваше, зачетен в книга, която му бях подарил, беше поредният му изтънчен комплимент. Никой не може да се мери с него в изкуството на обноските.

— Доста добре, благодаря ти. Хайде, ела да те нахраня.

Мандор ме хвана за ръката и ме поведе към огнената стена. Тя се разпадна преди да достигнем до нея и за миг се озовахме сред пълен мрак, последван незабавно от малка алея, сгряна от слънчевата светлина, която се процеждаше през кичестите клони на дърветата. От двете й страни бяха цъфнали уханни теменужки. Алеята ни отведе до застлано с плочи пространство, в чийто край бяха разположени две оградени веранди — зелена и бяла. Изкачихме се по няколкото стъпала, които водеха към едната веранда — там вече ни очакваше подредена с вкус маса. Върху нея бяха сервирани няколко запотени кани със сокове и плетени кошнички с топли кифлички. Мандор с жест ми предложи да седна. Наместих се удобно и когато отново погледнах към масата, там се бе настанила чаша с димящо кафе.

— Не си забравил за моя утринен порок от Сянката Земя — казах аз. — Благодаря ти.

Той ми кимна с лека усмивка и седна срещу мен. От дърветата край нас долитаха птичи песни, които така и не успях да разпозная. Листата шумоляха, нежно полюшвани от лекия ветрец.

— С какво си се захванал напоследък? — попитах, докато се наслаждавах на аромата на кафето си.

— Обикновено наблюдавам движението по сцената — отвърна Мандор.

— Политическата сцена?

— Както винаги. Но сега последните ми впечатления от Амбър ме накараха да погледна на всичко като на една доста по-мащабна игра.

Кимнах.

— А твоите проучвания с Файона?

— Не съм ги изоставил. Напоследък светът придоби доста странни пропорции.

— И аз забелязвам нещо подобно.

— На път съм да се убедя, че конфликтът между Лабиринта и Логрус започва да се проявява не само на вселенско равнище, но и в най-баналните ежедневни борби за надмощие.

— Аз също виждам така нещата. Но нека не забравяме, че мнението ми е предубедено. Вече успях да се включа във вселенските неразбории, при това съвсем не по собствено желание. Размотаваха ме насам-натам, докато накрая собствените ми проблеми не започнаха да се преплитат с техния спор. Това никак, ама никак не ми харесва и ако ми се удаде случай, ще им то върна тъпкано.

— Хм — промърмори Мандор. — Ами ако целият ти живот се окаже просто един експеримент?

— Ще се почувствам отвратително — казах. — Аз и сега се чувствам долу-горе така, но тогава ще стане просто нетърпимо.

Мандор махна с ръка и пред мен се появи изумителен омлет, последван миг по-късно от блюдо с варени картофи, поръсени с нещо, което ми заприлича на ситно нарязан лук и лютиви чушлета.

— Но това е само хипотеза — продължих аз, след като сдъвках няколко апетитни хапки. — Нали?

Последва дълга пауза.

— Не мисля — най-сетне каза той. — Според мен Силите напоследък са се разбеснели по голямата дъска и ендшпилът наближава.

— Откъде си толкова сигурен?

— Прецених внимателно събитията, създадох си свои хипотези и старателно ги проверих.

— Спести ми останалото описание на научните си методи.

— Отговарям на въпроса ти.

— Прав си. Давай нататък.

— Не ти ли се струва странно, че Суейвил се помина точно сега, когато толкова много тенденции се надигат към връхната си точка? При това след такъв дълъг период на равновесие?

— Суейвил също не е безсмъртен в буквалния смисъл на думата, пък и последните бурни събития сигурно са влошили здравето му.

— Синхрон — каза Мандор. — Стратегически ходове и синхрон.

— Но защо?

— За да се озовеш на трона на Хаос, разбира се — каза той.

Глава 4

Понякога се случва човек да чуе нещо съвсем необичайно, което най-неочаквано да се окаже верният отговор, който му се е изплъзвал толкова дълго. Тогава странната фраза продължава да кънти в главата му като повторена от ехо. Тя като че ли е била през цялото време в съзнанието му, но той така и не си е направил труда да се добере до нея. Най-вероятно след думите на Мандор съм се задавил и съм успял само да смотолевя нещо като „Абсурд!“ Но въпреки това вече усещах, че това не е просто предположение, че в него има нещо много логично и вярно, нещо, което дава смисъл на всички невероятни премеждия, които ми се бяха струпали на главата.

Отпих голяма, бавна глътка кафе и казах:

— Наистина ли?

Усетих, че се усмихвам. Мандор изучаваше изражението ми.

— Да не си се замесил напълно съзнателно във всичко това?

Вдигнах чашата си и пийнах още една глътка. Тъкмо се канех да кажа „Не, разбира се, че не“, когато си спомних как баща ми бе накарал Флора да му даде жизненоважната информация, която му е била необходима след дългата амнезия. Тогава ме бе поразила не толкова неговата находчивост, колкото фактът, че недоверието му към останалите членове на семейството бе успяло да се запази въпреки белите полета в паметта му като безусловен рефлекс. Но тъй като не бях минал през толкова семейни превратности като Коруин, аз усещах липсата на подобен импулс. Двамата с Мандор винаги сме се разбирали доста добре, макар той да е с няколко века по-възрастен и вкусовете ни в някои области да се различават значително. Но най-неочаквано — вероятно, защото обсъждахме толкова хлъзгава и сложна материя — в мен се обади онзи тих вътрешен глас, който обикновено приемаме за своето по-цинично, но и по-мъдро аз. „И защо не? Тъкмо ще се поупражняваш, мой човек.“ Затова, докато оставях чашата на масичката, реших да опитам, просто от любопитство, за да видя как ще тръгне разговорът.

— Не знам дали и двамата мислим за едно и също нещо — казах. — Защо не ми разкажеш набързо за мителшпила — а защо не и за дебюта — на партията, която според теб се е устремила към своята развръзка?

— И Лабиринтът, и Логрус имат свой собствен разум — започна Мандор. — И двамата с теб получихме достатъчно доказателства за това. Дали са просто творения на Еднорога и Змията, или пък притежават относителна независимост, е без особено значение. И в двата случая става въпрос за свръхчовешка интелигентност, подплатена с неизмерима мощ. Кой точно се е появил пръв е само поредната безсмислена геологическа дилема. Интересува ни само настоящата ситуация, която ни засяга пряко.

Кимнах.

— Преценката ти е съвсем реална.

— Силите, които те представят, са били противопоставени от незапомнени времена, но векове наред балансът между тях е бил поддържан стриктно — продължи той. — Двата Знака са си нанасяли от време на време незначителни поражения в опита си да наложат своята власт на цялата Вселена. Но като цяло равният резултат се е запазвал. И Оберон, и Суейвил са били техни представители между хората дълго време, а пряката връзка е била осъществявана съответно от Дуоркин и Сухай.

— Е, и? — обадих се аз, докато Мандор отпиваше от сока си.

— Мисля, че Дуоркин се е приближил твърде много до Лабиринта и е бил манипулиран. Той естествено е бил достатъчно мъдър, за да усети това и да опита да се измъкне. Това е причинило неговата лудост, а оттам и не по-малкото увреждане на Лабиринта поради тясната връзка между тях. Това вероятно е накарало Лабиринта да остави Дуоркин на мира, за да не предизвика нова травма, която да навреди и на него. Все пак увреждането е било вече налице и така Логрус успял да спечели малка преднина. Това му позволило да проникне във владенията на Реда по времето, когато принц Бранд се бил захванал с експерименти, чрез които се надявал да усъвършенства способностите си. Мисля, тогава съзнанието на принца е било твърде уязвимо и Логрус се е възползвал от това.

— Доста предположения се натрупаха — отбелязах аз.

— Не забравяй за рязката промяна, настъпила у Бранд. Като се прибави и неговата цел — да унищожи Реда и да възцари Хаоса над цялата Вселена, всичко ще ти прозвучи много по-аргументирано.

— Слушам те.

— На един определен етап Лабиринтът установил — или пък е било така от самото начало — способността си да създава „духове“, мимолетни копия на своите адепти. Идеята е наистина впечатляваща. Бях адски заинтересован, когато научих за това. Прикрепих тези факти към тезата си, че Лабиринтът и Логрус са способни да променят хода на събитията. Чудя се дали пък ролята на баща ти не е била просто да спре Бранд?

— Нещо не те разбрах — казах аз. — За каква „роля“ става въпрос?

— Имам чувството, че той е бил истинският избор на Лабиринта за нов крал на Амбър. Още повече, че той вероятно е бил лесен за манипулиране, тъй като това е отговаряло на неговата собствена цел. Замислих се за неочакваното му възстановяване в клиниката на Сянката Земя, както и за странните обстоятелства около инцидента, който го е пратил там. Благодарение на различните времеви потоци Бранд е могъл да бъде едновременно на две места — в своя затвор и край езерото, следящ пътя през мерника на пушката си. Жалко, че той вече не е между живите, за да можем да поговорим с него.

— Нови предположения — подхвърлих аз и сдъвках и последната хапка от омлета си. — Но въпреки това ми е доста интересно. Моля те, продължи.

— Междувременно баща ти размислил за трона. Но той все още е бил избраник на Амбър. Амбър спечели войната. Лабиринтът беше поправен, а балансът между Силите — възстановен. Рандъм е бил следващият избор за монарх — подходящ продължител на предишната линия, — предложен този път от Еднорога, а не избран според Кодекса на приемствеността, с който се съобразяват амбъритите.

— Никога не съм гледал на събитията от този ъгъл.

— Но преди това твоят баща — несъзнателно, според мен — успял отново да наклони везните. Боейки се, че Оберон няма да успее да възстанови Първичния Лабиринт, той създал нов. Но страховете му се оказали напразни. Така Знаците на Реда станали два, вместо един. Все пак новият Лабиринт имал своя независима структура, затова неговата поява не увеличила директно мощта на първия Лабиринт. Той само неутрализирал част от проявите на Логрус.

— Това ли е заключението, до което стигна след като двамата с Файона проучихте въпроса?

Мандор кимна бавно и пийна от сока си.

— Оттам и зачестилите Бури на Сенките, което пък ни връща в настоящия момент.

— Да, настоящият момент — казах аз и си долях кафе. — Който, както вече отбелязахме, става все по-интригуващ и по-интригуващ.

— Именно. Твоята история за момичето Корал, което поискало от Лабиринта да я изпрати на най-подходящото място, се оказа доста многозначителна. Как реагирал Лабиринтът? Изпратил я в друг Лабиринт сред Сенките и изгасил осветлението, за да се наложи след това ти да я спасиш, като между другото възстановиш неговото непълно отражение. След като си го възстановил, то е престанало да бъде само отражение, а се е превърнало в нова версия на Първичния Лабиринт, която той е погълнал. Заедно с нея вероятно е била погълната и цялата Сянка, което е увеличило допълнително силата на Лабиринта. Предимството пред Логрус нараснало още повече. Знакът на Хаоса е бил принуден да потърси сериозен ход в своя полза, за да възстанови баланса. Точно затова се е решил на риска да проникне дълбоко във владенията на Реда и да направи отчаян опит да си възвърне Окото на Змията. Но и тази авантюра завърши безуспешно, тъй като в решаващия миг се намеси онзи странен обект, който ти наричаш Дяволски Чекрък. И така везните все още са наклонени в полза на Лабиринта, което пък води до тази нездрава атмосфера.

— Нездрава за Логрус.

— За всички, бих казал. Докато балансът не бъде възстановен, Силите ще бъдат в непрекъснат конфликт, а сред Сенките и в двете кралства ще цари бъркотия.

— Значи трябва да се направи нещо в полза на Логрус?

— Това го знаеш отдавна.

— Да речем, че го знам.

— Логрус е общувал пряко с теб, нали?

Припомних си за онази нощ в параклиса между Сенките, когато бях изправен пред избора между Змията и Еднорога, между Логрус и Лабиринта. Но тъй като тогава се почувствах насилен да взема решение, аз отказах да го сторя.

— Да, така е.

— Искал е ти да станеш негов избраник?

— Май че да — казах аз.

— И?…

— И ето докъде я докарахме — отвърнах.

— Логрус спомена ли нещо, което да подкрепи теорията ми?

Замислих се за пътуването си сред Сенките, когато ме преследваха ту духове на Лабиринта, ту на Логрус, ту едновременно и от двата сорта.

— Имаше нещо такова.

Но през цялото време, аз безспорно бях служил — макар и неволно — на Лабиринта.

— Готов ли си да осъществиш неговите замисли за доброто на Хаос?

— Готов съм да потърся разрешение, което да удовлетвори всички — казах аз.

Мандор се усмихна.

— Това само уточнение ли беше, или по-скоро утвърдителен отговор?

— По-скоро проява на добра воля.

— Това, че Логрус е избрал именно теб, едва ли е случайно.

— Най-вероятно.

— Напълно излишно е да ти припомням, че ако се изкачиш на трона, това ще заздрави неимоверно позициите на рода Сауал.

— И на мен ми хрумна нещо подобно.

— Преди това естествено ще трябва да заявиш своята безпрекословна лоялност към едно от двете кралства — Амбър или Хаос.

— Нима очакваш нова война?

— Не, разбира се, че не. На каквото и да направиш в полза на Логрус, това ще предизвика Лабиринта да подтикне Амбър към ответни действия. Това едва ли ще доведе до война, но до отмъщение — почти сигурно.

— Моля те, бъди малко по-конкретен!

— Засега мога да говоря само в най-общ план. Опитвам се да ти помогна да си изградиш подходяща стратегия.

Кимнах.

— И след като сме тръгнали да говорим в най-общ план, аз просто ще ти повторя предишния си отговор: готов съм да потърся разрешение…

— Добре — каза Мандор. — Дотук всичко между нас е ясно. В случай че се озовеш на трона, ти ще се стремиш към онова, към което се стремим и ние…

— Ние? — прекъснах го аз.

— Родът Сауал, разбира се. Но ти едва ли ще съгласиш някой да ти диктува подробностите.

— Добре казано.

— Естествено не трябва да забравяме, че боравим само с предположения. Има още двама други претенденти за короната, чиито позиции засега са по-силни от твоята.

— Струва ли си тогава да продължаваме да гадаем?

— Но ако въпреки това родът Сауал успее да те възкачи на трона, признаваш ли, че ще му бъдеш задължен за това?

— Братко — казах аз, — родът Сауал в най-общ план си ти и никой друг. Тъй че, ако искаш съгласието ми, за да се заемеш с отстраняването на Тмер и Тъбъл, по-добре забрави за това. Изобщо не съм се засилил чак толкова да ставам владетел на Хаос.

— Твоето желание не е решаващо в случая. Няма защо да се дърпаш като попарен. Знаеш, че никога не сме се разбирали твърде добре с Джезби, а и Чаникът винаги са минавали за размирници.

— Не съм се дърпал — казах аз. — Досега не съм казвал, че искам се включа в играта. Пък и честно казано, си мисля, че Тмер или Тъбъл биха свършили по-добра работа.

— Но те не са белязани от Логрус.

— А ако аз съм, би трябвало да се справя и сам, нали така?

— Братко, между неговия, изграден от принципи свят и нашия, сътворен от плът, камък и стомана, има огромна пропаст.

— Ами ако аз си имам свои собствени планове, които не се покриват с твоите?

— А те са?…

— Говорим по принцип, забрави ли?

— Голям твърдоглавец си, Мерлин. Ти имаш дълг към рода Сауал, както и към Хаос и Логрус.

— Никога не съм бягал от дълга си, Мандор.

— Ако разполагаш с план и той се окаже добър, ние ще ти помогнем да го осъществиш. Какво си намислил?

— Засега не се нуждая от помощ — казах аз, — но ще запомня думите ти.

— От какво се нуждаеш тогава?

— От информация.

— Питай. Аз знам доста неща.

— Добре. Какво можеш да ми кажеш за роднините на майка ми по майчина линия — рода Хендрейк?

Мандор прехапа устната си.

— Те са професионални воини — каза той. — Нали знаеш, че непрекъснато участват в някоя война на Сенките. Умират си да воюват. След смъртта на генерал Ларсус начело на рода застана Белиса Майноби. Хм… — Последва кратка пауза. — Да не би да ме питаш заради тяхната доста странна фикс-идея, засягаща Амбър?

— Амбър? Какво искаш да кажеш?

— Спомням си, че когато преди време посетих имението Хендрейк, попаднах случайно на малка стая, нещо като параклис. В една ниша в стената бе окачен портрет на генерал Бенедикт в пълно бойно снаряжение. Пред нишата имаше нещо като олтар с няколко оръжия, по които горяха свещи. И портретът на майка ти беше там.

— Наистина ли? — възкликнах аз. — Интересно дали Бенедикт знае за това. Дара казала веднъж на баща ми, че е дъщеря на Бенедикт. По-късно той решил, че това е пълна измислица… Мислиш ли, че хора като тях биха пожелали да отмъстят на баща ми?

— За какво?

— Нали Коруин е убил Борел Хендрейк по време на Битката за Лабиринта.

— Те гледат философски на подобни неща.

— Всъщност от неговия разказ останах с впечатлението, че двубоят не е минал съвсем по правилата, макар че не вярвам да е имало някакви свидетели.

— Тогава просто не разравяй отново жаравата.

— Не съм и мислил да го правя. Просто се чудех дали не е възможно да са научили все пак някакви подробности, които да са сметнали за недостойни. Мислиш ли, че зад изчезването на баща ми могат да стоят те?

— Не знам — отвърна той. — Не си представям как това би се вписало в техните представи за достойнство и чест. Предполагам, че можеш да ги попиташ направо.

— Значи просто да отида при тях и да им кажа: „А бе, да сте отвличали баща ми?“

— Има много по-добри начини да се отгатне нечие отношение. Доколкото си спомням, ти получи в младостта си няколко доста ценни урока в това отношение.

— Но аз дори не се познавам с тях. Е, може и да съм се запознал с някоя от сестрите по приемите. Освен това се сетих, че съм виждал Ларсус и жена му няколко пъти от разстояние, но това е всичко.

— Хендрейк ще изпратят свой представител на погребението. Ако те представя, ти сигурно би могъл да пуснеш обаянието си в действие и да научиш някои важни подробности.

— Знаеш ли, това май ще е единственият възможен начин — казах аз. — Моля те, бъди така добър да ме представиш.

— Чудесно.

Мандор разчисти масата с един жест и веднага я зареди отново. Този път върху нея се появиха палачинки с най-невероятни пълнежи и заливки, както и нова порция пресни кифлички с различни подправки. Хапнахме, без да говорим, наслаждавайки се на меката топлина на въздуха, на птичите песни и лекия ветрец.

— Иска ми се да разгледам Амбър на спокойствие — подхвърли той след известно време.

— Сигурен съм, че ще успея да го уредя — отвърнах аз. — Искам лично да те разведа. Знам една страхотна гостилница на Алеята на Мъртъвците.

— Сигурно е „При Кървавия Еди“.

— Би била, ако не сменяха периодично името.

— Чувал съм за нея и ми беше доста любопитно.

— Някой ден непременно ще отидем.

— Чудесно.

Мандор плесна с ръце и на масата се появиха съдове с плодове. Долях си кафе и опитах кадотските смокини в разбита сметана.

— Ще обядвам с майка ми — отбелязах аз.

— Да. Чух ви.

— Виждахте ли се често с нея напоследък? Как живееше тя?

— Както сама каза — в усамотение.

— Смяташ ли, че е намислила нещо?

— Вероятно — каза той. — Не си спомням да е седяла някога със скръстени ръце.

— Някаква представа какво точно?

— Защо да гадаем, след като най-вероятно тя ще ти го каже направо?

— Мислиш ли?

— Ти имаш предимството пред всички останали да си неин син.

— И пречка в живота в известен смисъл.

— Все пак тя сигурно би споделила с теб неща, които няма да каже на никого.

— С изключение на Джърт, може би.

— Как ти хрумна това?

— Винаги го е обичала повече от мен.

— Странно, чувал съм го да казва същото за теб.

— Виждате ли се често?

— Често? Не.

— А кога се видяхте за последен път?

— Преди около два цикъла.

— Къде е той?

— Тук, в Хаос.

— В Сауал? — Имах видения, в които той се присъединяваше към предстоящия обяд. Не бих простил нещо подобно на Дара.

— В някое от по-затънтените му измерения, струва ми се. Трудно е човек да разбере кога точно се прибира, колко време остава тук и кога си тръгва.

Сещах се за някои от резиденциите в крайните измерения на Сауал. Щеше да ми е доста трудно да го проследя, ако тръгне по страничните им коридори, които проникват дълбоко в Сенките. Не че имах желание да се занимавам с нещо подобно точно сега.

— Какво го е довело тук този път? — попитах аз.

— Същото, което и теб — погребението. Както и всичко свързано с него.

Всичко свързано с него. Точно така! Ако наистина се подготвяше заговор, който да ме възкачи на трона, Джърт щеше просто да ме следва на крачка-две, докато накрая настъпи неговият час.

— Може да ми се наложи да го убия — казах. — Не искам да го правя, но той не ми оставя кой знае какъв избор. Рано или късно ще ме въвлече в ситуация, от която жив ще излезе само един от нас.

— Защо ми го казваш?

— За да си наясно какво мисля по въпроса. Освен това се надявам, че ще използваш цялото си влияние върху него, за да го убедиш да си намери друго хоби.

Мандор поклати глава.

— Моята дума отдавна не значи нищо за Джърт — каза той. — Той би послушал вече само Дара. Освен това си мисля, че все още го е страх от Сухай. Предлагам ти да поговориш с нея за това.

— Изключено е някой от нас да обсъжда другия пред нея.

— Защо?

— Просто така стоят нещата. Тя винаги тълкува думите ни погрешно.

— Сигурен съм, че не иска синовете й да се избиват един друг.

— Разбира се, че не. Но аз просто не знам как да й кажа за това.

— Предлагам ти да си поблъскаш главата над някакъв приемлив начин. Междувременно аз ще се постарая да не се срещате с Джърт на четири очи, ако пътищата ви се пресекат. На твое място бих се постарал в присъствието на свидетели първият удар да не бъде мой.

— Ценен съвет, Мандор.

Поседяхме известно време умълчани, после Мандор каза:

— Надявам се, че ще си помислиш за моето предложение.

— Така, както го разбирам — отвърнах аз.

Мандор се намръщи.

— Ако имаш някакви въпроси…

— Не, ще си помисля.

Той стана и аз го последвах. Едно махване с ръка и масата беше разчистена. После прекосихме градината и стигнахме отново на пътеката.

Повървяхме известно време и се озовахме в стаята, която му служеше едновременно за приемна и работен кабинет. Малко преди да излезем той сложи ръка на рамото ми.

— Значи ще се видим на погребението?

— Да — казах аз. — Благодаря за закуската.

— Между другото, много ли си падаш по онази дама — Корал?

— Ами, доста. Тя е много… мила. Защо?

Мандор вдигна рамене.

— Просто любопитство. Бях се поуплашил за нея след онова произшествие и се чудех какво точно означава тя за теб.

— Достатъчно, за да съм не по-малко разтревожен — казах аз.

— Разбирам. Добре. Предай й моите благопожелания, когато я срещнеш отново.

— Благодаря, ще го направя.

— Ще поговорим пак по-късно.

— Да.

Продължих по пътя си, без да бързам особено. Все още разполагах с доста, време преди уговорения обяд в имението Сауал.

Спрях до едно дърво, което приличаше на бесилка. Припомних си вярната посока и поех по изкачващата се стръмно пътека между черните скали. Близо до върха на възвишението тръгнах право към едни обрасъл с мъх овален камък. Преминах през него и следващата ми стъпка се отпечата върху пясъка на морски бряг, на който ръмеше лек дъждец. После пред мен се разстла равнина и аз се затичах по нея, докато не достигнах до един правилен кръг в сянката на древно дърво. Стъпих в центъра му, измислих един куплет с рима на моето име и потънах в земята. Когато след няколко мига мракът изчезна, вече стоях до влажна каменна стена на върха на хълм, в чието подножие видях руините на античен град. Небето беше мрачно. Подухваше хладен вятър. Стори ми се, че там денят е към края си, но въпреки това не можех да кажа дали е късно вечерта, или малко преди зазоряване. Мястото изглеждаше точно както си го спомнях — мавзолеи с пропукани, обрасли с бръшлян стени, порутени каменни огради, пътеки, които криволичеха край високите мрачни дървета. Спуснах се по познатия маршрут.

Когато бях хлапе, за известно време това беше любимото ми място за игра. Тук, в продължение на десетки цикли, се срещах с едно момиче от Сенките. Казваше се Ранда. Проправих си път през храсталаците и няколкото купчини кости, които се изпречиха на пътя ми, за да достигна до мавзолея, в който си играехме на къща. Бутнах разклатената врата и влязох.

Нищо не се бе променило. На устните ми неусетно кацна усмивка. Строшените съдове и чинии и изкривените прибори си лежаха все така в ъгъла, покрити с дебел слой прах и ръждиви петна. Избърсах погребалния одър, който използвахме за маса, и седнах на него. Един ден Ранда просто бе спряла да идва, а след време спрях и аз. Често се чудех каква ли жена е станала. Спомних си, че и бях оставил бележка в нашия тайник — под една разклатена каменна плоча на пода. Интересно дали я бе намерила.

Вдигнах плочата. Изцапаният ми плик беше все още там, неразпечатан. Отворих плика и измъкнах от него бележката.

Разгънах я и прочетох момчешките си драскулки: „Какво се е случило, Ранда? Чаках те, но ти не дойде.“ Под моите два реда една много по-старателна ръка бе изписала: „Не мога да идвам повече, защото моите родители казват, че си вампир или демон. Ужасно съжалявам, защото ти си най-милият вампир или демон, който познавам.“ Никога не се бях сетил за тази възможност. Странно, колко погрешно може да бъде разбран човек.

Поседях още известно време. Спомените продължиха да напират. Тук бях научил Ранда на танца на кокалите — една доста забавна игра. Щракнах с пръсти и една купчина полуразпаднали се кости прошумоля тихо в ъгъла. Моята несръчно направена магия все още си беше на мястото. Костите се изправиха, покрити с паяжини, части от тях се отрониха на пода, но въпреки това по-малките се завъртяха около по-големите, пропуквайки при всяко докосване. Накарах ги да „затанцуват“ още по-бързо.

Една сянка прекоси прага и чух нечие прихване.

— Мътните да ме вземат? Значи така си прекарвате времето в Хаос, а?

— Люк! — възкликнах аз. Той се приближи към мен; моите „танцьори“ се сринаха на пода и се превърнаха в малки сиви купчинки. — Какво правиш тук?

— Продавам гробищни парцели — каза той. — Искаш ли да ти предложа някой?

Беше облечен с червена риза и кафяви бричове, затъкнати в кафявите му ботуши от чортова кожа. От раменете му се спускаше светлокафяво наметало. На лицето му бе цъфнала огромна усмивка.

— Не трябваше ли да седиш на трона си?

Усмивката му отстъпи за момент пред леко учудване, но мигом се завърна.

— О, имах нужда от малка почивка. Ами ти? Скоро май ще има някакво погребение?

Кимнах.

— Малко по-късно — казах аз. — Аз също поспрях, за да си почина. Как успя да се озовеш тук все пак?

— Надуших те както обикновено. Щеше ми се да поприказвам с някой по-интелигентен събеседник.

— Сериозно. Никой не знаеше, че ще дойда тук. Аз самият не го знаех до последния миг. Аз…

Зарових ръце в джобовете си.

— Не си ми пробутал пак някое от твоите сини камъчета, нали?

— Не, не е толкова просто — отвърна той. — Имам нещо като съобщение за теб.

Изправих се и тръгнах към него, вгледан внимателно в лицето му.

— Добре ли си, Люк?

— Разбира се. Както обикновено пращя от здраве.

— Да се озовеш толкова близо до Хаос не е въпрос на някоя елементарна хитринка. Особено ако никога преди не си идвал тук. Как успя да го сториш?

— Ами, доста неща са ми минали през главата, друже. Да речем, че ми е в кръвта.

Той отстъпи от вратата, а аз излязох навън. Почти без да се замисляме, тръгнахме с отмерена крачка, без някаква определена посока.

— Не разбирам какво искаш да кажеш — отбелязах аз.

— Ами, баща ми е прекарвал доста време тук. Всъщност тук някъде се е срещнал с майка ми.

— Не знаех за това.

— Откъде би могъл да знаеш? Ние никога не говорехме за близките си, не помниш ли?

— Да — казах. — Пък и никой така и не успя да ми каже, откъде е дошла Джасра. И все пак Хаос… Трябва да е била доста далеч от дома.

— Всъщност тя е била доведена от някоя от близките Сенки — обясни Люк.

— Доведена?

— Да, работила е доста години като камериерка. Започнала е съвсем млада, струва ми се — в имението Хелграм.

— Хелграм? Та това е родът на майка ми!

— Точно така. Тя е била и компаньонка на лейди Дара. Така именно е изучила Умението.

— Джасра е учила магия при майка ми? И се е срещнала с Бранд в Хелграм? Това означава, че Хелграм вероятно имат нещо общо със заговора на Бранд, Черния път и войната…

— … и така лейди Дара тръгнала, за да открие баща ти.

— Защото е искала да стане адепт едновременно на Логрус и на Лабиринта, така ли?

— Може би — каза той. — Аз не съм бил там. Още ме е нямало.

Повървяхме по каменистата пътека, която отбиваше встрани край гъсталак от мрачни храсти, минаваше край каменна гора и се прехвърляше по тясно мостче над черен поток, в който се отразяваха облаците и високите клони на дърветата. Няколко нападали листа прошумоляха, подгонени от блуждаещия вятър.

— Как така не си ми споменавал за това напоследък? — попитах аз.

— Смятах да ти кажа, но все отлагах за друг път — каза Люк. — Толкова неща ми се насъбраха.

— Така си е. Всеки път, когато се срещахме, все изникваше нещо. Но сега… Да не би да си решил, че няма закъде повече да отлагаш и че трябва на всяка цена да узная за това?

— О, не съвсем. — Люк спря и се облегна на един надгробен камък. Дясната му ръка сграбчи плочата, кокалчетата му побеляха от напрежението. Част от каменния ръб се превърна в прах, който се посипа по земята като ситен сняг. — Не съвсем — повтори той. — Споменах го между другото. Може би информацията ще ти свърши някаква работа, може би — не. Кой знае.

Изведнъж плочата поддаде със скрибуцане и изпод дланта на Люк се изтърколиха няколко по-едри камъчета от нея. Той като че ли не забелязваше това, или пък не му обръщаше никакво внимание.

— Защо тогава си бил целия този път?

Люк пусна плочата, обърна се в посоката, от която бяхме дошли, и тръгна натам.

— Пратиха ме, за да ти съобщя нещо, и аз не можах да откажа — каза той след две-три крачки. — Реших, че ако започна по-отдалече, ще ми е по-лесно да стигна до същественото.

Нещо се пропука с трясък зад гърба ми. Обърнах се и видях как надгробната плоча се разпадна на малки парченца, които се смесиха с камъчетата на пътеката.

— Я да ти видя ръката — казах.

Люк я изтръска и я протегна. До основата на показалеца му трепкаше мъничко пламъче. Той го притисна с палеца си и то изгасна. Закрачих по-бързо и Люк ме настигна.

— Люк, знаеш ли какво си ти?

— Нещо в мен като че ли ми го нашепва, братче, но въпреки това не знам. Просто чувствам… чувствам, че нещо не е наред. Май ще трябва да ти изрецитирам посланието възможно най-бързо, докато все още мога.

— Не. Задръж — казах аз и ускорих темпото още повече.

Над нас прелетя черна сянка, която потъна сред дърветата. Беше твърде бърза, за да успея да разпозная формата й. Застигна ни ненадеен порив на вятъра.

— Знаеш ли какво става? — попита Люк.

— Мисля, че да — казах аз, — и искам да направиш точно това, което ти кажа, колкото и странно да ти стори. Става ли?

— Защо не? Ако не се доверя на благородник от Хаос, тогава на кого?

Преминахме почти на бегом край мрачния шубрак. Моят мавзолей беше съвсем наблизо.

— Знаеш ли, въпреки това има нещо, което се чувствам задължен да ти кажа още сега — настоя Люк.

— Изчакай. Моля те.

— Важно е, да знаеш!

Хукнах напред и той се затича, за да ме настигне.

— Става въпрос за твоето присъствие в Хаос точно сега.

Протегнах ръце и блъснах вратата на каменната постройка. Влетях вътре и с три големи крачки се озовах в ъгъла. Паднах на колене, грабнах една глинена купа и я избърсах набързо с края на наметалото си.

— Мърл, какво правиш, по дяволите? — попита Люк. Току-що бе влязъл.

— Само минутка и ще ти покажа — казах аз и измъкнах кинжала си.

Сложих купата върху погребалния одър, нагласих китката на лявата си ръка над нея и я резнах с кинжала.

Но вместо кръв от раната изскочиха пламъци.

— Не! Проклятие! — извиках аз.

Свързах се с Колелцето, открих нужната нишка, проведох по нейния канал нужното оздравяващо заклинание и го насочих към раната си. Пламъците секнаха и от нея мигом потече кръв. Проклинайки, заповядах на заклинанието да поддържа раната в това състояние.

— Наистина се държиш странно, Мърл — каза Люк. — Не мога да не ти го призная.

Оставих кинжала и стиснах с дясната си ръка порязаната китка над раната. Кръвта потече по-бързо. Погледнах Люк. На лицето му се бе изписало напрежение. Притиснах отново китката си. Купата се бе напълнила почти до половината.

— Каза, че ще ми се довериш.

— Боя се, че си прав — отвърна ми той.

Три четвърти…

— Трябва да изпиеш това Люк — казах аз. — Сериозно ти говоря.

— Някак си знаех, че ще поискаш това от мен. И, ей Богу, кой знае защо, идеята ти ми допада. Имам чувството, че точно сега ужасно се нуждая от помощта ти.

Той се пресегна, взе купата и я вдигна към устните си. Притиснах дланта си върху раната. Отвън вятърът подухваше равномерно.

— Дай я насам, щом привършиш. Ще ти трябва още.

Чувах едрите му глътки.

— По-добра е дори от тъмното пиво — каза той. — Не знам защо. — Остави купата на одъра. — Само дето е малко солена.

Пуснах раната си и напомпах отново с юмрук.

— Хей, братче, ама така ще изгубиш доста кръв. Вече се чувствам добре. Само съм малко замаян. Не ми трябва повече.

— Напротив, трябва ти. Повярвай ми. Давал съм повече кръв, отколкото сега, и на другия ден участвах в състезание. Нищо ми няма.

Вятърът заблъска с вой стените на мавзолея.

— Ще ми кажеш ли какво става? — попита той.

— Люк, ти си дух на Лабиринта.

— В какъв смисъл?

— Лабиринтът прави копия на всички, които са преминали по него. При теб се забелязват всички признаци. Познавам ги добре.

— Хей, ама аз си се чувствам съвсем истински. Освен това не съм и припарвал до Лабиринта в Амбър, използвах другия, в Тир-на Ног’т.

— Очевидно той контролира и другите си две копия. Спомняш ли си коронацията си в Кашфа?

— Коронация ли? Ей Богу, не! Искаш да кажеш, че съм се изкачил на трона, така ли?

— Аха. Риналдо Първи.

— Мътните да го вземат! Обзалагам се, че мама е щастлива.

— Сигурен съм в това.

— Тогава всичко е доста странно. След като сме двама Риналдовци. Ти, изглежда, си наясно с този феномен. Как се оправя Лабиринтът по въпроса?

— Духовете като теб живеят съвсем кратко. Освен това, колкото по-близо до Лабиринта се намират, толкова по-голяма е силата им. Той сигурно е изхабил доста енергия, за да поддържа присъствието ти тук. Ето, изпий това.

— Дадено.

Той пресуши още половин купа и облиза устните си.

— А какъв е номерът с безценната течност?

— Кръвта на Амбър, изглежда, освобождава духовете от властта на Лабиринта.

— Искаш да кажеш, че съм нещо като вампир?

— Би могъл да го наречеш и така, в чисто теоретичен аспект.

— Не съм убеден, че това обяснение ми харесва, особено след като се отнася и за мен.

— Има си и своите недостатъци, разбира се. Но всичко по реда си. Чакай първо да се стабилизираш и тогава ще се захванем с по-тънките подробности.

— Добре. Аз съм идеалният слушател.

Отвън се дочу стържене като от търкалящ се воденичен камък, последвано от тихо издрънчаване.

Люк погледна натам.

— Това едва ли е само от вятъра.

— Пийни за последно — казах аз и потърсих кърпичката си. — Това би трябвало да те задържи.

Люк обърна купата на един дъх, а аз превързах китката си с кърпичката. Той ми помогна да завържа краищата й на възел.

— Хайде да се махаме оттук — казах. — Надушвам неприятности.

— Нямам нищо против — отговори Люк и в този миг на вратата се появи фигура. Беше осветена толкова силно в гръб, че контурите й се размиваха в сиянието.

— Никъде няма да ходиш, Дух на Лабиринта — произнесе един почти познат глас.

Накарах Колелцето да освети фигурата.

Беше Борел, озъбен в доста недоброжелателна усмивка.

— Ей сега ще се превърнеш в чудесна голяма свещ, служителю на Лабиринта — каза Борел.

— Грешиш, Борел — заявих аз и вдигнах Колелцето.

Изведнъж между нас изникна образът на Логрус.

— Борел? Майсторът на меча? — обади се Люк.

— Същият — отвърнах.

— О, мамка му! — промърмори той.

Глава 5

Насочих две от най-смъртоносните енергии на Колелцето право към Борел, но проекцията на Логрус ги пресрещна и неутрализира.

— Не го спасих, за да ти позволя да го премахнеш толкова лесно — казах аз.

До мен блесна мълния, последвана от образа на Лабиринта, макар и леко променен.

Знакът на Логрус се плъзна вляво. Новото видение — каквото и да представляваше то — го последва и двете се плъзнаха заедно през стената. Само миг след това трясък разтърси мавзолея. Борел, който тъкмо се канеше да изтегли меча си, залитна и се хвана за рамката на вратата. На входа се появи нов силует и един познат глас каза:

— Простете, но сте ми застанали на пътя.

— Коруин! — извиках аз. — Татко!

Борел се обърна към него.

— Коруин, принцът на Амбър?

— Именно — последва отговорът. — Макар да се боя, че съм нямал честта да се запозная с вас.

— Аз съм Борел, херцог на Хендрейк, Господар на Оръжията на рода Хендрейк.

— Доста титли сте насъбрали, уважаеми. Радвам се, че се запознахме — каза Коруин. — Сега, ако не възразявате, смятам да вляза, за да видя сина си.

Борел се обърна отново към нас и ръката му се стрелна за втори път към дръжката на меча, но аз вече се бях насочил към него. Люк също. Внезапно кракът на Коруин се заби в корема на херцога, изкара му дъха и той се сви одве. Последвалият юмрук в тила го извади от строя окончателно.

— Хайде — извика баща ми и ни махна. — Мисля, че ще е по-добре да се разкараме оттук.

Двамата с Люк прекрачихме проснатия на пода Господар на Оръжията на рода Хендрейк и се измъкнахме навън. Земята вляво бе почерняла като след пожар и върху нея вече падаха първите капки лек дъждец. В далечината към нас напредваха други човешки фигури.

— Не знам дали силата, която ме пренесе тук, би могла да ме върне обратно — каза Коруин, докато се оглеждаше. — Не е изключено сега да е заета с други дела.

Минаха няколко мига и той продължи:

— Като че ли е. Добре, значи е твой ред. Накъде да тръгнем, за да се измъкнем по-бързо?

— Насам — казах аз, обърнах се и хукнах. Двамата ме последваха по пътеките, които ме бяха довели на това място. Погледнах назад и видях шест мрачни фигури, които очевидно ни преследваха.

Затичах се нагоре по хълма край нападалите камъни и монументите и накрая стигнах до старата каменна стена. Долу-горе тогава чух и първите викове на преследвачите. Събрах спътниците си около себе си и изстрелях далеч не съвършен куплет, свързан със ситуацията и желанието ми да се измъкнем. Заклинанието беше все още добре запазено и тъкмо когато вече бяхме потънали до кръста в земята, над главата ми прелетя запратено доста точно паве.

Изникнахме в средата на вълшебния кръг като гъби след дъжд и аз поведох на бегом баща си и Люк през полето, право към морския бряг. Когато стъпихме върху пясъка, чухме нов вик. Преминахме през овалния камък и се спуснахме по каменистата пътечка към дървото бесилка. Свих вляво и хукнах отново.

— Чакай! — извика Коруин. — Чувствам го някъде наблизо. Ето там!

Той изостави пътеката и се насочи тичешком към подножието на един близък хълм. Двамата с Люк го последвахме. Някъде зад нас се разнесоха възклицанията на преследвачите, които тъкмо се бяха измъкнали от камъка.

Видях нещо да проблясва между две дървета някъде напред. Като че ли точно натам бяхме тръгнали. Когато се приближихме, очертанията станаха по-ясни и аз осъзнах, че това всъщност е подобието на Лабиринта, което бях видял в мавзолея.

Татко не забави темпото си, а се спусна право към нещото. И изчезна. Зад нас проехтя нов вик. Люк премина втори през вибриращия образ, а аз го последвах по петите.

Миг по-късно вече тичахме по прав, блестящ тунел с перленобели стени. Хвърлих поглед назад и забелязах, че той се затваря след мен.

— Не могат да ни последват — извика Коруин. — Този край вече е запечатан.

— Тогава защо бягаме? — попитах аз.

— Все още не сме в безопасност — отвърна той. — Движим се през владенията на Логрус. Ако ни мернат тук, можем да си имаме проблеми.

Продължихме да тичаме по тунела и аз се обадих отново:

— През Сенките ли бягаме?

— Да.

— В такъв случай, колкото по-далече стигнем, толкова по-добре…

Конструкцията се разтърси и ми се наложи да разперя ръце, за да запазя равновесие.

— Опаа — обади се Люк.

— Аха — съгласих се аз. Тунелът започна да се разпада. От стените и пода се отчупиха големи отломки. През появилите се отвори прозираше само мрак. Продължихме напред, като ги прескачахме. Внезапно нещо удари напълно безшумно тунела за втори път и всичко около нас се разпръсна на безброй малки частички.

Паднахме.

Е, не точно падахме, а по-скоро се носехме из някаква сумрачна мъгла. Около нас вече нямаше под, стени или каквото и да е друго. Усещането беше като при падане, само дето не се виждаха никакви ориентири, за да можем да доловим движението.

— Проклятие! — чух гласа на Коруин.

Носехме се, падахме, летяхме — или каквото там правехме — известно време и той промърмори:

— Бяхме толкова близо!

— Там има нещо — обади се неочаквано Люк и посочи някъде вдясно.

Там се мержелееше някаква сивкава маса. Свързах съзнанието си с Колелцето и насочих една силова нишка в тази посока. Каквото и да имаше там, то не беше живо същество. Заповядах на нишката да ни поведе.

Не усетих някакви признаци на движение, но нещото стана по-голямо, прие познати очертания и започна да придобива лек червеникав оттенък. След като различих и стабилизаторите, вече знаех какво ни очаква.

— Прилича на онази твоя картина на Поли Джексън — каза Люк. — Има даже сняг по капака.

Да, приближавахме се точно към моя червено-бял Шевролет ’57.

— Това е овеществен образ. Извличали са го и преди от съзнанието ми — отвърнах аз. — Може би защото споменът за него е особено ярък, тъй като обичах да го гледам често. Освен това си струва — доста удачен избор в нашето положение.

Пресегнах се към дръжката на вратата, хванах я и натиснах бутона. Вратата — разбира се — не беше заключена. Баща ми и Люк също се хванаха за автомобила. Отворих вратата, седнах зад волана и отново я затворих. Двамата вече се бяха качили. Ключовете си бяха на мястото, точно както очаквах.

Опитах да запаля. Двигателят ми се подчини безпрекословно. Загледах се напред в бездънната белезникава безкрайност. Включих фаровете, но ефектът беше почти нулев.

— Сега какво? — попита Люк.

Включих на първа, освободих ръчната спирачка и отпуснах съединителя. Натиснах газта и ми се стори, че колелата се въртят. Няколко мига по-късно превключих на втора, малко след това на трета.

Подадох още газ. Мъглявата гледка пред нас като че ли изсветля леко, но аз си помислих, че това най-вероятно се дължи на продължителното взиране. Не усещах някакво особено съпротивление в кормилото. Натиснах по-силно педала на газта.

Най-неочаквано Люк се пресегна и включи радиото.

— … несигурни за шофиране — долетя мигом гласът на говорителя. — Затова ви съветваме да поддържате умерена скорост.

Последва „Керван“ на Уинтън Марсалис.

Приех съобщението съвсем на сериозно и намалих скоростта. Това предизвика ефект на леко триене, сякаш се плъзгахме по лед.

Последва усещане за движение и далечината като че ли просветна. Едновременно с това ми се стори, че тялото ми придоби допълнителна тежест и потъна по-дълбоко в седалката. След малко чувството, че се движим по твърда повърхност, стана доста по-осезаемо. Зачудих се какво ли би станало, ако завъртя кормилото, но реших да не опитвам.

Звукът от триенето на гумите стана по-твърд. Отляво и отдясно се появиха смътни очертания, които засилиха усещането за движение и скорост. Далеч напред светът изглеждаше още по-ярък.

Намалих още — започнах да усещам, че се намираме на истински път с доста лоша видимост. След няколко минути фаровете също поеха реалната си роля, разкривайки няколко отминаващи очертания, които добиха формата на дървета, насипи, храсти и скали. Огледалото за обратно виждане продължаваше да отразява познатата празнота.

— Като в доброто старо време — каза Люк. — Отиваме за пица след кофти вечер.

— Ъхъ — съгласих се аз.

— Надявам се, че другото ми „аз“ ще се сети да отвори пицария в Кашфа. Хич няма да е излишна, не мислиш ли?

— Ако стане така, непременно ще се отбия.

— Къде мислиш, че ще ме запрати цялата тази бъркотия?

— Не знам, Люк.

— Искам да кажа, че не мога да продължавам да пия кръвта ти. Ами другият Риналдо?

— Мисля, че мога да ти предложа работа, която ще реши проблема — обади се Коруин. — Поне за известно време.

Дърветата вече си бяха съвсем истински, а наоколо се носеше доста убедителна мъгла. Влагата покри предното стъкло с малки капчици.

— Какво искаш да кажеш?

— Минутка само.

Сред мъглата се появиха и първите реални щрихи на пейзажа. Изведнъж осъзнах, че се движим не по асфалт, а по доста равен черен път. Намалих още малко, за да избегна излишните рискове.

Един голям фрагмент от мъгливата пелена изчезна или беше отнесен от вятъра и пред нас се появи огромно дърво. Част от почвата около дънера му светеше с неонова светлина. Картината ми се стори странно позната…

— Тук някъде трябва да е твоят Лабиринт, нали? — попитах аз. Пътят изсветляваше все повече. — Файона ме доведе веднъж тук.

— Да — каза баща ми.

— Неговият образ се противопостави на Логрус в мавзолея и след това ни поведе през тунела, нали?

— Да.

— Значи… той също притежава разум. Като другия в Амбър, като Логрус…

— Така е. Спри ей там, в разчистения участък край дървото.

Завъртях волана и насочих колата към равното място, което му бе посочил. Мъглата си беше все още тук, но вече не чак толкова гъста, колкото в началото. Сигурно беше някъде около полунощ, ако се съдеше по играта на сенките наоколо, но блясъкът на ексцентричния Лабиринт озаряваше всичко по-ярко от дневна светлина.

Слязохме от шевролета и Коруин каза на Люк:

— Духовете на Лабиринта не съществуват дълго.

— И аз чух нещо подобно — отвърна му Люк. — Да знаеш някакви полезни трикове за такива като мен?

— Знам ги до един. Налага ми се.

— О?

— Татко… — почнах аз. — Искаш да кажеш…

— Да — отговори ми той. — Нямам никаква представа къде се намира моят оригинал.

— С теб се срещах напоследък, нали? Ти си онзи, който посещаваше Амбър?

— Да.

— Разбирам. И все пак ти не си като останалите.

Той протегна ръка и я сложи на рамото ми.

— Не съм. — И погледна към Лабиринта. — Аз създадох това нещо. Аз съм единственото създание, което е преминавало някога по него, следователно и единственият дух, който този Лабиринт може да призове. Той гледа на мен като на нещо повече от свой инструмент. Ние поддържаме връзка и той, изглежда, е склонен да вложи в мен нужната енергия, за да продължа да съществувам. Така е от доста време насам. Имаме си общи планове, макар връзката ни да изглежда по-скоро символична. Предполагам, че духовете на Лабиринта в Амбър и тези на Логрус са много по-нетрайни.

— Мога да го потвърдя — казах аз.

— … с изключение на една от тях, на която ти си помогнал. Благодаря ти за това. Сега тя е под моя закрила и така ще бъде докато времето й изтече.

Коруин пусна рамото ми.

— Все още не си ме запознал както му е редът с твоя приятел — каза той.

— Извини ме. Наистина забравих. Люк, искам да те запозная с баща си — Коруин Амбърски. Сър, това е Люк, известен по-скоро като Риналдо, син на твоя брат Бранд.

Очите на Коруин се разшириха за миг, но той протегна ръка, изучавайки лицето на Люк.

— Радвам се да запозная с приятеля на сина си, който освен това е и мой роднина.

— За мен е удоволствие, сър.

— Чудех се какво в теб ми изглежда толкова познато.

— Добре, че някои истини изплуват постепенно на повърхността. Така човек успява да поуталожи страстите си.

Татко се засмя.

— Вие двамата къде се запознахте?

— В училище — отвърна Люк. — В Бъркли.

— Логично. Трудно бихте се срещнали в Амбър — каза Коруин и се обърна към Лабиринта. — Бих изслушал с удоволствие историята ти, но първо искам на свой ред да ви представя някого. Елате с мен.

Той се запъти към бляскавите линии и ние го последвахме. Край нас отплуваха няколко парцаливи къса мъгла. Като се изключи шумът от стъпките ни, наоколо цареше тишина.

Стигнахме до ръба на Лабиринта, спряхме и се загледахме в него. Очертанията му бяха наистина грациозни, а размерите му твърде големи, за да бъде обхванат с един поглед. Веднага почувствах пулсиращата сила, която извираше от него.

— Здравей — каза Коруин. — Искам да ти представя сина и племенника си — Мерлин и Риналдо, макар че с Мерлин сте се срещали и преди. Риналдо има проблем.

Последва дълго мълчание. После баща ми каза: „Да, точно така“, след това: „Наистина ли мислиш така?“, и накрая: „Добре. Разбира се, че ще им кажа.“

Коруин се протегна, въздъхна и се отдалечи на няколко крачки от ръба на Лабиринта. После протегна ръцете си и ги сложи върху рамената ни.

— Момчета — каза той. — Разполагам с нещо като отговор. Но той означава, че ще ни се наложи да преминем по Лабиринта, макар и по различни причини.

— Аз ще се включа — каза Люк. — Каква е моята причина?

— Той ще те осинови — отвърна му Коруин. — И ще поддържа съществуването ти, както поддържа и моето. Но за това си има и цена. Наближава времето, когато той ще поиска от нас да го охраняваме непрекъснато. Тогава ще си помагаме взаимно.

— Звучи ми съвсем приемливо — отбеляза Люк. — Това място изглежда доста спокойно. Освен това и през ум не ми минава да ходя до Кашфа, за да сваля своя първообраз от трона.

— Добре. Аз ще водя, а ти се дръж за рамото ми, за да избегнем неприятните изненади. Мерлин, ти ще тръгнеш последен и ще се хванеш за Люк по същия начин. Съгласен ли си?

— Дадено — казах. — Да вървим.

Коруин отиде до мястото, откъдето започваше плетеницата, а ние го последвахме. Още преди баща ми да направи първата си крачка, Люк сложи ръка на рамото му. Скоро и тримата се озовахме върху Лабиринта и започнахме познатата „разходка по ръба“. Въпреки че искрите се надигаха все така заплашително, сега всичко ми се стори по-леко, може би защото за пръв път ме водеха.

Картини на алеи, украсени с шпалир от древни кестени, завладяха мислите ми при Първия Воал. Искрите вече се издигаха доста нависоко, а силите на Лабиринта бушуваха наоколо, проникваха в тялото и съзнанието ми. Припомних си годините в колежа и най-големите си успехи на лекоатлетическата писта. Съпротивлението продължаваше да расте и ние се огънахме под неговия напор. За пореден път заложих по-скоро на волята, отколкото на физиката си. Усетих как косата ми се изправя и как енергийните течения пронизват тялото ми. И все пак усещането нямаше нищо общо с влудяващата непоследователност на Логрус или с плашещата безбрежност на Лабиринта в Амбър. Чувствах се така, сякаш съм проникнал в нечие добронамерено съзнание и го кръстосвам надлъж и шир. Като че ли нещо ме окуражаваше да направя всяка следваща крачка, да преодолея още една крива, още един завой, чак до самия край на изпитанието. Съпротивлението нарастваше непрекъснато, а искрите се издигаха все по-високо. Борехме се заедно за всеки милиметър. Напредвахме — пламнали живи факли… Проникването през Втория Воал беше истинско изпитание на силите и духа ни. Последва малко по-лек участък и отново ме заляха окуражаващи и плашещи видения от миналото ми.

Вървяхме все напред. Едно, две… три. Почувствах, че ако успея да направя следващите десет крачки, всичко ще приключи успешно. Четири… Тялото ми се обливаше в пот. Пет. Съпротивлението беше ужасяващо. Всяка следваща крачка беше равносилна на стометров спринт. Дробовете ми се издуваха като ковашки мехове. Шест. Искрите достигнаха до лицето ми, извисиха се до очите ми и ме погълнаха изцяло. Почувствах се като неугасим син пламък, който трябва да прегори пътя си през блок от черен мрамор. Пламъкът се притискаше и притискаше, но камъкът оставаше непроменен. Това можеше да продължи вечно. А може би вече бе изминала цяла вечност? Седем. Образите се изпариха. Не остана и следа от спомените ми. Дори същността ми се превърна в бяло петно. Вече бях просто оголено кълбо от воля. Бях усилие и движение срещу течението. Осем… Вече не усещах тялото си. Времето се превърна в далечна и странна идея. Усилието престана да бъде усилие, превърна се в тласък, в огромен ледник, носещ се сред ледените води. Девет. Не остана нищо освен движението — необхватно и непрестанно…

Десет.

Последва отпускане. Малко преди центъра отново щеше да стане трудно, но аз вече знаех, че успешният изход е предопределен. Някакво тихо, бавно подобие на мелодия ме подхвана приятелски и ми помогна да преодолея Последния Воал, като при последната крачка се преля в „Керван“.

И ето ни в центъра, смълчани, дишащи тежко. Не бях съвсем сигурен какво точно съм постигнал току-що. Усещах, че това ми е помогнало в известен смисъл да опозная баща си. Над Лабиринта и из цялата равнина все още се носеха пухкавите валма на мъглата.

— Чувствам се… по-силен — заяви Люк. — Да, ще ти помогна да опазим това място. Струва ми се, че ще си прекарам чудесно.

— Между другото, Люк, какво беше съобщението ти за мен? — попитах аз.

— О, ами трябваше да ти кажа да се омиташ оттам, защото е опасно за теб.

— Това вече го знам — казах аз. — Обаче имам още работа в Хаос.

— Е, това е съобщението — сви рамене той. — Във времена като тези никое място не е безопасно.

— Засега тук е безопасно — обади се Коруин. — Нито една от Силите не знае как точно да се добере до това място или пък какво да прави, ако случайно успее да го стори. Този Знак е прекалено силен, за да успее Лабиринтът в Амбър да го погълне, а Логрус просто няма представа как би могъл да го унищожи.

— Това доста опростява задачата ни.

— Все пак не е изключено да настъпи момент, в който Силите ще се опитат да решат ситуацията в своя полза.

— Дотогава просто ще чакаме и ще си отваряме очите. Добре. Какво би трябвало да очакваме все пак?

— Най-вероятно духове — като нас двамата. Те ще искат научат повече за Лабиринта, да го изпробват. Оправяш ли се добре с меча?

— Макар че ще прозвучи нескромно — да, оправям се. Ако уменията ми се окажат недостатъчни, ще прибавя и магическите си знания.

— Стоманата със сигурност ще ги спре, макар във вените им да тече огън, а не кръв. Сега можеш да поискаш от Лабиринта да те пренесе някъде. Ако ли не, след няколко минути ще ти покажа къде са складирани оръжията и другите запаси. Но първо трябва да направя едно малко пътуване и ще се наложи да те оставя тук сам, макар и за кратко.

— Няма проблеми — каза Люк. — Ами ти, Мърл?

— Аз се връщам в Хаос. Трябва първо да обядвам с майка си, а след това да присъствам на погребението на Суейвил.

— Може би той няма да успее да те пренесе чак там — каза Коруин. — Адски близо е до Логрус. Но ти сигурно ще се оправиш и сам. Как е Дара?

— Отдавна не съм я виждал за повече от няколко минути — отговорих аз. — Все така властна, арогантна, а когато опре до мен — и прекалено загрижена. Освен това ми се струва, че е замесена в някакъв политически заговор на местна почва, както и че стои зад някои от по дълбоките връзки между Амбър и Хаос.

Люк затвори очи за миг и изчезна. Малко след това го видях зад колата на Поли Джексън. Той се намести на предната седалка до мястото на шофьора, наведе се и започна да човърка нещо. След няколко секунди откъм шевролета се разнесе музика.

— Нищо чудно — каза Коруин. — Никога не съм я разбирал напълно. Тя се появи в един доста странен период от живота ми, излъга ме, после се любихме, тя премина по Лабиринта в Амбър и накрая изчезна. Като в странен сън. За мен беше очевидно, че ме е използвала. Години наред си мислех, че целта й е била да научи повече за Лабиринта, за да може да се добере до него. Но напоследък имах доста време за мислене и вече смятам, че случаят не е бил точно такъв.

— Какво искаш да кажеш? — попитах аз.

— Става въпрос за теб — отвърна той. — Все повече се убеждавам, че тя е искала да зачене дъщеря или син, които да наследят кръвта на Амбър.

Изстинах. Нима причината за моето раждане щеше да се окаже някаква си проста сметка? Нима зачеването ми не бе свързано с поне малко любов? Или всичко е било хитро замислен трик? Усещането въобще не беше от приятните. Почувствах се почти като Дяволския Чекрък — планирано е хладен разум устройство, в което са вложени единствено находчивост и интелект. И все пак той ме наричаше „татко“. Всъщност дори беше привързан към мен. Странно, но аз също бях започнал да се привързвам към него.

— Но защо? — попитах. — Защо за нея е било толкова важно да се родя?

— Единственото, което ми хрумва като причина, са последните й думи преди да изчезне, след като вече бе преминала по Лабиринта. „Амбър ще бъде унищожен“. Това бяха думите й.

Вече ме тресеше. Мислите, които ме връхлитаха, бяха толкова неприятни, че ми се прииска да викам, да заспя, да се напия, каквото и да е, за да се измъкна от тази нелепа ситуация.

— Нима искаш да кажеш, че дължа съществуването си на някакъв дългосрочен план за унищожаването на Амбър?

— Не е изключено — каза Коруин. — Но мога и да греша, хлапе. Може да съм ужасно неправ и в такъв случай ти се извинявам за болката, която ти причиних. От друга страна, може би щях да сгреша още повече, ако не бях споделил съмненията си с теб.

Разтрих слепоочията си, веждите, очите и попитах:

— Какво да правя сега? Не искам да помогна Амбър да бъде унищожен.

Коруин ме прегърна и ме притисна здраво към гърдите си.

— Независимо от това какво представляваш и независимо от това какво са направили с теб, ти все някога ще бъдеш изправен пред своя избор. Рано или късно този миг ще настъпи. Ти си нещо повече от кръвта, която тече във вените ти, Мерлин. Не позволявай на никого да те баламосва, дори на мен. Не се колебай да избереш онова, което ти диктува сърцето, и тогава миналото ще загуби властта си над теб.

Думите му, колкото и общи да ми се сториха, ми помогнаха да се измъкна от черната дупка на отчаянието.

— Благодаря ти — казах аз.

Коруин кимна.

— Първият ти импулс вероятно ще бъде твърде краен и аз те съветвам да му обърнеш гръб. Така няма да постигнеш нищо. Просто ще й дадеш да разбере, че си наясно със замислите й. Много по-умно ще е да поведеш играта внимателно и да научиш колкото можеш повече.

Въздъхнах.

— Прав си, разбира се. Последва ме, за да ми кажеш всичко това и да ми помогнеш да избягам, нали?

Той се усмихна.

— Притеснявай се само за значими неща. Пак ще се видим.

И в следващия миг вече стоях абсолютно сам в центъра на Лабиринта.

После го видях отново, застанал до колата. Разговаряха за нещо с Люк. Коруин явно му обясняваше къде са оръжията, храната и всичко останало. След малко двамата се обърнаха към мен и ми махнаха. Накрая си стиснаха ръцете. Люк се запъти нанякъде и скоро мъглата го скри от погледа ми. От радиото звучеше „Лили Марлен“.

Фокусирах съзнанието си върху желанието да се пренеса в имението Сауал. Мракът ме погълна, но когато погледът ми отново се проясни, стоях все така в центъра на Лабиринта. Опитах пак, този път със замъка на Сухай. Последва нов неуспешен опит.

— Докъде можеш да ме изпратиш? — попитах.

Отново всичко притъмня. След поредното проясняване вече се намирах на белокаменен нос, надвиснал над черните вълни на море, с черно небе над мен. Новото ми местоположение бе затворено между огнените скоби на два бледи полукръга. И това не беше чак толкова зле. Намирах се при Огнената порта, нещо като ключов кръстопът между Сенките в непосредствена близост до Хаос. Обърнах се към морето и започнах да броя. Щом стигнах четиринайсетата блещукаща кула вляво, се завъртях и тръгнах право към нея.

Появих се при една паднала колона, под розово небе. Запътих се към нея и тутакси се пренесох до прозрачна пещера, през която течеше зелена река. Продължих по течението на реката и скоро открих каменни стъпала. В горния им край ме очакваше есенна гора. Повървях близо миля преди да доловя излъчването на пътя, който започваше в основата на едно вечнозелено дърво. Така стигнах до страничния склон на някаква планина, откъдето след още три мъгляви прехода стъпих на пътеката, която щеше да ме отведе до обяда с майка ми. Ако се съдеше по небето, вече не разполагах с излишно време, за да успея да се преоблека.

Спрях на един кръстопът, за да изтупам прахта от дрехите си, да се пооправя и да си среша косата. Незнайно защо се зачудих кой ли би се свързал с мен, ако в същия миг потърсех Люк чрез Картата му — той самият, неговият дух или и двамата заедно? След това се запитах какво ли става сега в Амбър. Сетих се и за Корал, за Найда…

По дяволите.

Щеше ми се да съм на някое друго място. Щеше ми се да съм далеч оттук. Думите на Коруин ме бяха навели на твърде много мисли, при това все нерадостни. Не исках да се чувствам част от ничий замисъл. Не ми харесваха мислите, които ми се въртяха из главата относно майка ми. Не ми се ходеше на никакво погребение. Чувствах се някак неосведомен. След като някой чак толкова искаше нещо от мен, защо просто не си бе направил труда да ми каже какво е то и да ме помоли да му помогна. Ако беше някой близък, шансовете да се включа сигурно щяха да са немалки. Такъв директен подход ми се струваше много по-надежден от подмолните опити да бъда манипулиран.

Можех просто да се обърна и да изчезна сред Сенките, може би дори завинаги. Можех и да се върна в Амбър и да разкажа на Рандъм всичко, което знам. Той щеше да ме предпази от домогванията на Хаос. Можех също така да отпраша към Сянката Земя, да си измисля ново име, да се захвана пак с компютърен дизайн…

Тогава, разбира се, така и нямаше да разбера какво става, нито пък какво е станало преди. Освен това за пръв път бях успял да се свържа с баща си именно в Хаос, което може би значеше, че той е някъде наблизо. Едва ли някой друг освен мен щеше да си направи труда да му помогне.

Продължих напред и после свих вдясно. Небето бе започнало да придобива пурпурен оттенък. Щях да стигна тъкмо навреме.

И ето че отново се озовах в имението Сауал. Първо изникнах от нарисувания в жълто и червено звездопад върху една от стените до входа на централния парк, после се спуснах по Невидимата стълба и накрая постоях доста време в голямата централна шахта, загледан в мрачните вихри отвъд Ръба. Оттам се запътих към украсената с медни гравюри врата за сводестата Зала на изкуствата. Една ярка звезда преряза пурпурното небе и остави огнената си следа по него.

Като дете често се бях губил в тази зала. Членовете на рода Сауал бяха сред най-ревностните ценители на произведения на изкуството в Хаос. Събираната с векове колекция се бе разраснала наистина неимоверно, до толкова, че да се наложи в конструкцията на залата да бъдат вплетени няколко допълнителни галерии, навлизащи в Сенките. В една от тях, изградена във формата на спирала, можеше да се види дори стара железопътна гара. Когато се загубих там за пръв път, моите близки ме откриха едва след няколко дни да плача до някакво странно произведение, състоящо се от дъска, на която бяха забити с пирони чифт сини обувки. Вървях бавно и оглеждах с любопитство старите изчанчении и новите попълнения в същия дух. Тук-там се срещаха и поразително красиви експонати, като например огромната ваза, изваяна сякаш от един-единствен огнен опал, или пък донесените от някаква далечна Сянка странни емайлирани плочки, за чието предназначение никой от семейството така и не успя да се досети. Не издържах на изкушението да им се порадвам отново, макар да се сещах за далеч по-кратък път през Залата.

Затананиках си една стара песничка, която бях научил от Грайл, и тръгнах към огнената ваза, за да я погледам. Стори ми се, че чух тихо металическо изтракване. Огледах се, но така и не мярнах жива душа. Почти чувствените линии на вазата просто молеха да бъдат докоснати. Спомних си как като дете ми забраняваха да го правя. Протегнах лявата си ръка и бавно докоснах безценния шедьовър. Повърхността й се оказа по-топла, отколкото бях очаквал. Плъзнах дланта си по нея. Беше като замръзнал пламък.

— Здравей — промърморих, припомняйки си приключенията, които бяхме преживели заедно. — Доста време мина…

— Мерлин? — произнесе името ми едно тихо гласче.

Мигом дръпнах ръката си. Като че ли самата ваза бе проговорила.

— Да — казах след това. — Да.

Отново онова изтракване и някаква сянка се размърда в изящния отвор.

— Сссс — каза сянката и се надигна.

— Глейт? — попитах аз.

— Дааа.

— Не може да бъде! Ти си мъртва от години.

— Не мъртва, а засссспала.

— Не съм те виждал, откак бях хлапе. Тогава те раниха. Ти изчезна. Мислех, че си мъртва.

— Ссспя. Ссспя, за да се излекувам. Сссспя, за да забравя. Ссспя, за да сссе обновя.

Протегнах ръка. От отвора на вазата се надигна една космата змийска глава, надигна се още, долепи се до ръката ми и тялото й започнала се увива около китката ми.

— Поздравления за изискания вкус. Спалнята ти е просто разкошна.

— Знаех ссси, че харесваш много този съд. Знаех, че ако почакам доссстатъчно дълго, ти рано или късно ще се появиш, за да й се порадваш. Исссках да съм тук, за да те видя отново. Леле, колко ссси порассснал.

— А ти си все същата. Е, като че ли мъничко си изтъняла…

Погалих главата й.

— Толкова е хубаво, че си все още тук, досущ като достолепен семеен дух. Ти, Грайл и Кергма направихте детството ми много по-приятно, отколкото можеше да бъде.

Тя се надигна още и погали бузата ми с носа си.

— Твоето присссъствие сссгрява ссстудената ми кръв, ссскъпо момче. Далече ли пътува?

— Много далече.

— Някой ден ще хапнем по някоя мишка пред огнището. Ти ще ми ссстоплиш купичка мляко и ще ми разкажеш за премеждията си. Ще намерим и няколко хубави кокала за Грайл, ако той все още е между…

— Грайл служи все така вярно на чичо ми Сухай. Какво е станало с Кергма?

— Не знам. Толкова време мина.

Притиснах я към тялото си, за да я стопля.

— Благодаря ти, че си прекарала голямата си дрямка тук, само за да можеш да ме видиш отново…

— Има още нещо, приятелю.

— Още нещо? Какво е то, Глейт? Кажи ми?

— Нещо, което иссскам да ти покажа. Тръгни натам.

И Глейт посочи с глава към мястото, където коридорът се разширяваше. Аз бездруго смятах да продължа натам. Усещах как тялото й вибрира едва доловимо и чувах лекия мъркащ звук, който тя издава понякога.

Изведнъж змията замръзна, а главата й се люшна и щръкна във въздуха.

— Какво има? — попитах аз.

— Мишка — каза тя. — Мишчица. Трябва да половувам, след като ти покажа нещото. Закуссска…

— Ако искаш първо хапни, а аз ще изчакам.

— Не, Мерлин. Не трябва да закъсссняваш за онова, което те е довело тук. Усещам нещо ссстранно във въздуха. Някаква тревожна тръпка…

Навлязохме в широка, висока и естествено осветена част на галерията. Наблизо имаше четири разположени несиметрично статуи от бронз и мед.

— Нататък — каза Глейт. — Не тук.

Завих вдясно при следващия ъгъл и после продължих напред. Не след дълго стигнахме до нов експонат, който приличаше на метална гора.

— По-бавно. По-бавно, малко демонче.

Спрях и огледах дърветата — ярки, лъскави, мрачни, матови. Желязо, алуминий, бронз. Впечатляващо. Когато преди години бях минал за последен път оттук, гората я нямаше. В това естествено нямаше нищо странно. Вече бях забелязал цял куп други промени.

— Сега. Тук. Обърни се. Върни се назад.

Навлязох сред металните дървета.

— Свий вдясно. Онова високото.

Спрях пред гравирания дънер на най-високото дърво вдясно от мен.

— Това ли?

— Да. Изпълзи… нагоре… моля те.

— Искаш да кажеш да се покатеря?

— Да.

— Добре.

Едно от хубавите неща на стилизираните дървета — или поне на това стилизирано дърво — е, че са доста удобни за катерене. Хванах се за една от спираловидните му издатини и се набрах на ръце, после намерих опора за крака си и се надигнах още по-нагоре.

По-високо. Още по-високо. Когато стигнах на около четири метра от пода, спрях.

— И какво да правя сега?

— Изкачи се още по-нагоре.

— Защо?

— Ссскоро. Ссскоро ще разбереш.

Изкачих се на половин метър по-нагоре и го почувствах. Не толкова като гъдел, колкото като някакъв натиск. Обикновено усещам гъдел, когато пътят води към някое опасно място.

— Там има някакъв път — казах аз.

— Да. Бях се навила около един от клоните на сссиньото дърво, когато дойде един Майстор на Сенките и отвори пътя. Ссслед това го убиха.

— Значи пътят сигурно води на някое много важно място.

— И аз така мисссля, макар да не сссе оправям много добре в проблемите на хората.

— Минавала ли си през него?

— Да.

— Значи е безопасен?

— Да.

— Добре.

Изкачих се още по-високо, преодолявайки съпротивата на пътя. Накрая прибрах краката си към тялото и го оставих да ме погълне.

Протегнах ръце напред, за да се предпазя от неприятни изненади. Но всичко мина гладко. Подът беше украсен в черно, сребърно, сиво и бяло. Вдясно се виждаше някаква геометрична конструкция, а вляво — символът на Тунела на Хаоса.

Погледнах надолу само за миг и възкликнах:

— Боже Господи!

— Нали бях права? Важно е, нали? — каза Глейт.

— Важно е — отвърнах аз.

Глава 6

Из целия храм бяха пръснати свещи — повечето високи колкото мен и дебели колкото кръста ми. Някои бяха сребристи, други сиви. Имаше и по няколко бели и черни. Бяха подредени изкусно на различни нива: върху дървени пейки, върху первази, по пода. Все пак основното осветление не идваше от тях. От тавана се спускаха ярки лъчи и отначало реших, че това е дневна светлина. Но когато се вгледах по-внимателно, за да преценя височината на свода, забелязах, че помещението е озарено от голям синьо-бял глобус, придържан от решетка от тъмен метал.

Пристъпих крачка напред. Пламъкът на близката свещ трепна.

Обърнах се към каменния олтар в една ниша в отсрещния край на храма. Пред него, от двете страни, горяха черни свещи. Няколко други — сребристи и по-малки — бяха поставени върху каменната му плоча. Загледах се в изобразеното там.

— Прилича на теб — отбеляза Глейт.

— Мислех си, че твоите очи не могат да регистрират двуизмерните изображения.

— Живях доста време в музея. Защо им е притрябвало да крият образа ти в някакъв таен храм?

Тръгнах към нишата, вперил поглед в картината.

— Не съм аз — казах. — Това е баща ми — Коруин Амбърски…

Пред портрета, в тънка вазичка, бе поставена сребърна роза. Не можех да преценя дали е истинска, или е създадена по магически път.

До нея бе положен Грейсуондир, с острие, леко изтеглено от ножницата. Почувствах, че точно това оръжие е истинското, а мечът, който бях видял в ръцете на духа на баща ми, е само негова реконструкция.

Протегнах се, хванах дръжката и измъкнах меча от ножницата.

Мигом ме облада усещане за сила. Размахах меча, застанах в гард, пристъпих напред, атакувах… Ненадейно Колелцето оживя, оживя и паяжината от сили. Погледнах го, тръснах глава и дойдох на себе си.

— … а това е мечът на баща ми — допълних, прибрах го в ножницата и го оставих — макар и неохотно — върху олтара.

Отстъпих назад, а Глейт ме попита:

— Това важно ли е?

— Много — казах аз.

После пътят ме сграбчи отново и ме пренесе на върха на дървото.

— А ссега какво, Госссподарю Мерлин?

— Трябва да обядвам с майка си.

— Тогава по-добре ме оссстави тук.

— Мога да те върна във вазата.

— Не. Не бях се увивала около дърво от досссста време. Тук ссси ми е добре.

Протегнах ръка и Глейт се проточи към близкия клон.

— Уссспех, Мерлин. Посссети ме пак.

Смъкнах се от дървото, пооправих панталоните си и закрачих забързано по коридора.

След два завоя се озовах до един път към главната приемна и реших, че няма да е зле да се възползвам от него. Изникнах на няколко крачки от масивна камина, в която се преплитаха високи пламъци, и се завъртях, за да огледам просторното помещение. Опитах се да си придам вид на човек, пристигнал преди доста време.

Бях сам. Това леко ме озадачи — при толкова буйно накладен огън в камината. Оправих си ризата, изтупах праха от дрехите си и прекарах набързо гребена през косата си. Тъкмо се бях заел да проверя щателно състоянието на ноктите си, когато усетих леко раздвижване на върха на просторното стълбище вляво.

Тя беше вихрушка в сърцевината на триметрова кула. В центъра й танцуваха пращящи мълнии. По стълбите се посипаха късчета лед. Парапетът се вледеняваше при докосването й. Моята майка. Май ме забеляза в мига, в който я забелязах и аз, защото тутакси спря, кривна към стълбището и заслиза.

Видът й се променяше неусетно почти с всяка крачка. Отказах се от няколкото малки промени, с които бях започнал преобразяването си, още щом отгатнах намерението й. Бях се захванал с него в мига, в който я мярнах. Тя вероятно бе постъпила по същия начин. Не ми се вярваше да го е направила, за да се пошегува. Не би било в неин стил.

Преображението на майка ми завърши точно при последното стъпало и тя се превърна в прекрасна жена, облечена с черни панталони и червена риза с навити ръкави. Погледна ме, усмихна се, дойде към мен и ме прегърна.

Би било глупаво от моя страна да промърморя, че съм смятал да се преобразя, но съм забравил, както и да направя каквато и да било забележка от сорта.

Дара леко ме отблъсна, плъзна поглед по дрехите ми и поклати глава.

— Че си спал с дрехите си, е очевидно. Не знам само какво си тренирал с тях и дали преди, или след спането.

— Виновен съм — признах си аз. — Спрях да се порадвам на гледката край пътя и тутакси ме връхлетяха неприятности.

— Затова ли закъсня?

— Не. Закъснях, защото се отбих в галерията и се забавих там повече, отколкото възнамерявах. Освен това не съм чак толкова закъснял.

Тя хвана ръката ми и ме обърна.

— Прощавам ти. — И ме побутна към розово-зелено-златната колона на пътищата, разположена в огледалната ниша вдясно.

Не ми се стори, че очаква от мен да й отвърна нещо, и затова просто замълчах. Щом влязохме в нишата, се вгледах с любопитство в колоната, за да разбера дали ще я обиколим по часовниковата стрелка, или пък в обратна посока.

Обратно на часовниковата стрелка. Интересно.

Образите ни се отразяваха и преотразяваха едновременно от три страни. След всеки следващ кръг около колоната се озовавахме в различни стаи. Наблюдавах калейдоскопичните промени, докато накрая спряхме в кристална пещерна ниша на ръба на подземно море.

— От доста време не бях и помислял за това място — казах аз и стъпих върху чистия бял пясък. От кристала извираше светлина, напомняща едновременно за клади, за слънчеви отражения, за канделабри и неонови реклами, може би поради странната му структура. По брега, стените и черните води бяха разхвърляни фрагменти от пъстроцветни дъги.

Тя пое ръката ми и ме поведе към една леко издигната и оградена с парапет платформа. Щом се приближихме, забелязах, че на нея има пищно подредена трапеза. Върху една по-голяма от самата трапеза масичка за сервиране бе подредена богата колекция от похлюпени блюда. Изкачихме няколкото стъпала към платформата, аз й държах стола да седне и след това отидох до масичката с ястията, за да им хвърля един поглед.

— Седни, Мерлин — каза майка ми. — Аз ще ти сервирам.

— Няма нищо — отвърнах и вдигнах един похлупак. — Бездруго съм вече тук. Ще направя първия тур.

Дара стана от масата.

— Тогава и двамата ще се самообслужим.

— Дадено.

Заредихме подносите си и се върнахме при масата. Щом седнахме, един ярък лъч откъм водата освети сводестия купол на пещерата и тя сякаш се превърна в оребрената вътрешност на чудовище, което ни бе погълнало.

— Отпусни се. Знаеш, че не могат да се доберат чак дотук.

— Права си. Но когато очаквам някой гръм да ми се стовари върху главата, апетитът ми се изпарява.

Дара се засмя и още преди ехото от смеха й да заглъхне, в далечината избоботи гръмотевица.

— Сега успокои ли се? — попита тя.

— Да — отвърнах и вдигнах вилицата си.

— Съдбата ни дарява със странни родственици.

Погледнах я и опитах да разгадая изражението й, но не успях, затова просто промърморих едно „да“.

Майка ми ме огледа на свой ред, но аз също не издадох нищо от настроенията и мислите си.

— Когато беше малък, ти изведнъж реши да говориш с мен едносрично, в знак на това, че си ми сърдит.

— Да — казах аз.

Заехме се с обяда. По спокойната мрачна повърхност на морето последваха нови проблясъци. Стори ми се, че мярнах в светлината на последния далечен кораб с вдигнати, издути от вятъра черни платна.

— Спази ли уговорката си е Мандор?

— Да.

— Как е той?

— Добре.

— Тревожи ли те нещо, Мерлин?

— Много неща.

— А ще ги споделиш ли с майка си?

— Ами ако тя е част от тях?

— Щях да бъда разочарована, ако се окажеше, че не съм. Все пак още колко смяташ да се цупиш заради тай’ига-та? Сторих онова, което сметнах за правилно. Все още мисля, че постъпих както трябва.

Кимнах и без да спирам да дъвча, отбелязах:

— Това вече го изяснихме през последния цикъл.

Откъм брега долетя лек плясък. Едно отражение се плъзна над масата и се настани върху лицето й.

— Нещо друго ли има? — попита тя.

— А защо ти не ми кажеш?

Срещнах погледа й и го издържах.

— Не разбирам за какво намекваш — каза тя.

— Знаеш ли, че Логрус притежава разум? И Лабиринтът също?

— Мандор ли ти каза?

— Да, но аз вече го знаех.

— Откъде?

— От лични контакти.

— С Лабиринта? С Логрус?

— И с двамата.

— И какво искаха те?

— Да ме разиграват. Борят се за надмощие и искаха от мен да избера нечия страна.

— Ти чия страна избра?

— Ничия. Защо?

— Трябваше да ме предупредиш.

— Защо?

— За да те посъветвам. За да ти помогна.

— Срещу Силите на Вселената ли? Докъде стигат връзките ти, майко?

Тя се усмихна.

— Не е изключено някой като мен да знае някои неща за тяхната същност.

— Някой като теб?…

— Магьосница като мен.

— А ти колко си добра всъщност, майко?

— Не мисля, че някой ме превъзхожда значително, Мерлин.

— Както обикновено най-близките научават последни. Защо тогава не ме подготви ти, вместо да ме пращаш при Сухай?

— Аз не съм добър учител. Не обичам да уча другите.

— Но си обучила Джасра.

Главата й се килна вдясно, тя присви очи.

— Това пак от Мандор ли го научи?

— Не.

— От кого тогава?

— Какво значение има?

— Голямо — отвърна тя. — Защото май не го знаеше при последната ни среща.

Спомних си, че майка ми бе подхвърлила нещо в двореца на Сухай, някаква странна забележка относно Джасра, която намекваше за известна близост и която при други условия бих запечатал в съзнанието си. Но напоследък трудно се концентрирах върху детайлите, тъй като целият ми живот се бе превърнал в бясно спускане по хлъзгав хълм сред разразила се гръмотевична буря, с кола, чиито спирачки издават странни звуци. Тъкмо се канех да я попитам какво значение има кога точно съм научил за това, когато осъзнах, че я интересува друго. Искаше да узнае с кого съм говорил след като се разделихме с уговорката да обядваме заедно. Споменаването на Люк като дух на Лабиринта едва ли щеше да разведри атмосферата, затова…

— Добре де, Мандор го изтърва несъзнателно. После ме помоли да не казвам на никого.

— С други думи — каза Дара, — е очаквал да ми го кажеш. Защо винаги постъпва така? Направо му се чудя. Адски е потаен.

— Може наистина да му се е изплъзнало.

— На Мандор нищо нему се изплъзва. Не го настройвай срещу себе си, синко. За нищо на света.

— За един и същ човек ли говорим?

Дара щракна с пръсти.

— Разбира се. Ти го познаваш единствено от детските си години. После те нямаше доста време. Оттогава си го виждал само няколко пъти. Да, той е потаен, затворен и опасен.

— Винаги сме се разбирали добре.

— Има си хас! Той не се кара с никого, ако няма сериозна причина.

Вдигнах рамене и продължих да се храня.

— Предполагам, че и той се е изказал приблизително по същия начин за мен — каза тя след малко.

— Не си спомням такова нещо.

— А да се е опитвал напоследък да ти дава уроци по благоразумие?

— Не. Смятам обаче наистина да се погрижа за благоразумието си.

— Сигурно си изкарал нелоша школа в Амбър.

— И да е така, още не съм забелязал ефекта.

— Добре де, добре. Ако не желаеш да те питам, можеш просто да ми го кажеш.

— Не е точно така.

— Тогава кажи ми какво искаха от теб Логрус и Лабиринтът?

— Нали ти казах — да взема нечия страна.

— Толкова ли ти е трудно да прецениш кого предпочиташ?

— Трудно ми е да преценя кого не предпочитам.

— Заради това, че — както каза — са те „разигравали“ в битката си за надмощие, така ли?

— Именно.

Тя се засмя.

— Боговете не са по-добри от нас, но това показва, че поне не са по-лоши. Осланяй се на човешкия морал при липса на по-добър. Ако и това се окаже недостатъчно, за да направиш своя избор, припомни си другата неоспорима истина — че си син на Хаос.

— И на Амбър — уточних аз.

— Но си израсъл тук.

— И съм живял в Амбър. И на двете места имам немалко роднини.

— Наистина ли ти е толкова трудно?

— Не бих усложнявал излишно нещата, ако не беше.

— В такъв случай — каза тя, — обърни нещата наопаки.

— Какво искаш да кажеш?

— Не се питай към кой от двата Знака изпитваш по-топли чувства, а кой от тях би могъл да ти даде повече.

Отпих от прекрасния зелен чай. Бурята се приближаваше. Нов плясък в залива.

— Добре — казах. — Кажи ми ти.

Тя се наведе напред, усмихна се и очите й потъмняха. Винаги е контролирала безпогрешно лицето и тялото си, променяйки ги така, че да съответстват на настроението й. Не става въпрос за коренно различна форма. Просто тя предпочита понякога да прилича малко повече на момиче, а друг път — на зряла, привлекателна жена. Обикновено избира златната среда. Но този път в чертите й се появи някакъв намек за безвремие и аз изведнъж осъзнах, че никога не съм бил наясно с истинската й възраст. Гледах как над лицето й се спуска булото на някаква древна сила.

— Логрус — каза тя — ще те дари с величие.

Не можех да откъсна погледа си от нея.

— Какво величие по-точно? — попитах.

— А ти какво величие жадуваш?

— Не знам дали въобще някога съм желал да бъда велик. Подобна страст мога да сравня с това да искаш да бъдеш по-скоро инженер, отколкото да желаеш да сътвориш нещо, да бъдеш по-скоро писател, отколкото да искаш да напишеш нещо. Става въпрос за страничен ефект, а не за самата същност на нещата. Чиста проба балсам за егото.

— Но ако си го заслужил, ако величието ти се полага, защо тогава да не го получиш?

— Сигурно е така. Но аз все още не съм направил нищо… — Очите ми се спряха на един светъл кръг под тъмната водна повърхност, който се носеше напред, бягайки сякаш от приближаващата буря. — … нищо освен едно странно съоръжение, което едва ли би могло да мине за велико дело.

— Ти си млад — каза Дара, — а времето, в което ти се налага да бъдеш необичайно сведущ и опитен, дойде неусетно дори за мен самата.

Ако си домъкнех отнякъде кафе с магия, дали това щеше да я раздразни? Да, най-вероятно. Затова реших да се задоволя с чаша вино. Налях си, отпих една глътка и казах:

— Боя се, че не разбирам за какво говориш.

Дара кимна.

— Това едва ли е нещо, което може да се обясни с просто изложение… — Освен това мисля, че ще е прибързано от моя страна да спомена пред теб за тази възможност.

— Майко, какво се опитваш да кажеш?

— Тронът. Управлението на Царството на Хаоса.

— Мандор също ми предложи да си помисля по въпроса — казах аз.

— Добре. Никой освен Мандор, не би прибързал чак толкова.

— Предполагам, че на всяка майка е присъщо да се опитва да уреди синовете си в живота, но за съжаление ти си ми намислила работа, за която ми липсват не само способности, наклонности и опит, но и каквото и да е желание.

Тя сплете пръсти и ме погледна над тях.

— Много по-способен си, отколкото си мислиш, а твоето желание в случая няма никакво значение.

— Като заинтересована страна бих поспорил с теб.

— Дори ако това е единственият начин да защитиш приятелите и близките си, както тук, така и в Амбър?

Отпих още една глътка от виното.

— Да ги защитя? От какво?

— Лабиринтът се кани да преобрази междинните области на Сенките според собствените си разбирания. Освен това, вероятно вече е достатъчно силен, за да го постигне.

— Нали ставаше въпрос за Амбър и Хаос, а не за Сенките?

— Логрус ще трябва да се опълчи срещу това нашествие. И тъй като най-вероятно ще загуби директния двубой, той ще се опита да вербува свои агенти, с които да удари Амбър. Естествено най-ефективните агенти ще се окажат избраниците на Хаос…

— Това е лудост! — възкликнах. — Трябва да има и друг изход.

— Вероятно — каза тя. — Приеми трона и ти ще си този, който ще дава заповедите.

— Но аз не знам достатъчно.

— Ще получиш сведения за всичко необходимо.

— А останалите претенденти?

— Те не са твоя грижа.

— Аз пък си мисля, че начинът, по който ще се добера до короната, ме засяга пряко все едно дали ще съм задължен на теб, или на Мандор с повече убийства.

— Прав си. Тъй като и двамата сме от рода Сауал, подобна равносметка ще е напълно безсмислена.

— Искаш да кажеш, че и ти си се включила в играта?

— Очевидно имаме известни различия — каза майка ми, — затова не смятам повече да обсъждам подбора на средства.

Въздъхнах и пак пийнах от виното. Бурята над мрачните води се бе разразила с още по-голяма сила. Ако онзи стражи светъл кръг под повърхността им беше наистина Дяволският Чекрък, аз пък бях любопитен да разбера какво ли е намислил. Мълниите се превърнаха в постоянен декор, а гръмотевиците — в музикален фон на разговора ни.

— Какво имаше предвид, когато спомена за времената, в които трябвало да бъда необичайно опитен и сведущ?

— Имах предвид настоящия момент и непосредственото бъдеще — отговори тя. — И сблъсъка, който се задава.

— Не — уточних аз, — по-скоро ме интересува определението „необичайно сведущ“. В какъв смисъл?

Трябва да беше от някоя мълния, защото никога преди не я бях виждал да се изчервява.

— В теб се пресичат две велики кръвни линии — заяви Дара. — На практика твоят баща беше крал на Амбър — за кратко, между управлението на Оберон и това на Ерик.

— Но тъй като Оберон е бил все още жив по онова време и освен това не е бил абдикирал, ничие друго управление не е било законно — възразих аз. — Рандъм е законният наследник на Оберон.

— Отсъствието на Оберон би могла да се тълкува и като абдикация.

— А на теб това тълкувание ти допада повече, нали?

— Естествено.

Загледах се в бурята. Пийнах от виното.

— Затова ли си искала да заченеш дете от Коруин? — попитах.

— Логрус ме увери, че това дете би било идеалният владетел на Хаос.

— А татко на практика не е означавал за теб почти нищо?

Дара отвърна погледа си от мен и се загледа в светлия кръг, който се носеше към нас. Една мълния се стовари точно зад него.

— Нямаш правото да ми задаваш този въпрос — каза тя.

— Знам. Но е така, нали?

— Грешиш. Той означаваше много за мен.

— Но не и в обичайния смисъл.

— Аз също не съм „обичайна“.

— Значи аз съм резултат от експеримент за създаване на нова порода. Логрус е избрал самеца, който щял да ти даде… какво?

Светлият кръг се приближаваше все повече. Бурята го следваше по петите — толкова близо до брега, колкото никога не я бях виждал.

— Съвършения Господар на Хаос — каза майка ми, — способен да управлява.

— Все ми се струва, че това не е всичко.

Кръгът избягна ловко мълниите, изскочи от водата и полетя към нас. Дори Дара да бе отвърнала нещо на последната ми забележка, аз така и не я чух. Гръмотевиците бяха оглушителни.

Светлият диск се озова на платформата и спря до крака ми.

— Татко, можеш ли да ме защитиш? — допита Чък краткото затишие между два поредни гърма.

— Увий се около лявата ми китка — наредих аз.

Дара впери поглед в него, докато той заемаше обичайното място на Фракир, Междувременно последната мълния не се разтвори във въздуха, а увисна над бреговата ивица като цвъртящо вретено. После вретеното се сви и се превърна в сфера, която се поколеба за миг-два увреди да се насочи към нас. Докато се приближаваше, структурата й продължи да се променя.

Когато се озова на ръба на масата, сферата вече се бе преобразила в пулсиращия Знак на Логрус.

— Принцесо Дара, принц Мерилин — произнесе ужасяващият глас, който вече бях чул в деня на сблъсъка в Амбър. — Не искам да нарушавам обяда ви, но нещото, което сте приютили, ме принуждава да го сторя. — Едно от назъбените разклонения на видението посочи към китката ми.

— Той блокира способността ми да пътувам през Сенките — обади се Чък.

— Дайте ми го!

— Защо? — попитах аз.

— Това нещо премина по Логрус — прогърмя отново гласът. Височината и силата му варираха най-безразборно.

Хрумна ми, че бих могъл да му се възпротивя, особено след като и Дара бе потвърдила, че съм толкова ценен за него.

— На практика всеки би могъл да опита късмета си с Логрус — отвърнах му аз.

— Аз определям правилата, Мерлин, а твоят Дяволски Чекрък не ми се пречка за пръв път. Предай ми го.

— Не — казах аз и мигом се свързах с Колелцето, за да открия сила, която би могла да ме прехвърли незабавно в област, контролирана от Лабиринта. — Няма да се откажа толкова лесно от творението си.

В този миг Дара скочи, направи няколко крачки и застана между мен и видението.

— Остави — каза тя. — Предстоят ни твърде важни дела, за да си губим времето с една играчка. Пратих съобщение на братовчедите си от рода Хендрейк за невестата на Хаоса. Ако искаш този план да успее, предлагам да им помогнеш.

— Не съм забравил твоя план за принц Бранд и лейди Джасра, която трябваше да го оплете. Тогава твърдеше, че не можем да се провалим.

— Аз те приближих до силата, която желаеш, повече от всички.

— Не мога да го отрека — призна видението.

— Освен това приносителката на Окото е по-безопасна от Джасра.

Знакът се плъзна над нея — малко слънце под кристалния купол на пещерата.

— Мерлин, ще поемеш ли трона, за да ми служиш, когато мигът настъпи?

— Ще направя нужното, за да възстановя баланса между Силите — отвърнах аз.

— Не те попитах за това! Ще поемеш ли трона при условията, които съм определил?

— Ако това ще оправи нещата — да.

— Радвам се да го чуя. Задръж си играчката.

Дара отстъпи встрани, видението премина край нея и избледня.

— Питай го за Люк, за Коруин и за новия Лабиринт — бяха последните му думи.

Тя се обърна и се втренчи в мен.

— Налей ми чаша вино.

Налях й. Майка ми я вдигна и отпи една глътка.

— Е, кажи ми сега за Люк, за Коруин и за новия Лабиринт.

— Първо ти ми кажи за Джасра и Бранд.

— Не, този път ти ще бъдеш първи.

— Добре тогава — казах аз. — Той пропусна да спомене, че те са само духове на Лабиринта. Люк ми се изтърси, докато идвах насам. Беше го изпратил Лабиринтът, за да ми предаде да напусна Хаос. Логрус пък изпрати лорд Борел, за да премахне Люк.

— Люк, тоест Риналдо — синът на Джасра и Бранд, съпругът на Корал и кралят на Кашфа?

— Същият. Сега ми кажи най-после за този твой план. Изпратила си Джасра, за да оплете Бранд и да го подтикне да тръгне по пътя на предателството, така ли?

— Той бездруго бе тръгнал по този път. Дойде в Хаос, за да се сдобие със сила, която да отговаря на апетитите му. Джасра просто малко ускори събитията.

— На мен не ми прозвуча точно така. Все пак това означава ли, че проклятието на баща ми не е допринесло за нищо?

— Не, то помогна — в метафизичен план, — защото Черният път достигна до Амбър. А ти защо си все още тук, след като крал Риналдо те е посъветвал да си вървиш? От лоялност към Хаос?

— Бяхме се уговорили да обядваме заедно, а не те бях виждал от толкова време. Не исках за нищо на света да изпусна този обяд.

Дара се усмихна — макар и едва забележимо — и отпи от виното.

— Добре се справяш със смяната на темата — заяви тя. — Но нека се върнем на предишната. Духът на Борел, предполагам, се е справил с този на Риналдо.

— Не съвсем.

— Какво искаш да кажеш?

— Появи се духът на баща ми, набързо неутрализира Борел и така успяхме да се измъкнем.

— Отново? Коруин е победил Борел за втори път?

Кимнах.

— Нито един от тях не си спомняше за първия двубой. Нали спомените им стигат до мига, в който са преодолели…

— Идеята ми ясна. Какво стана после?

— Избягахме — отвърнах аз. — После се върнах тук.

— А защо Логрус спомена новия Лабиринт?

— Духът на баща ми явно е създаден от него, а не от Лабиринта в Амбър.

Дара се надигна на стола си, очите й внезапно се разшириха.

— Откъде си толкова сигурен?

— Той ми го каза.

Тя се загледа някъде отвъд мен, после погледът й се спря върху спокойното вече море.

— Значи третата сила се кани да се намеси в играта — каза тя замислено. — Доста впечатляващ и едновременно с това тревожен факт. Проклет да е онзи, който го създаде!

— Ти наистина го мразиш, нали? — попитах аз.

Очите й отново се спряха на моята скромна персона.

— Забрави за това! — заповяда ми тя. — Той спомена ли ти нещо за съюзниците на новия Лабиринт, за неговите планове? Фактът, че духът му е бил изпратен, за да защити Люк, може да се тълкува и като сътрудничество със стария Лабиринт. От друга страна, целта му може да е била да те предпази — защото го е създал не друг, а баща ти, или пък защото ти се вписваш по някакъв начин в плановете му. Какво ти каза Коруин?

— Че иска да ме отведе от онова опасно място.

Дара кимна.

— И очевидно е успял да го направи. Каза ли ти още нещо? Случи ли се нещо друго, което би могло да се окаже важно?

— Попита ме за теб.

— Наистина ли? И само толкова?

— Нямаше някакво специално послание, ако това имаш предвид.

— Разбирам.

Майка ми погледна встрани и известно време не пророни нито дума. После попита:

— Тези духове не просъществуват дълго, нали?

— Не.

— Хваща ме яд само като си помисля, че след всичко той все още може да играе някаква роля.

— Той е жив, нали, майко? И ти знаеш къде е.

— Аз не съм негов пазач, Мерлин.

— Мисля, че си.

— Невъзпитано е да ми противоречиш по този начин.

— Но се налага — възразях аз. — Срещнах се с неговия образ, който още не бе дошъл в Хаос. Баща ми определено е искал да е тук с останалите при сключването на договора. Но всъщност е искал много повече нещо друго — да се срещне с теб. Съзнанието му е било обладано от толкова много въпроси без отговори — откъде си дошла, защо си избрала именно него, защо сте се разделили по този начин…

— Достатъчно! — извика тя. — Забрави за това!

Не й обърнах внимание.

— Освен това знам, че той е бил тук, в Хаос. Видели са го тук. Не може да не те е открил. Какво се случи след това? Как отговори ти на въпросите му?

Дара се изправи, впери гневен поглед в мен и заяви:

— Чашата преля, Мерлин. Очевидно с теб не може да се води цивилизован разговор.

— Той твой затворник ли е, майко? Нима си го затворила някъде далеч оттук, където няма да може да те притеснява и да пречи на плановете ти?

Майка ми отстъпи от масата толкова бързо, че едва не се спъна, и възкликна:

— Отвратително дете? И ти си същият като него! Защо трябва да си приличате толкова много?

— Ти се боиш от него, нали? — продължих аз, осъзнал неочаквано, че може би именно това е верният отговор. — Боиш се да убиеш един принц на Амбър, дори когато зад теб стои самият Логрус. Заключила си го някъде, за да не се появи и да не направи на пух и прах последните ти кроежи. Страхувала си се и от онова, което е трябвало да направиш с него, за да го обезоръжиш.

— Глупости! — каза тя и заотстъпва назад, тъй като аз бях заобиколил масата и се приближавах към нея. На лицето й се бе изписал неподправен страх. — Това са само догадки. Той е мъртъв, Мерлин! Откажи се! Остави ме на мира! Той щеше да унищожи всички ни! И все още би го направил, стига да можеше!

— Той не е мъртъв — заявих аз.

— Откъде си толкова сигурен?

Едва се сдържах да не й кажа, че съм говорил с него.

— Само виновните се защитават толкова настървено — казах. — Той е жив. Къде е?

Дара кръстоса ръце пред гърдите си. Страхът й се бе стопил, гневът също. В обичайното й чувство за хумор се промъкна подигравателна нотка.

— Тогава го потърси, Мерлин. Потърси го както намериш за добре.

— Къде? — настоях аз.

— В Кладенеца на Хаоса.

Около глезените й лумна пламък, започна да обхожда тялото й обратно на часовниковата стрелка, издигаше се все по-нагоре и оставяше след себе си алена следа. В мига, в който стигна върха на главата й, тялото й вече бе скрито зад кървавочервения му покров. Последва леко просъскване и пламъкът изчезна заедно с нея.

Пристъпих напред, коленичих и докоснах мястото, където бе стояла допреди малко. Леко затопляне, нищо повече. Хубаво заклинание. Никой не ме бе научил на него. Осъзнах, че мама винаги се бе появявала и изчезвала доста стилно.

— Чък?

Той блесна около китката ми, отдели се от нея и цъфна право пред мен.

— Да?

— Още ли не можеш да пътуваш през Сенките?

— Мога — отвърна той. — Щом Знакът на Логрус си отиде, всичко си дойде по местата. Мога да отпътувам накъдето си поискам. Мога да пренеса и теб. Искаш ли?

— Да. Пренеси ме в галерията на горното ниво.

— Галерия? От свърталището на Логрус цопнах право в мрачното море, татко. Не съм много наясно с местната архитектура.

— Няма значение — казах. — Ще се оправя и сам.

Активирах Колелцето. Шест негови нишки се спуснаха към нас и ни обградиха в енергийната си клетка, за да ни отнесат в Залата на изкуствата. Опитах се да предизвикам малка огнена илюминация при изчезването си, но така и не разбрах какво се е получило. Интересно как ли се усъвършенстват майсторите в тази област, щом не могат да видят резултата от опитите си?

Глава 7

Озовах се в най-зловещата галерия от Залата — любимото кътче на стария Сауал. Тя представлява градина от скулптури без външни източници на светлина и само няколко приземни осветителни тела около по-големите експонати. Като цяло резултатът е няколко пъти по-тъмен от моите собствени предпочитания. Подът е неравен — вдлъбнат, издут, стъпаловиден, набразден — като преобладават вдлъбнатините и дупките. Трудно е да се преценят реалните й размери, тъй като очертанията и перспективите се менят в зависимост от това къде си застанал. Дъртият лорд Сауал навремето заповядал да построят тази галерия без равни участъци, а аз лично смятам, че при създаването й са се потрудили здравата не един и двама Майстори на Сенките.

Бях застанал до една сложно преплетена, набраздена повърхност, която ми напомняше за застинала картина на развълнувано море без обичайния кораб в него или на инструмент, чиито струни могат да бъдат дърпани само от митичен титан. Светлината посребряваше очертанията, прескачаше като жива от едно мрачно петно на друго, обхваната от някаква полупрозрачна рамка. Част от експонатите висяха от тавана подобно на сталактити. Тръгнах напред с отмерена крачка и не след дълго ми се стори, че подът и таванът са разменили ролите си. Вече не бях съвсем сигурен кои от статуите са прикрепени към пода и кои висят от тавана. Галерията променяше формата си, докато я прекосявах. През нея се понесе лек ветрец, който предизвика серия от въздишки, мънкания, жужене и звън. Моят втори баща Сауал се наслаждаваше най-искрено на разходките из галерията, докато за мен тя доста дълго беше истинско изпитание на куража ми. Когато пораснах обаче, аз също започнах да изпитвам удоволствие от идването в това странно място, може би най-вече заради тръпката, която така се услажда на всеки млад човек. А сега… сега просто ми се искаше да се помотая наоколо заради доброто старо време, докато успея да въведа някакъв ред в мислите си. А те не бяха една и две. Проблемите, които ме бяха мъчили през по-голямата част от съзнателния ми живот, като че ли се приближаваха към своята развръзка. Не че евентуалните обяснения ми харесваха особено. И все пак нерадостните изводи са за предпочитане пред пълното неведение.

— Татко?

— Да?

— Какво всъщност представлява това място? — попита Чък.

— То е част от голямата колекция от произведения на изкуството, собственост на рода Сауал — обясних аз. — От цял Хаос, а и от близките Сенки се стичат посетители, които искат да я разгледат. Тя беше хобито, не, истинската страст на моя втори баща. Когато бях хлапе, прекарвах доста време в тези галерии. Тук има много скрити пътища.

— Ами тази галерия? Има нещо нередно в нея.

— Да и не — казах аз. — Зависи какво имаш предвид под „нередно“.

— Възприятията ми са странно объркани.

— Това е, защото тук самото пространство е нагънато в причудлива форма, досущ като фигурка от оригами. Галерията е доста по-голяма, отколкото изглежда на пръв поглед. Можеш да се разхождаш из нея непрекъснато и всеки път ще откриваш най-различни подредби, на скулптурите. В нея може дори да е вплетено някакво вътрешно движение. Така и не успях да разбера това със сигурност. Само Сауал беше наясно.

— Значи съм се изразил правилно. В нея има нещо нередно.

— На мен ми харесва така.

Седнах на един сребърен пън до сребърно дърво с разперени клони.

— Искам да видя как е огънато пространството — каза Чък след минута-две.

— Давай.

Той отлетя нанякъде, а аз си припомнях последния разговор с майка си. Тя ми припомни всичко, за което бе споменал или намекнал Мандор — за конфликта между Логрус и Лабиринта, за това, че баща ми е бил първоначално избраник на Лабиринта за престола на Амбър. Дали бе знаела за това и преди, със сигурност, а не като предположение? Реших, че сигурно е била наясно, особено в светлината на особената й връзка с Логрус, за която бях разбрал едва сега. Знакът на Хаоса едва ли би пропуснал да се осведоми за ключовите ходове на своя противник. Тя бе признала, че не е обичала Коруин. Като че ли го бе потърсила единствено заради генетичния материал, който бе успял да впечатли толкова силно Лабиринта. Нима единствената й цел бе била да създаде бъдещия избраник на Логрус?

Прихнах като си помислих за резултата. Дара се бе погрижила да бъда обучен от най-добрите майстори на меча, но аз така и не можех да се меря с татко в това отношение. Винаги съм предпочитал магията, но магьосниците в Хаос са под път и над път. После пък се записах в колеж на предпочитаната от амбъритите Сянка Земя. При това дипломата по информатика, която получих там, едва ли би помогнала да развея бойното знаме на Хаос в битката със силите на Реда, Сигурно доста я бях разочаровал.

Припомних си и детството си, безбройните приключения, която бяха започвали от това място. Грайл беше неизменно до мен, а Глейт се увиваше около ръката ми или пък се скриваше в някой по-дълбок джоб. Аз надавах онзи странен вой, който бях научил от сънищата си, и понякога Кергма също се присъединяваше към нас, втурвайки се през завесите на мрака от някое оръфано кътче на някое разкривено пространство. Така и не разбрах какво точно представлява Кергма, нито какъв е неговият пол, защото той нямаше постоянна форма и понякога летеше, друг път пълзеше или пък тичаше, преливайки от една форма в друга.

Неочаквано, съвсем импулсивно, от гърлото ми се изтръгна старият зов. Разбира се, нищо не се случи. Пак след няколко мига осъзнах какво ме бе накарало да извикам. Това беше вик по изгубеното детство, когато поне се бях чувствал нужен някому. А сега… сега бях нищо — син нито на Амбър, нито на Хаос, пълно разочарование за близките си и от двете страни. Провалил се експеримент. Никой никога не ме бе обичал за това, което съм, а само за онова, което бих могъл да стана. Очите ми се навлажниха. Преглътнах един сподавен стон.

Високо вдясно, по близката стена, пламна червена светлина. Идваше от малък кръг до краката на човешка фигура.

— Мерлин! — долетя от същата посока и пламъкът лумна с нова сила. Разпознах лицето на фигурата. Приличаше малко на моето и чертите му мигом придадоха смисъл на живота ми, макар смисълът да беше смъртта.

Вдигнах лявата си ръка и от Колелцето се отдели синя мълния.

— Насам, Джърт! — извиках и се изправих. Заех се да създам огненото кълбо, което щеше да го изпържи като на електрически стол. Беше крайно време да го атакувам първи. Вече не можех да си спомня колко пъти се бе опитвал да ме убие. При изненадата, която му бях подготвил този път, дори потапянето в Извора нямаше да му спаси задника. — Насам, Джърт!

— Мерлин! Искам да поговорим!

— Аз пък не искам. Достатъчно често се опитвах да го сторя преди. Нямам какво да ти кажа. Ела насам, за да приключим с това веднъж завинаги. С оръжие, с голи ръце, с магия — все ми е тая.

Той вдигна ръце и извика:

— Примирие! Не е редно да се сбием тук в дома на Сауал.

— Я не ми пробутвай евтините си моралистки глупости, братко! — извиках аз на свой ред, но още преди ехото от думите ми да заглъхне осъзнах, че Джърт има известно право. Спомних си колко много бе означавало за него одобрението на баща му. Освен това той едва ли би посмял да се противопостави на волята на Дара, при това точно на това място. — Казвай какво искаш?

— Да поговорим. Честна дума — каза той. — Какво да направя, за да ми повярваш?

— Ще се срещнем там — отвърнах аз и насочих светлината на огненото си кълбо над един познат експонат — огромна къщичка от карти, излети от стъкло и алуминий.

— Добре.

Тръгнах натам. Видях го да приближава и кривнах леко встрани, за да съм сигурен, че пътищата ни няма да се пресекат. Освен това закрачих по-бързо, за да стигна пръв.

— Без номера — извиках. — Ако решим, че няма смисъл да продължаваме с приказките, първо ще излезем навън.

— Съгласен съм.

Заобиколих най-близкия ъгъл на структурата и се скрих от погледа му. Посрещнаха ме шест мои отражения.

— Защо точно тук? — прозвуча в непосредствена близост гласът му.

— Не си гледал „Дамата от Шанхай“, нали?

— Не.

— Хрумна ми, че бихме могли просто да се разхождаме и да си говорим, без да можем да си навредим един на друг. Просто мястото е такова.

Свих зад следващия ъгъл. Там заварих нови мои отражения, кацнали на най-различни места. След няколко секунди чух Джърт рязко да си поема дъх, а после прокънтя и смехът му.

— Започвам да схващам идеята ти!

Три крачки и нов завой. Спрях. Тук имаше два мои и два негови образа. Джърт не гледаше към мен. Протегнах бавно ръка. Той се обърна, видя ме. Устните му се раздвижиха. Отстъпи назад и изчезна.

— За какво искаш да говорим? — попитах.

— Не знам откъде да започна.

— Такъв е животът.

— Доста си разстроил Дара…

— Това беше съвсем скоро. Разделихме се преди десет или петнайсет минути. В имението ли си отседнал?

— Да. Знаех, че ще обядвате заедно. Видях я съвсем за кратко, малко преди да дойда тук.

— Не бих казал, че тя ме остави в по-добро настроение.

Заобиколих следващия ъгъл и минах през една врата, тъкмо навреме, за да го видя как се подсмихва.

— Тя си е такава понякога — каза Джърт. — Разбрах, че Логрус се е отбил за десерта.

— Да.

— Майка ни спомена, че според нея той е избрал теб за трона.

Надявах се да е видял как свих рамене.

— Така изглежда. Но аз не го искам.

— Обаче си казал, че ще го направиш.

— Само ако това се окаже единственият начин да бъде възстановен балансът между Силите. Но съм убеден, че няма да се стигне дотам.

— Да де, но той те е избрал.

Ново свиване на рамене.

— Тмер и Тъбъл са преди мен.

— Това няма никакво значение. Аз също исках да седна на трона.

— Знам. Доста тъпо от твоя страна.

Изведнъж той се появи навсякъде около мен.

— При това състояние на нещата, да — съгласи се Джърт. — Аз бях тръгнал по този път още преди ти бъдеш избран. Всеки път, когато се срещахме, си мислех, че съм на ръба на успеха, но всъщност с всеки следващ път животът ми увисваше на все по-тънък косъм.

— И положението се объркваше все повече.

— Последния път — в църквата — в Кашфа, бях убеден, че най-после ще приключа с теб. Вместо това едва не се простих с живота си.

— Да речем, че Дара или Мандор отстранят Тмер и Тъбъл. Тогава ти би се опитал да се справиш с мен. Ами Деспил?

— Той би отстъпил.

— Питал ли си го?

— Не. Но съм убеден в това.

— Винаги си разчитал твърде много на предположенията си, Джърт.

— Може и да си прав — каза той, появи се и пак изчезна. — Както и да е, това няма значение. Аз се отказвам. Край с надпреварата. Да върви по дяволите.

— И как така?

— Дори Логрус да не бе изразил намеренията си толкова недвусмислено, аз вече се чувствах доста изнервен. Не само защото се страхувах, че ти също би могъл да ме убиеш. Мислех непрекъснато за себе си и за трона. Какво би станало, ако наистина успея да се добера до него? Изобщо не съм убеден, че съм способен да го задържа. — Завих отново и го мярнах да облизва устните си, сбърчил вежди. — Може да забъркам някоя страхотна каша. Освен ако нямам до себе си добър съветник. Това би ме направило зависим от Мандор или Дара, нали така? И ще се превърна в обикновена марионетка.

— Вероятно. Но ти успя да ме заинтригуваш. Откога започна да мислиш по този начин? Нима Изворът те е променил така? Ами ако съм успял да прекъсна процеса тъкмо навреме, за да те насоча във вярната посока?

— Не е изключено да има нещо такова — каза Джърт. — Сега се радвам, че не можах да премина през пълния цикъл. Подозирам, че тогава щях да полудея, също като Бранд. Но може това да не е всичко. Или… кой знае?

Последва мълчание. Прекрачих прага на следващата врата, обграден от няколко свои озадачени изображения.

— Тя не искаше да те убия — смотолеви той накрая, някъде вдясно от мен.

— Джулия?

— Да.

— Как е тя?

— Оправя се. Всъщност доста бързо.

— И тя ли е в имението?

— Да.

— Ъъ, бих искал да я видя. Но бих я разбрал, ако не се съгласи. Тогава си мислех, че забивам кинжала си в тялото на Маскирания. Съжалявам.

— Тя никога не е искала да ти навреди истински. Имаше сметки за уреждане само с Джасра. Що се отнася до теб, там играта беше много по-заплетена. Джулия искаше да ти докаже, че е добра поне колкото теб или дори по-добра. Искаше да те накара да осъзнаеш какво си загубил.

— Съжалявам — промърморих аз.

— Моля те, отговори ми на един въпрос — продължи Джърт. — Ти обичаше ли я? Обичаше ли я истински?

Не можах да му отговоря веднага. Нали бях задавал този въпрос толкова пъти на самия себе си и дори тогава се налагаше да изчакам за отговора.

— Да — казах накрая. — Но когато го осъзнах, беше вече твърде късно. Грешката беше моя.

После попитах на свой ред:

— Ами ти?

— Аз няма да повторя твоята грешка — каза той. — Именно тя ме накара да се замисля за всичко това…

— Разбирам. Ако не пожелае да ме види, предай й, че съжалявам — за всичко.

Не последва отговор. Поспрях за известно време: разчитах, че той ще ме настигне. Но Джърт не се появи.

— Добре — извиках накрая. — Що се отнася до мен, нашият дуел приключи.

Тръгнах отново. След известно време се добрах до изхода и преминах през него.

Той беше там, загледан в една голяма порцеланова маска.

— Добре — каза.

Приближих се.

— Има още нещо — допълни Джърт, все, още без да ме поглежда.

— Какво?

— Мисля, че те вече си редят пасианса.

— Кой? Как? Защо?

— Мама и Логрус — каза той. — Искат да те видят на трона. Коя е Невестата на Рубина?

— Предполагам, че става дума за Корал. Дара май използва това название. Защо?

— Миналия цикъл я чух да дава някакви разпореждания на родата си от Хендрейк. Майка ни е изпратила специална група, която да отвлече и да доведе тук тази жена. Останах с впечатлението, че я гласят за твоя кралица.

— Абсурд — казах аз. — Тя е омъжена за моя приятел Люк. Освен това е кралица на Кашфа.

Джърт вдигна рамене.

— Просто ти казвам онова, което чух. Сигурно има нещо общо с този баланс между Силите, за който спомена ти.

Точно така. Не бях се досетил за тази възможност, но тя се връзваше идеално. Ако успееха да отвлекат Корал, с нея в Хаос щеше да пристигне и Рубинът на Справедливостта или Окото на Змията, както го наричаха тук, а това определено щеше да повлияе на баланса. Спечелена точка за Хаос, изгубена за Амбър. Може би така щеше да се изпълни и моето желание да бъде избегната поне временно надигащата се катастрофа.

Жалко, че не можех да позволя това да се случи. Горкото момиче бездруго бе отнесло вече достатъчно, само защото се беше озовало в Амбър в неподходящо време и защото ме бе харесало. Може би преди време щях да успея да погледна философски на ситуацията и да си кажа: „Да, макар да е невинна, тя трябва да бъде жертвана за благото на всички“. В колежа сигурно бих разсъждавал долу-горе така, но тогава голите принципи бяха всичко за мен. Корал беше моя приятелка, моя братовчедка и на практика моя любовница, макар да бе придобила последната квалификация при доста странни обстоятелства. Бързият преглед на чувствата ми, с който държах да не закъснея този път, ми показа, че никак не е изключено да се влюбя в нея. Което означаваше, че философският подход току-що бе изгубил поредния рунд в сблъсъка си с реалния живот.

— Преди колко време тръгнаха пратениците на майка ни, Джърт?

— Не знам кога са тръгнали. Дори не съм сигурен дали са тръгнали. А като отчетем времевата разлика, може вече и да са се върнали.

— Прав си. Мамка му!

Джърт се обърна и ме погледна.

— Това май е важно за теб и по ред други причини, нали?

— Както за мен, така и за нея — отвърнах аз.

На лицето му се изписа объркване.

— Защо тогава не им позволиш да я доведат при теб? Ако ти се наложи да седнеш на трона, това само ще подслади задълженията ти. Ако ли не, пак ще бъдете заедно.

— Трудно е да се прикрият чувствата, дори когато става въпрос за непосветени в Умението. Биха могли лесно да я използват, за да ми диктуват какво да правя.

— О? Макар да е доста неуместно, признавам, че ми е приятно да чуя нещо подобно. Искам да кажа — приятно ми е да узная, че си обвързан с някого.

Сведох глава. Прииска ми се да протегна ръка и да го докосна, но не го сторих.

Джърт измънка тихо, точно както правеше като дете, когато се опитваше да вземе някакво решение. После каза бързо:

— Трябва да се доберем до нея преди тях и да я отведем на някое безопасно място. Или пък да я измъкнем, ако вече са успели да я докопат.

— Ние?

Джърт се усмихна, което си беше истинско събитие.

— Нали знаеш как съм се променил. Вече съм доста печен.

— Надявам се — казах аз. — Надявам се ти е ясно какво ще стане, ако някой разбере, че това е работа на двама от братята Сауал? Хендрейк най-вероятно ще поискат да си отмъстят.

— Дори ако Дара ги убеди да не го правят?

— Те ще си помислят, че именно тя ги е преметнала.

— Добре тогава. Никакви свидетели.

Можех да му кажа, че така ще загинат наши невинни роднини, но това сигурно би прозвучало лицемерно. Още повече, че наистина не давах и пет пари за Хендрейк. Вместо това казах:

— Доколкото съм наясно, Изворът те е превърнал в нещо като „жива Карта“. Предполагам, че точно това ти позволи да изчезнеш с Джулия във Владението.

Той кимна.

— Можеш ли да ни пренесеш по същия начин в Кашфа?

Звънът на далечен гонг изпълни въздуха.

— Мога да направя всичко, което могат и Картите — каза Джърт. — Мога и да пренеса някого със себе си. Проблемът е, че обхватът на Картите не е безкраен. Ще трябва да го направя на няколко скока.

Гонгът прозвуча отново.

— Какво става? — попитах аз.

— Гонга ли имаш предвид? Това означава, че погребението ще започне скоро. Из цял Хаос го чуват.

— Пак закъснявам.

— Може би да, а може би не. Хрумна ми нещо.

— Да чуем.

— Може да използваме погребението като алиби, ако ни се наложи да очистим неколцина от Хендрейк.

— Откъде накъде?

— Времевата разлика. Първо ще отидем на погребението, за да ни видят всички. После ще се измъкнем, ще си свършим работата и ще върнем за остатъка от службата.

— Мислиш ли, че е възможно?

— Според мен шансовете ни са добри. Доста се помотах наоколо. Започнал съм да развивам добър усет за времевия поток.

— Тогава да опитаме. Нещата едва ли могат да се влошат значително.

Отново гонгът.

Червено — цветът на огъня на живота, който тече във вените ни, траурният цвят на Хаос. Предпочетох да използвам Колелцето, а не Логрус, за да си доставя нужните дрехи. Искаше ми се поне за известно време да избягвам всякакви излишни контакти със Знака на Хаоса.

Джърт ни прехвърли в покоите си, където вече го чакаше неговият погребален костюм. Прииска ми се поне за малко да видя старата си стая. Някой друг път може би, когато времената са по-спокойни…

Измихме се, сресахме се и се пооправихме набързо. Заех се да преобразя тялото си, Джърт също. После се облякохме внимателно, без да забравяме всички задължителни атрибути. Ризи, бричове, наметала, гривни на китките и глезените, шалчета и медальони с родовия герб — изглеждахме доста предизвикателно. Трябваше да оставим оръжията. Решихме да се върнем после за тях.

— Готов ли си? — попита Джърт.

— Да.

Той ме хвана за ръката, пренесохме се и се появихме близо до вътрешния ръб на Площада в Края на Света, където опечалените вече бяха оформили шпалир около маршрута на погребалната процесия. Синьото небе над площада бе леко потъмняло. Поразходихме се насам-натам с надеждата, че ще ни видят колкото може повече познати. Няколко едновремешни приятели ми махнаха за поздрав. Проблемът беше, че повечето от тях ме спряха, за да разменят по няколко думи с мен, тъй като не се бяхме виждали от доста време. И Джърт се сблъска със същия проблем. Освен това повечето се чудеха защо сме тук, а не при Телбейн — масивната бляскава кула на Хаоса. Гонгът продължаваше да призовава на равни интервали поданиците на покойния владетел. Вече усещах как вибрациите му се предават дори по плочите на пода, тъй като сега бяхме съвсем близо до него. Пробивахме си бавно път през Площада право към масивната колона от черен мрамор на самия ръб на Кладенеца и фронталната му арка от вкаменен пламък, от която започваше стълбище със стъпала и перила от уловен във времето огън. Грубият амфитеатър, към който водеха стълбите, бе осеян с факли и едновременно с това излъчваше своя собствена светлина. В далечния му край се възправяше черният блок, кацнал на самия ръб на Кладенеца, от чиято празнота се бе зародило всичко на този свят.

Все още никой не бе тръгнал надолу. Застанахме до арката и погледнахме назад към мястото, откъдето трябваше да се зададе процесията. Кимахме на приятелски усмихнати демонични лица, потръпвахме от пронизващия екот на гонга и наблюдавахме небето, което продължаваше да потъмнява. Ненадейно нечие мощно излъчване завладя съзнанието ми.

— Мерлин!

До мен мигом достигна образът на Мандор в неговата нехуманоидна форма, погледнал към облечената си в червен плат ръка, която държеше моята Карта. По лицето му за пръв път от доста време насам виждах нещо, което би могло да мине почти за раздразнение.

— Да? — отвърнах аз.

Погледът му се насочи над рамото ми. Лицето му тутакси се промени — веждите му се повдигнаха, а устните му се разтвориха.

— Този до теб Джърт ли е? — попита той.

— Да.

— Доколкото си спомням, напоследък не се разбирахте особено. Поне ти твърдеше така при последния ни разговор.

— Решихме да загърбим враждата си, докато трае погребението.

— Доста цивилизовано решение. Не знам само дали определението „мъдро“ също би му подхождало.

Усмихнах се казах:

— Знам какво правя.

— Наистина ли? — попита Мандор. — Тогава защо си до катедралата, а не до Телбейн?

— Никой не ми е казвал, че трябва да бъда до Телбейн.

— Странно. Майка ви трябваше да ви предупреди, теб и Джърт, че сте включени в процесията.

Поклатих глава и се обърнах към Джърт.

— Джърт, да си чувал, че трябва да се включим в процесията?

— Не — каза той. — Но, от друга страна, би било логично. Но пък си мисля, че тъй като сме под Черния покров, сигурно не би било зле да не се развяваме излишно насам-натам. Кой ти каза, че трябва да сме там?

— Мандор. Твърди, че Дара е трябвало да ни предупреди.

— На мен не ми е казвала нищо.

— Чу ли?

— Да. Това вече няма значение. Идвайте веднага и двамата.

И той протегна другата си ръка.

— Иска ни там. Веднага — казах аз на Джърт.

— Проклятие — промърмори той и се приближи до мен.

Пресегнах се и хванах ръката на Мандор, малко след като Джърт сложи ръка на рамото ми. Заедно пристъпихме напред…

… и се озовахме сред бляскавия интериор на главната зала на Телбейн на приземното ниво — истински шедьовър в черно, сиво, зелено и пурпурно, с огромни свещници, огнени скулптури покрай стените и големи кристални глобуси, които плуваха във въздуха, напълнени с вода, в която шаваха странни създания. Залата бе препълнена от благородници, родственици и придворни, които се лутаха като разровена жарава около катафалката на покойния владетел. Гонгът удари отново точно когато Мандор се опита да ни каже нещо.

Той изчака вибрациите да заглъхнат и продължи:

— Казах, че Дара още не е пристигнала. Вървете да изкажете съболезнованията си, за да може Бансиз да ви определи места.

Хвърлих един поглед към катафалката и мярнах Тмер и Тъбъл. Тмер говореше с Бансиз, а Тъбъл с някакъв благородник, който се бе обърнал с гръб към мен. Една ужасяваща мисъл прониза съзнанието ми.

— Как стоят нещата с охраната на процесията? — попитах.

Мандор се усмихна.

— Има достатъчно телохранители, смесили се с участниците в процесията — каза той. — Можеш да бъдеш сигурен, че теб специално ще те следят неотлъчно.

Погледнах Джърт, за да разбера дали е чул. Той ми кимна.

— Слава Богу.

Запътих се към ковчега, сквернословейки под носа си. Джърт ме последва. Единственият начин за измъкване, за който се сещах, бе да помоля Лабиринта да изпрати тук моя дух-двойник. Но Логрус щеше да долови мигом енергийния лъч. Изчезнех ли, не само щяха да бъда надушен ами най-вероятно и проследен, при това пак от самия Логрус, когото Дара бе помолила за съдействие. Той щеше да разбере, че съм опитал да му попреча да спечели точка в играта с Лабиринта, и мръсният канал щеше да прелее с нечувана сила. Нямах намерение да прекалявам с балансирането по ръба на бръснача под предлог, че съм незаменим.

— Как ще го направим, Мерлин? — попита Джърт тихо, докато се приближавахме бавно към края на редицата опечалени.

Гонгът проехтя отново и пламъците на безбройните свещи трепнаха.

— Не виждам начин — отговорих аз. — В най-добрия случай ще трябва да опитам да се измъкна сам.

— Не разчитай на Картите си. При идеални условия шансовете щяха да бъдат нелоши, но при всички тези смущения…

Опитах се да изровя от паметта си някое заклинание за пренасяне или пък да се сетя за някой, който би могъл да ми помогне. Чък би свършил чудесна работа, но бе зает с пространствените асиметрии на любимата Галерия на скулптурите. А това щеше да го забави доста.

— Аз бих могъл да се пренеса там доста бързо — предложи Джърт. — Ще се възползвам от времевата разлика и ще се върна преди някой да ме е усетил.

— Ти познаваш точно двама души в Кашфа — Люк и Корал. И двамата те видяха за пръв и последен път в църквата, докато се опитваше да ме убиеш, като накрая дори открадна меча на Люк. Бих казал, че той ще направи всичко възможно, за да ти свети маслото, още щом тя извика за помощ.

Приближихме се с още малко към челото на редицата.

— Значи просто няма да ги предупреждавам предварително — каза той.

— Знам, че си станал добър, но мъжете на Хендрейк са професионалисти. Да не говорим, че Корал само ще ти усложни живота.

— Ти си магьосник — продължи да настоява Джърт. — Ако разберем кои са нашите телохранители, няма ли да можеш да ги баламосаш с някое заклинание? Накарай ги да си мислят, че са ни виждали през цялото време.

— Почти съм убеден, че ако не майка ни, то поне нашето по-голямо братче се е постарало да ги защити с подходящо заклинание. При такъв удобен случай за убийство аз лично не бих препуснал да го направя. Би било твърде рисковано да оставя незащитени главите на горилите от охраната.

Напреднахме с нови две крачки. Наведох се на една страна, проточих леко врат и успях да мярна съсухрената демонична фигура на стария Суейвил: беше облечен в разкошни дрехи, с положена върху гърдите му червено-златна змия и лежеше в обточен с огненочервена коприна ковчег. Древният съперник на Оберон щеше най-после да го последва в отвъдното.

След още няколко крачки се сетих, че би могъл да изникне и още един проблем. Май бях прекарал твърде дълго сред непосветени в магическото изкуство. Ами ако се натъкнех случайно на нечие чуждо заклинание? А те сигурно не бяха едно и две в тази зала. Онзи, който го бе заложил, със сигурност щеше да усети, че кроя нещо. Карай да върви. Реших да мисля за това, само ако наистина се случи нещо подобно.

Нов удар на гонга. Джърт се наведе към мен, докато ехото замираше.

— Има и още нещо — прошепна той.

— Какво?

— Потърсих те в имението по още една причина — бях изплашен.

— От какво?

— Поне един от двамата — имам предвид Мандор и Дара — се стреми не само към възстановяването на баланса, а и към пълната победа на Логрус. Убеден съм в това. Аз не само не искам да участвам в това, нещо повече — не искам то да се случи. След като вече мога да пътувам из Сенките, не желая те да изчезнат. Не желая пълната победа на никоя от двете страни.

— Откъде си толкова сигурен, че някой от тях иска точно това?

— Те вече се опитаха да го постигнат веднъж, чрез Бранд. Нима той не е искал да сложи край на реда във Вселената?

— Не съвсем. Той е възнамерявал да унищожи стария ред, за да го замести със свой собствен. Той е бил революционер, а не анархист. Искал е да изгради нов Лабиринт сред Хаоса — нов, но съвсем истински.

— Мамили са го. Бранд едва ли би се справил е подобна задача.

— Не можем да сме сигурни, след като не е имал възможността да опита.

— Както и да е. Смятам, че някой се кани да дръпне щепсела на сегашната реалност. Ако успеят да отвлекат тази Корал, това ще е сериозна стъпка в тази посока. Ако все пак можеш да направиш нещо, за да прикриеш отсъствието ни, по-добре не се колебай въпреки риска.

— Не сега — казах аз. — Просто бъди нащрек. Имам план. Как ти звучи това — няма да се опитвам да разбера кои са телохранителите, за да им бъркам из мозъците. Вместо това ще трансформирам още няколко души така, че да приличат на нас. Веднага щом успея да го сторя, ти ще ни прехвърлиш. Няма да използвам обща халюцинация, защото колкото по-малко хора са замесени, толкова по-добре. Вместо това всички ще ги помислят за нас, а ние ще можем да се ометем без проблеми и да се върнем навреме, ако се наложи.

— Направи го, а аз ще се справя с моята част.

— Добре. Ще използвам двамата мъже пред нас. Приключа ли, веднага ще ти направя този знак — казах аз и спуснах лявата си ръка от височината на рамото си до кръста. — Двамата ще се наведем, все едно че някой от нас е изпуснал нещо, и ти ще ни измъкнеш оттук.

— Ще бъда готов.

С Колелцето щеше да е много по-лесно, отколкото с обичайните заклинания. Нали то самото представляваше нещо като магически каталог. Така че просто му поставих задачата и само след няколко секунди пръстенът вече бе успял да прегледа всичките си налични запаси и да комбинира няколкото подходящи варианта, за да представи накрая готовия продукт — завършено заклинание, което би ми отнело доста време, ако трябваше да го приготвям по класическия метод. Вдигнах ръката си до рамото, извиках един от многобройните енергийни източници на Колелцето и с негова помощ „инжектирах“ заклинанието в телата на „жертвите“. И щом се убедих, че търсеният ефект е налице, свалих дланта си до кръста и се наведох.

Усетих леко замайване и когато се изправих отново, вече бяхме в покоите на Джърт. Засмях се, а той ме потупа по рамото.

Незабавно приехме хуманоидните си форми и се преоблякохме. Без да губи нито миг, Джърт хвана ръката ми и двамата се озовахме при Огнената порта. В следващия миг той направи нов скок. Този път кацнахме на планински връх под зелено небе. И отново — по средата на извит мост на бездънна пропаст, с небе, поглъщащо звездите си една по една.

— Хайде пак — каза Джърт и преди да успея да премигна вече стояхме края една широка бойница на някаква влажна и хлъзгава стена. Ято буреносни облаци се носеше стремително на изток. Подухна лек южен бриз.

Беше вътрешната крепостна стена на Джидраш — столицата на Люк в Кашфа. Долу се виждаха четири големи сгради, между които дворецът и Храмът на Еднорога, както и още няколко по-малки. Вдясно се виждаше добре и онова крило на двореца, в което Грайл ме бе спипал по време на тайната ми среща с кралицата. Като че ли дори успявах да различа един счупен кепенец сред пълзящата зеленина.

— Ето там — казах аз и посочих мястото. — Там я видях за последен път.

За част от секундата се пренесохме в познатата стая. Не заварихме никого в нея. Подът беше пометен, прахта избърсана, леглото оправено. Изрових от колодата си Картата на Корал и се загледах в нея. Повърхността й стана значително по-студена, долових нечие присъствие и насочих съзнанието си към него.

Тя беше и не беше там. Отново онова отсъстващо излъчване на заспалия или изпадналия в безсъзнание. Закрих Картата с ръка и преустанових контакта.

— Какво има? — попита Джърт.

— Мисля, че е упоена — отвърнах аз.

— Това би могло да означава, че вече са се добрали до нея. Можеш ли да я откриеш, докато е в това състояние?

— Не е изключено и да е в съседната сграда, за да медитира. Не се чувстваше добре, когато я оставих.

— Тогава какво?

— Така или иначе ще трябва да се свържем с Люк — уточних аз и затърсих нужната Карта.

Свързах се с него на мига.

— Мерлин! Къде си, по дяволите? — попита той.

— Ако си в двореца си, значи съм на две крачки от теб.

Люк стана от ръба на леглото, на което бе седял, дръпна от близкия стол една зелена риза и покри с нея богатата си колекция от белези. Стори ми се, че мярвах още някого в леглото. Той се обърна натам и промърмори нещо, но не можах да чуя какво.

— Трябва да поговорим — каза Люк и прокара ръка през рошавата си коса. — Пренеси ми при себе си.

— Добре — отвърнах аз. — Но преди това трябва да те предупредя, че брат ми Джърт е с мен.

— Носи ли меча на баща ми?

— Ами… не.

— Тогава няма да го убия точно сега — уточни Люк и запаса ризата си.

После протегна рязко ръка. Аз я поех и той се присъедини към нас.

Глава 8

Люк ми се ухили, смръщи вежди към Джърт и ме попита:

— Къде се изгуби?

— В Царството на Хаоса — отвърнах аз. — Извикаха ме направо оттук за погребението на Суейвил. Между другото, там в момента тече церемонията. Измъкнахме се, защото разбрах, че Корал е в опасност.

— Това и аз го знам… вече — каза Люк. — Тя изчезна. Сигурно са я отвлекли.

— Кога е станало това?

— По-миналата нощ, ако се не лъжа. Ти какво знаеш по въпроса?

Погледнах Джърт.

— Времевата разлика — каза той.

— Оказа се, че тя предоставя доста удобна възможност да се спечелят няколко точки — обясних аз. — Става въпрос за игричката на Логрус и Лабиринта. Точно затова са изпратили агенти на Хаос — да я отвлекат. Но тя е в безопасност. Искат я невредима.

— За какво им е притрябвала толкова?

— Май са решили, че ще е доста подходяща за кралица на Хаос, особено след като Рубинът на Справедливостта се е превърнал в част от анатомията й.

— А кой ще бъде кралят?

Усетих как по лицето ми се разля топлина.

— Ами, тези, които са дошли за нея, гласят за поста мен.

— Хей, честито! — възкликна Люк. — Няма само аз да съм на тоя хал.

— Какво искаш да кажеш?

— Този бизнес не струва и пукната пара, братле. Как ми се иска да не се бях навивал! Всеки иска да си скатае по минутка от времето ти, а когато в края на деня мераклиите се изчерпят, охраната трябва да знае къде си.

— Току-що те короноваха, дявол да го вземе! Изчакай малко, докато нещата се поуталожат.

— Току-що ли? Мина цял месец!

— Времевата разлика — повтори Джърт.

— Хайде. Ще те черпя едно кафе — предложи Люк.

— Имате ли си кафе тук?

— Задължих ги, братче. Насам.

Излязохме от стаята и се слязохме по едно стълбище.

— Мина ми една странна мисъл — каза Люк. — Вътре, докато те слушах — за твоето бъдещо управление и за това, че искат да направят Корал кралица. Мога да анулирам брака си за нула време — нали тук аз съм шефът. Та значи, ти я искаш за своя кралица, аз пък искам онзи договор за включването на Кашфа в Златния Кръг. Мисля, че се сещам за начин, по който да ощастливим и двете страни.

— Ситуацията е доста по-сложна. Люк. Аз не съм никак надвит да седна на трона, а ако Корал бъде отвлечена в Хаос, това ще се отрази зле на родата в Амбър. Доста неща научих напоследък.

— Като например? — попита Люк, докато отваряше една малка врата, водеща към градината в задния двор.

Погледнах Джърт и казах:

— И той е изплашен. Оттам идва и цялата му добронамереност напоследък.

Джърт кимна.

— Изглежда, Бранд е бил отчасти жертва на план, който се е зародил в Хаос — каза той. — Зад този план е стояла идея, която все още не е изоставена.

— Май ще трябва да отделим на темата цяла закуска — отбеляза Люк. — Кръгом и обратно към кухнята.

Последвахме го по градинската алея.

Хапнахме и поговорихме известно време. Навън денят набираше сили. Люк настоя да опитам да се свържа още веднъж с Корал, което и направих, без да постигна нещо повече от първия път. Той изруга, кимна и накрая каза:

— Всъщност вие се появихте тъкмо навреме. Докладваха ми, че типовете, които са я отмъкнали, са тръгнали на запад по някакъв черен път.

— Всичко се връзва — казах аз.

— Мисля, че не са успели да се доберат до Хаос.

— Какво имаш предвид?

— Разбрах, че тия ваши черни „магистрали“ са опасни за външни хора — отбеляза той. — Но аз мога да ви покажа онова, което е останало от тази. В случая е по-скоро нещо като пътека. Исках да тръгна след тях, но не бях сигурен дали ще успея да стигна далече. Има ли някакъв начин да ме предпазите от въздействието на Черния път?

— Това, че ще пътуваме заедно с теб, е напълно достатъчно — отвърна Джърт.

Станах. Готвачът и двама от миячите погледнаха към нас.

— Трябва да те запозная с някого, Люк. Още сега.

— Защо не? — каза той и се надигна. — Къде е той?

— Хайде да се поразходим — предложих аз.

— Дадено.

Тръгнахме към вратата за прислугата.

— Значи независимо от това дали е участвала съзнателно, или просто е изиграла ролята на магическа бомба със закъснител, мамчето е преметнала татко, за да го накара да завладее Амбър и в края на краищата да промени света, така ли?

— Виж, не мисля, че той е бил света вода ненапита.

— Така е, но се чудя доколко са били изпипани плановете му — каза Люк замислено. — Това е най-ободряваща новина от цял месец насам.

Излязохме на една покрита алея, която вървеше успоредно със стената на двореца. Люк спря, огледа се и попита:

— Къде е той?

— Не е тук — казах аз. — Просто си търсех предлог, за да те измъкна без наоколо да има свидетели, които да кажат, че съм отвлякъл краля.

— Къде отиваме, Мерлин? — попита Джърт, тъкмо когато бях успял да призова с помощта на Колелцето спирала, която обединяваше шестнайсет различни енергийни източника.

Вече я бях използвал, за да пристигна тук от Амбър, макар че тогава бях разчитал само на няколко бегли детайла, а не на завършен образ. Проблемът беше, че сега трябваше да прехвърля трима души, при това на далеч по-сериозно разстояние.

— Имам една задачка за теб — казах аз.

Сякаш се гмурнахме в развилнял се калейдоскоп. Телата ни се разкривиха като в картина на кубист и след това си възвърнаха нормалните очертания, за да се появят до едно огромно дърво, чийто връх се губеше в гъстата мъгла. На десетина метра от нас бе паркиран червено-бял шевролет модел 57-а. От радиото се разнасяше „Деветте девици“ на Редбърн.

От задната седалка се надигна духът на Люк и зяпна оригинала си с широко отворени очи. Не бих казал, че Люк бе по-малко изненадан от срещата със своето копие.

— Здрасти — казах аз. — Запознайте се. Едва ли е нужно да ви представям един на друг. Имате доста общи неща.

Джърт пък зяпна Лабиринта.

— Издание на Лабиринта под редакцията на баща ми — подхвърлих аз.

— За това се сетих и сам — каза Джърт. — Въпросът е — какво правим тук?

— Просто ми хрумна нещо. Но се надявах, че Коруин ще е тук, за да мога да го обсъдя с него.

— Той се върна за малко и после пак отпраши на някъде — обясни Люк Втори, чул забележката ми.

— Не спомена ли къде отива, или поне кога ще се върне?

— Не.

— По дяволите! Нещо, което споменахме в разговора си в Кашфа, ме наведе на мисълта, че вие двамата бихте могли да си смените местата за известно време, стига да успеем да придумаме Лабиринта.

Люк, когото реших да продължа да наричам така в присъствието на неговия дух, грейна като двайсет и четири каратов диамант. Сметнах, че ще е подходящо да се обръщам към двойника е „Риналдо“, за да върви по-леко разговорът.

— Това е усещане, което всеки мъж би трябвало да изпита — подкрепи предложението ми Люк.

— Тогава защо си се разбързал толкова да се отървеш от него? — попита сдържано Риналдо.

— За да помогна на Мърл да намери Корал — отвърна Люк, без да му мигне окото. — Отвлякоха я.

— Наистина ли? Кой?

— Агенти на Хаос.

— Хм. — Риналдо закрачи нервно. — Добре де, ти си по-наясно с нещата. Ако Коруин се върне скоро, за да ме извини пред Лабиринта, аз съм готов да ви помогна.

— Пътеката изстива с всяка изминала минута — отбеляза Люк.

— Ти не разбираш — заяви Риналдо. — Аз си имам задължения тук и не мога просто да си обера крушите и да хукна нанякъде да ставам крал. Това, което правя тук, е важно.

Люк ме погледна.

— Прав е — потвърдих аз. — Той е пазител на Лабиринта. Пък и никой няма да посмее да направи нещо на Корал. Май няма да е зле ние с Джърт да цъфнем за няколко минути обратно в Хаос, за да видим как върви погребението. Сигурен съм, че ние двамата ще намерите за какво да си поприказвате.

— Действай — каза Люк.

— Да — присъедини се Риналдо, — ще ми се да разбера какво съм правил напоследък.

Погледнах Джърт и той ми кимна. Отидох до него.

— Твой ред е да караш — казах и пак се обърнах към Люк и Риналдо: — Няма да се бавим.

И изчезнахме… И тъй: отново в родовото имение, за смяна на костюмите. Аз промених леко лицата и на двама ни, за да не шашнем охраната като се появим на церемонията в по два екземпляра. Джърт ни прехвърли.

За наше учудване заварихме залата на Телбейн празна. Един бърз поглед през близкия прозорец ме осведоми, че процесията вече е изминала около една четвърт от пътя си до Площада.

— Опаа! — отбеляза Джърт. — Какво ще правим сега?

— Пренеси ни там.

След миг вече се бяхме смесили с участниците в процесията. Бляскавият ковчег на Суейвил бе спуснат на земята и до него бе застанал на пост войник от кралската гвардия. Една по-плътна групичка на около седем-осем метра вляво от нас тутакси привлече вниманието ми. Чуваха се възбудени викове, а върху плочите на улицата бяха проснати две демонични фигури, притиснати плътно от няколко други. Стомахът ми се сви на топка, когато видях, че това са именно ония двама нещастници, които бях преобразил. И двамата протестираха бурно.

Пробих си път напред и изтеглих в движение заклинанието си, така че нашите неволни съучастници да придобият предишните си образи. Последваха нови викове от сорта на „Нали ти казах!“.

Някой извика: „Да, те са!“ — и аз внезапно осъзнах, че това е Мандор. Той бе застанал между двамата набедени и нещото, проснато до тях.

— Било е номер! — добави той. — Илюзия! Пуснете ги!

Реших, че сега е моментът да зарежа и заклинанието, с което бях маскирал себе си и Джърт. Страхотно объркване!

След няколко секунди Мандор ме видя и ми махна да се приближа. Пътьом мярнах Джърт, който бе спрял, за да поприказва с някакъв свой познат.

— Мерлин! — каза Мандор веднага щом се приближих достатъчно. — Да знаеш нещо по въпроса?

— Абсолютно нищо — отвърнах аз. — Бях отзад с Джърт. Не знам дори какво се е случило.

— Някой е преобразил двама от телохранителите, така че да заприличат на теб и Джърт. Очевидно са искали да предизвикат объркване, за да може убиецът да си свърши работата на спокойствие. Хитро. Да изберат точно теб и Джърт след като и двамата сте под Черния покров.

— Разбирам — съгласих се аз, чудейки се дали съм помогнал на убиеца да избяга. — Кой го е отнесъл?

— Тмер. Майсторски удар с кинжал — обясни Мандор и очите му леко трепнаха. Намигване? В смисъл? — Умрял е на мига.

Четирима от опечалените вдигнаха мъртвото тяло с импровизирана носилка от наметала. Не бяха направили и няколко крачки, когато вниманието ми бе привлечено от ново струпване.

Забелязал учуденото ми изражение, Мандор също погледна натам.

— Хора от охраната — каза той. — Наобиколили са Тъбъл. Май ще е най-добре да заповядам да го отведат оттук. Вие двамата с Джърт също ще трябва да се оттеглите. Можете да дойдете по-късно в храма. Ще се погрижа охраната да се затегне още повече.

— Добре. Дара тук ли е?

Мандор се огледа.

— Не съм я виждал. Не знам. Вие по-добре вървете.

Кимнах. Обърнах се и в същия миг видях вдясно едно смътно познато лице. Беше стройна и тъмноока, окичена с водопад от бляскави бижута във формата на цветя. Погледът й бе вперен право в мен. Бях я мярнал и преди в Телбейн, но тогава така и не можах да си спомня името й. Този път то услужливо изплува в паметта ми. Приближих се към нея.

— Ще трябва да се оттегля за малко — казах. — Въпреки това исках да мина, за да те поздравя, Джилва.

— Вече се чудех дали ме помниш.

— Разбира се, че те помня.

— Как си, Мерлин?

Въздъхнах. Тя се усмихна някак странно в страховитата си полухуманоидна опаковка и каза:

— И аз съм така. Ужасно ще се радвам, когато всичко се уталожи.

— Да. Виж, исках да се видя с теб… по няколко причини. Кога ще ти е удобно?

— Ами, когато и да е след като приключи погребението. За какво става въпрос?

— Сега не мога да ти обясня. Мандор вече ми хвърли няколко гневни погледа. Ще се видим по-късно.

Добрах се до Джърт със забързана крачка и го хванах за лакътя.

— Наредено ни е да се разкараме — казах. — От съображения за сигурност.

— Тъй да бъде. — Той се обърна към мъжа, с когото бе разговарял допреди малко. — Благодаря ти. Ще се видим по-късно.

Светът около нас залезе и на негово място изгря за пореден път апартаментът на Джърт с разхвърляните навсякъде дрехи.

— Извадихме късмет. За разлика от Тмер — отбеляза той.

— Така си е.

— Как се чувстваш като Номер Втори? — попита той, докато сменяхме дрехите и външността си.

— Ти също напредна в класацията — отвърнах.

— Боя се, че неговата смърт наля вода в твоята мелница, братко, не в моята.

— Дано да грешиш.

Джърт се засмя.

— Сега сте само ти и Тъбъл.

— Ако беше така, вече да съм мъртъв — казах аз. — Ако си прав, двубоят ще е между Сауал и Чаникът.

— Няма ли да е забавно, Мерлин, ако се окаже, че сега съм до теб, защото това е най-безопасното място в Хаос? — подхвърли той. — Убеден съм, че нашите телохранители и убийци са по-добри от тези на Чаникът. Да речем, че сега просто седя и чакам Тъбъл да бъде отстранен от играта, за да направя на свой ред големия си удар. Ти решаваш, че си в пълна безопасност, обръщаш ми гръб и тогава — бум! Ето ме и мен с корона на главата.

Погледнах го. Джърт се усмихваше, но едновременно с това като че ли изучаваше изражението ми.

Понечих да кажа: „Можеш да си я получиш и така, без излишни главоболия“, просто за да се пошегувам. И се замислих. Макар и на шега, какво ли би станало, ако останем само аз и той? Реших, че това е една от ситуациите, в които бих приел да седна на Трона. Реших да не споделям с него тази своя мисъл. Приказките са си приказки, а и той безспорно се бе опитал да ми помогне напоследък… но инерцията, набирана години наред, не се преодолява толкова лесно. Все още не можех да му се доверя повече, отколкото изискваше конкретната ситуация.

— Кажи го на Логрус — казах.

Уплаха — очите му се разшириха, погледът му се заби в пода, раменете се стегнаха леко.

— Май наистина сте се наговорили с него, а? — подхвърли Джърт.

— Уговорка наистина има — едностранно.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма да помогна на никоя от страните да прегази света.

— Да разбирам ли, че се каниш да преметнеш Логрус?

Вдигнах пръст към устните си.

— Сигурно се дължи на амбъритската ти жилка — каза той. — Чувал съм, че в Амбър всички били луди за връзване.

— Може би.

— Звучи ми като нещо, което би направил баща ти.

— Какво знаеш за него?

— Нали знаеш, всеки си има по една любима амбърска историйка.

— Досега никой тук не ми е разказвал своята.

— Има си хас!

— Искаш да кажеш, заради двойственото ми потекло?

Той сви рамене.

— Ами, да.

Събух ботушите си.

— Каквото и да си захванал с този нов Лабиринт — каза Джърт, — то едва ли ще се понрави на стария.

— Безспорно.

— Следователно няма да можеш да го помолиш да те защити, ако Логрус те подгони?

— Сигурно не.

— А ако и двата стари Знака те погнат, новият едва ли ще успее да ги спре.

— Вярваш ли, че ще обединят усилията си за каквото и да било?

— Трудно е да се прецени. Играеш си е огъня. Надявам се, че знаеш какво правиш.

— Аз също — казах и се изправих. — Мой ред е.

Развърнах силата на Колелцето като никога дотогава и успях да прехвърля и двама ни само с един скок.

Люк и Риналдо все още си приказваха. Можех да ги различа единствено по дрехите. Коруин не се виждаше никакъв.

И двамата ни махнаха.

— Как вървят нещата в Хаос? — попита Люк.

— Хаотично — отвърна Джърт. — Колко време ни нямаше?

— Около шест часа, струва ми се — каза Риналдо.

— Коруин да се е мяркал? — попитах аз.

— Не — каза Люк. — Но междувременно успяхме да се разберем с Лабиринта. Риналдо се свърза с него. Лабиринтът ще го освободи и ще поддържа съществуването му, но само след като се върне Коруин.

— В такъв случай… — започна Джърт.

— Да? — попита Риналдо.

— Аз бих могъл да остана тук вместо Риналдо, докато вие намерите дамата със стъкленото око.

— Защо? — попита отново Риналдо.

— Защото вие ще се оправите много по-добре, ако сте заедно, а аз лично се чувствам на това място в много по-голяма безопасност, отколкото където и да било другаде.

— Трябва да проверя дали идеята ти ще бъде одобрена — каза Риналдо.

— Давай — каза Джърт.

Риналдо се запъти към Лабиринта. Аз се огледах във всички посоки с надеждата, че ще видя баща си да се приближава отнякъде. Джърт любопитно разглеждаше колата. По радиото вървеше едно от парчетата на Брус Дънлап от албума му „Los Animales“.

— Ако баща ти дойде и ме смени — каза Джърт, — аз ще се върна на погребението и ще измисля някакво извинение за теб. Ако ти се озовеш там първи, направи същото за мен. Става ли?

— Да. А ако някой от двама ни научи нещо важно…

— Да — съгласи се той. — Ще те потърся, ако ти не ме потърсиш преди това.

— Не се сети да ми вземеш меча, докато бяхте в Хаос, нали? — обади се Люк.

— Нямаше кога — отвърна Джърт.

— Ще ми се следващия път да намериш време.

— Добре де, разбрах.

Риналдо отново се насочи към нас.

— Нает си — каза той на Джърт. — Ела с мен. Трябва да ти покажа извора, хранителните запаси и оръжията.

Люк се обърна и се загледа след тях. После каза:

— Извинявай, но все още му нямам доверие.

— Няма защо да се извиняваш. И аз съм на същия хал. Познавам го, откак се помня. Но сега имаме по-сериозни основания да се доверим един на друг, отколкото когато и да било.

— Чудя се дали постъпи правилно като му показа къде се намира Лабиринтът и дори се каниш да го оставиш тук сам.

— Аз пък съм сигурен, че Лабиринтът знае какво прави и може да се грижи сам за себе си.

Люк кръстоса показалеца я средния пръст на дясната си ръка и ме погледна.

— Бих поспорил по въпроса. Иначе не мога да отрека, че имам нужда от двойника си.

Точно когато Риналдо и Джърт се присъединиха отново към нас, един диджейски баритон неочаквано произнесе:

— Всичко е въпрос на време и добър синхрон. Пътищата са в отлично състояние. Чудесен ден за пътуване.

Последва соло на барабани и можех да се обзаложа, че съм го чувал да излиза изпод палките на настоящия крал на Амбър.

— Считай се назначен от този миг нататък — каза Риналдо на Джърт, после се обърна към нас. — Когато кажете.

Свързах се с Колелцето и прехвърлих и трима ни отново в Кашфа. Кацнахме на същата крепостна стена и заварихме Джидраш по залез слънце.

— Най-после — възкликна Риналдо, загледан към града.

— Да — присъедини се Люк. — Всичко тук ти принадлежи… за известно време… Мърл, би ли ни прехвърлил в моите покои?

Обърнах се на запад. Няколко от облаците бяха добили оранжев оттенък, а другите си бяха все така пурпурни.

— Преди да го сторя, Люк, бих искал да използвам последната дневна светлина, за да огледам остатъците от онзи черен път.

Той кимна.

— Добра идея. Отведи ни ей там тогава.

И Люк посочи един хълмист участък на югозапад. Повторих номера с пръстена и се озовахме на въпросното място. Кацнахме на върха на малък хълм и се спуснахме по склона. Люк водеше.

— Насам — каза той.

Край нас се проточваха мъгляви сенки, но нищо не напомняше дори приблизително за чернотата на пътната нишка на Хаос.

— Тук беше — каза накрая Люк. Бяхме стигнали до едно равно пространство между две морени.

Приближих се до него, но не усетих нищо особено.

— Сигурен ли си?

— Да.

Направих още десет, дори двайсет крачки наоколо, огледах се.

— Ако наистина е започвал оттук, от него вече няма и следа — отбелязах накрая. — Всъщност… кой знае колко време сме отсъствали.

Люк щракна с пръсти и подхвърли:

— Дай синхрон. Прехвърли ни в моите покои.

Денят се бе изнизал неусетно и аз прокарах водещата нишка през стена от мрак. Озовахме се в стаята, където бях видял Корал за последен път.

— Така добре ли е? — попитах. — Не бях съвсем сигурен къде се намират твоите покои.

— Хайде — каза Люк и ние го последвахме в коридора, после свихме вляво и се спуснахме по стълбището. — Време е експертът да си каже думата. Мърл, направи нещо за външния вид на нашия човек, за да не предизвикаме излишна паника сред придворните.

Този път се получи още по-лесно. Освен това ми беше интересно. За пръв преобразявах някого по големия портрет на Оберон в Амбър.

Люк почука на вратата на спалнята си. Някъде отвътре долетя познат глас:

— Ти ли си, Люк?

— Водя и двама приятели — уточни той.

— Нека влязат — бе нейният отговор.

И ние влязохме.

— И двамата познавате Найда — обяви Люк. — Найда, това е моят двойник. Нека го наричаме Риналдо, а мен Люк, докато сме заедно. Той ще се оправя известно време тук, а в това време двамата с Мърл ще потърсим сестра ти.

Върнах на Риналдо оригиналния му образ и Найда зяпна от учудване.

Беше облечена с черни панталони и риза в изумруден цвят, а косата й бе прибрана с подходящ зелен шарф. Усмихна ни се и ни поздрави, и когато се обърна към мен, докосна едва забележимо устни с върха на показалеца си. Кимнах й дискретно и казах:

— Надявам се, че си успяла да се възстановиш след всички премеждия в Амбър. Жалко, че се случи там в толкова неподходящо време.

— Жалко наистина — отвърна Найда. — Чувствам се чудесно, благодаря ти. Много мило от твоя страна да ме попиташ. Благодаря ти за помощта, която ми оказа наскоро. Предполагам, че именно на теб дължа двудневното изчезване на Люк, нали?

— Наистина ли е минало толкова време?

— Определено, господа.

— Извинявай, скъпа — каза Люк, хвана нежно ръката й и я погледна в очите.

— Ясно защо пътят е изчезнал — добавих аз.

Риналдо пое ръката на домакинята и я целуна с елегантен поклон.

— Каква удивителна промяна е настъпила в момичето, което познавах някога — отбеляза той.

— О?

— Притежавам не само външността на Люк, но и част от спомените му — обясни Риналдо.

— Бих казала, че в теб има нещо не съвсем човешко — отбеляза Найда. — Виждам те като мъж, по чиито вени тече огън.

— И как успяваш да видиш именно това? — попита той.

— Има си свои начини — каза Люк, — макар да си мислех, че става въпрос единствено за психическа връзка със сестра й. Очевидно нещата не свършват с това.

Найда кимна.

— И като споменах за тази връзка — продължи той, — надявам се, че ти ще можеш да ни помогнеш да я открием. Пътят е изчезнал, а над Корал тегне някакво заклинание, тъй че ще ни е необходима помощта ти.

— Добре — отвърна тя. — В момента със сигурност не я заплашва нищо сериозно.

— Чудесно — каза Люк. — В такъв случай ще заповядам да ни сервират вечеря и ще запозная този симпатяга с последните събития в кралството.

— Люк — обадих се аз. — Струва ми се, че сега е моментът да се върна отново на погребението в Хаос.

— Колко време ще отсъстваш, Мърл?

— Не знам.

— Надявам се да се върнеш до сутринта.

— Аз също. А ако не успея?

— Струва ми се, че ще трябва да я потърся сам.

— Но преди това опитай да се свържеш с мен.

— Дадено. До скоро.

Обгърнах се с енергийно поле и напуснах Кашфа. Когато полето се разтвори отново, вече бях в покоите на Джърт в имението Сауал.

Протегнах се и се прозинах. Обиколих набързо стаята, за да се убедя, че съм сам. Свалих наметалото си и го хвърлих на леглото. Тръгнах отново насам-натам, докато си разкопчавах ризата.

Чакай малко! Какво беше това? И къде?

Направих няколко крачки заднишком. Никога не се бях застоявал в покоите на по-малкия си брат и все пак сигурно бих запомнил това странно усещане.

В единия ъгъл имаше кресло и масичка, а до тях гардероб от тъмно, почти черно дърво. Коленичих до креслото и се пресегнах над масичката. Усетих го отново. Там имаше път — вярно, не достатъчно осезаем, за да ме прехвърли някъде, но… Следователно…

Мръднах вдясно и отворих гардероба. Сигурно беше вътре, както би могло да се очаква. Интересно дали го бе създал наскоро? Трябва да си призная, че се почувствах малко странно, докато ровичках из покоите на брат си. От друга страна, дължах на Джърт сериозна част от неприятните изживявания в живота си. Няколко приятелски думи и още толкова спорни жеста едва ли можеха да разчистят сметките ни. Все още не можех да му се доверя. В края на краищата не беше никак изключено той да ми гласи някакъв капан. Реших да загърбя скрупулите си за сметка на здравия разум.

Отместих дрехите му встрани, за да разкрия входа. Тук усещането беше много по-силно. Едно внимателно опипване и вече знаех точното му място. Гмурнах се в него.

Налягането на дрехите зад мен също ми даде лек тласък. Като се прибави и фактът, че някой (Джърт?) си бе свършил работата при изравняването на нивата доста дърварски, нищо чудно, че пристигнах в другия край с ефектно пльосване по корем.

Слава Богу, че мястото, на което се озовах, не се оказа яма, запълнена с остри предмети, или варел с киселина. Да не говорим, че можеше да е и леговището на някой изгладнял звяр. Не. Беше чисто и просто под, покрит със зелени плочки. Наоколо трепкаха пламъчетата на невероятно множество свещи.

Още преди да го погледна, вече бях сигурен, че ще са зелени.

И се оказах съвсем прав. Както и за доста други неща.

Обстановката беше почти като в храма на баща ми, със същия прозрачен глобус, който осигуряваше допълнителното осветление. Само дето този път до олтара имаше не портрет, а стъклен витраж, с доста зелено и малко червено по него.

На витража бе изобразен Бранд.

Изправих се и отидох до олтара. Върху плочата му бе поставен Уеруиндъл, изтеглен леко от ножницата си.

Пресегнах се и хванах дръжката му. Първият ми импулс беше да го прибера, за да го върна на Люк. Но после се поколебах. Нямаше да мога да се появя с него на погребението. Ако го вземех, щеше да се наложи да го скрия някъде, а той и без друго си беше добре скрит тук. Все пак не го пуснах, а поразмислих. От него струеше същата сила като от Грейсуондир, но излъчването му беше някак по-ведро и не толкова трагично и неспокойно. Каква ирония! Това беше идеалното оръжие за добрия герой от приказките.

Огледах се. Вляво се виждаше поставка за четене с разтворена върху нея книга, на пода зад мен бе очертана пентаграма в различни нюанси на зеленото, а във въздуха, се долавяше миризма като от накладен наскоро лагерен огън. Зачудих се какво ли би станало, ако пробия дупка в стената. Дали щеше да се окаже, че се намирам в самотен параклис на планински връх? Или пък на дъното на някое езеро? Под земята? А може би се носех из небесата?

Какъв бе смисълът на всичко това? Като че ли ставаше въпрос за някакъв религиозен култ. С тези на Бенедикт и Коруин, дотук олтарите ставаха общо три. Дали бяха израз на възхищение, на уважение или благоговение? Или зад тези потайни параклиси се криеше нещо ужасяващо и зловещо?

Пуснах Уеруиндъл и се приближих до пентаграмата.

Моето Логрус-зрение не отчете нищо интересно в нея, но след един по-щателен преглед с Колелцето открих следи от съвсем излиняло магическо действие. За съжаление не успях да разбера нищо друго. Ако разполагах с малко повече време, сигурно бих разкрил още някаква част от загадката, но вече трябваше да се връщам на погребението.

Насочих се отново към пътя. Дали пък целта на тези параклиси не бе да се повлияе по някакъв начин на принцовете на Амбър?

Поклатих глава. Не му беше сега времето за нови догадки. Поех по пътя в обратната посока.

И отново се препънах.

Хванах с една ръка вратата, с другата сграбчих някакво наметало, изправих се и се измъкнах навън. После подредих внимателно дрехите и затворих гардероба.

Съблякох се набързо и промених отново тялото си. След това намъкнах траурния костюм. Оказа се, че Колелцето е твърде тясно за новите ми пръсти, и аз долових как една от неговите сили коригира набързо размерите му. Това явно бе ставало вече на няколко пъти, но аз забелязвах процеса едва сега. Стана ми интересно, защото пръстенът явно можеше да действа и независимо от моята воля.

За пореден път си помислих, че всъщност не знам какво точно представлява той, нито пък къде или кога е измайсторен. Бях го запазил, защото той представляваше мощен магически източник, способен да замести Логрус в настоящата деликатна ситуация. И все пак последното му изпълнение доста ме озадачи. Ами ако се бях натъкнал просто на поредния капан, програмиран така, че да ми изиграе лоша шега в някой решителен миг?

Завъртях го на няколко пъти. Проникнах в него чрез съзнанието си, макар да бях убеден, че само си губя времето. Щеше да ми е нужна цяла вечност, за да проследя всяка негова нишка. Почти като разходка из швейцарски часовник, изработен по поръчка. Все пак не можех да не се възхитя на прекрасния му дизайн и на огромния труд, вложен в направата му. Нищо чудно, си рекох, в него да са вплетени и допълнителни възможности, които да се активират само при определени условия. Но въпреки това…

До момента не бях имал никакви проблеми с него. Другата възможност беше Логрус. Хрумна ми, че може би за пореден път избирам не по-малкото, а по-непознатото зло.

Изхъмках, пооправих одеждите си, насочих вниманието си към Храма на Змията и заповядах на Колелцето да ме прехвърли близо до входа. Скокът премина безупречно. Сякаш някой искаше непременно да ме убеди, че няма защо да се паникьосвам.

Постоях известно време до входа на Катедралата на Змията, разположена в края на Площада, който пък граничи със самия Ръб, отворен към Кладенеца на Хаоса. Гледах как звездите се носят из мрака, как се разтварят и свиват като чашките на разцъфнали цветя и както обикновено в повратните моменти на моя живот, мислите ми се понесоха към годините, прекарани в Калифорния. Припомних си времето, прекарано в колежа, Люк и Джулия, „Звезден прах“, Гейл. После дойде ред на разговора с баща ми и на разходката с Винта Бейл из прочутия с вината си Арбор. На няколкото часа, прекарани с Корал из живописните търговски улички на Амбър… Обърнах се и погледнах към островърхата Телбейн. Припомних си и една позабравена строфа: „На запад и изток безспирно воюват, с врага си кръстосали меч“. А докога ли? Не му е сега времето за сантиментални размеквания, казах си накрая.

Обърнах се и влязох в катедралата, за да видя последния от кралете на Хаос.

Глава 9

Надолу и надолу сред тълпата, към прозореца от застинала лава, гледащ към края на времето и пространството, там където вече няма какво да се види. Вървях сред пламнали навеки стени, които нямаше никога да изгорят, право към гласа, четящ строфи от Книгата за Змията и Дървото на Естеството. Пред мен беше нишата, граничеща с ръба на Мрака, около която във все по-широки кръгове се бяха подредили облечените в червено участници в церемонията. В центъра, до голямата кралска катафалка, бе застанал четецът. Балсамираното тяло на Суейвил бе покрито наполовина от червени цветя, хвърлени от опечалените. В основанието на Кладенеца се развяваха червени траурни флагове. Застанах до една самотна арка, така че всеки, който случайно се обърне, да може да ме огледа добре. Думите на Бансиз от Амбълраш, Върховен жрец на Змията, долитаха до мен толкова ясно, все едно че бях само на няколко крачки от него. В Хаос акустиката е превъзходна. Огледах се, за да мерна нечие познато лице, и открих Дара, Тъбъл и Мандор, седнали най-отпред, което означаваше, че ще помагат на Бансиз при спускането на ковчега през Ръба на вечността. Спомних си за последното погребение, на което бях присъствал, това на Кейн, и отново се сетих за Блуум и за това какви странни мисли могат да минат на човек в подобни случаи.

Затърсих Джърт с поглед. Нямаше го никъде. Джилва Хендрейк бе седнала само два реда пред мен. Погледът ми се прехвърли върху мрака отвъд Ръба. Сякаш гледах не навън, а по-скоро надолу — ако подобни уточнения имат въобще някакъв смисъл, когато става въпрос за първичния хаос. От време на време там се стрелваха светли точици и разкривени очертания. Менящите се картини ми въздействаха като табла от теста на Роршах и аз за малко не задрямах, докато следях мрачните пеперуди, облаци, двойки лица…

По някое време се сепнах и се поизправих на пейката. Какво ли бе прогонило дрямката ми?

Оказа се, че е била тишината. Бансиз бе спрял да чете.

Тъкмо се канех да се наведа напред и да прошепна нещо на Джилва, когато Бансиз подхвана Проверяването. Доста се учудих, че си спомням всички отговори.

И докато монотонният напев се надигаше и проясняваше, видях Мандор, Дара и Тъбъл да се изправят. Те пристъпиха напред и застанаха заедно с Бансиз до ковчега — Дара и Мандор откъм краката, Бансиз и Тъбъл до главата на мъртвия владетел. Церемониалните служители се задигнаха от местата си и започнаха да гасят свещите една по една, докато накрая остана да трепти единствено пламъчето на най-голямата, поставена до самия Ръб зад гърба на Бансиз. В този миг всички се изправихме.

От нетленните огнени мозайки, с които бяха украсени стените на нишата, струеше слаба светлина, която ми позволяваше да различавам макар и смътно движенията на четиримата.

Четирите фигури се наведоха леко, за да хванат дръжките на ковчега. След това се изправиха и бавно поеха към Ръба. Един от свещенослужителите се приближи до голямата свещ, за да изгаси и нейния пламък в мига, в който тленните останки на Суейвил бъдат предадени на Хаоса.

Още шест крачки до Ръба… Три. Две…

Бансиз и Тъбъл застанаха в самия край и започнаха да наместват ковчега в каменния жлеб, издълбан в пода. Дара и Мандор също спряха. Бансиз запя последната строфа от ритуала.

Молитвата свърши и в същия миг прокънтя сподавено проклятие. Мандор залитна напред, сякаш нещо го дръпна. Дара се просна встрани. Ковчегът тракна върху каменния под. Ръката на свещенослужителя вече бе посегнала към фитила на свещта и пламъкът угасна. Разнесе се стържещ звук и ковчегът се плъзна напред. Последваха нови ругатни и проклятия. Един мрачен силует заотстъпва от самия Ръб…

Тогава се чу писъкът. Една едра фигура залитна и изчезна в небитието. Писъкът утихна…

Вдигнах левия си юмрук, заповядах на Колелцето да сътвори кълбо от светлина и кълбото се появи, разраствайки се като сапунен мехур. Изведнъж цялата зала засвятка, сякаш бе изпълнена от тълпа фоторепортери, които щракат неистово със светкавиците на апаратите си. Повечето от присъстващите бяха призовали почти едновременно предпочитаното си магическо осветление. Храмът грейна ослепително, огрян от десетки, пръснати навсякъде източници на светлина.

Примигайки успях да забележа Бансиз, Мандор и Дара да обсъждат нещо до Ръба. Тъбъл и останките на Суейвил не се виждаха никъде.

Благородникът, който преди седеше до мен, вече бе хукнал нанякъде. Последвах примера му, тъй като ми беше повече от ясно, че атмосферата тук не предразполага към дълголетие. Прескочих предната пейка и докоснах рамото на Джилва.

— Мерлин! — възкликна тя, след като се обърна със завидна ловкост. — Тъбъл… май падна през… нали?

— И на мен така ми се стори — отвърнах.

— Какво ще стане сега?

— Като начало ще се махна оттук, при това възможно най-бързо!

— Но защо?

— Само след секунда-две все някой ще се сети за оцелелия претендент за трона и преди да шавна ще ме затрупат с телохранители, а точно сега никак не ми се ще да ми досаждат.

— Защо?

— Нямам време за обяснения. Иска ми се да поговоря с теб. Сега свободна ли си?

Всички наоколо търчаха като обезумели.

— Разбира се, сир — каза тя, свързала очевидното.

— Зарежи тези глупости — промърморих аз. Енергийните спирали на Колелцето ни поеха и ни прехвърлиха…

… в гората от метални дървета. Джилва стискаше здраво ръката ми. Аз се огледах.

— Господи, какво е това място? — попита тя.

— Предпочитам да не ти казвам поради съображения, които ще ти се изяснят съвсем скоро — отговорих аз. — При последния ми разговор имах само един въпрос към теб. Сега въпросите са два, а това място се връзва доста добре с единия, пък и през повечето време тук не стъпва никой.

— Питай — заяви тя и ме погледна в очите. — Ще се опитам да ти помогна. Все пак, ако е много важно, може би няма да съм…

— Да, важно е, но не мога да изчакам, докато си уредя среща с Белиса. Става въпрос за баща ми — Коруин.

— Да?

— Той е убил Борел Хендрейк в последната битка за Лабиринта.

— Така чух и аз.

— След края на войната Коруин дошъл тук заедно с останалите амбърити, за да участва в подписването на примирието.

— Да, и това го знам.

— Малко след това обаче изчезнал и като че ли никой не знае къде е сега. Известно време си мислех, че може би е мъртъв. След това се добрах до сигурни доказателства, че Коруин е жив и най-вероятно е затворен някъде. Можеш ли да ми кажеш нещо по въпроса?

Тя погледна неочаквано встрани и заяви:

— Чувствам се обидена от това, за което си мисля, че намекваш.

— Съжалявам — казах аз, — но съм длъжен да те попитам.

— Ние сме род с достойнство и чест — продължи тя. — И умеем да приемаме загубата. Щом битката приключи, за нас всичко остава в миналото.

— Приеми извиненията ми. Аз дори съм твой роднина, по майчина линия.

— Да, знам. Това ли беше всичко, което искаше да узнаеш, принц Мерлин?

— Да — отвърнах аз. — Къде да те изпратя?

Тя замълча за миг, след това каза:

— Нали спомена, че имаш два въпроса към мен?

— Няма значение. Размислих за втория.

Джилва ме погледна отново.

— Защо? Защо да няма значение? Защото държа на семейната си чест ли?

— Не. Защото ти вярвам.

— И?

— Ще притесня някого другиго.

— Искаш да кажеш, че е нещо опасно и затова си решил да не питаш точно мен?

— Не съм съвсем наясно с него. Може наистина да се окаже опасно.

— Значи искаш да ме обидиш отново?!

— Пази Боже!

— Тогава ми задай въпроса си.

— Ще трябва първо да ти покажа нещо.

— Ами показвай де!

— Дори ако за целта се наложи да се покатерим на някое от тези дървета?

— Каквото и да ми струва.

— Последвай ме.

Заведох я до дървото и се изкачих по него — беше доста по-лесно при преимуществата на новото ми тяло. Джилва ме следваше, без да изостава.

— Тук горе има път — казах, след като се озовахме на върха. — Аз ще мина първи. Изчакай няколко секунди преди да тръгнеш след мен.

Надигнах се още малко и се прехвърлих. Отстъпих встрани и огледах набързо параклиса. Нищо не се бе променило.

Джилва се появи до мен, ахна и възкликна:

— Божичко!

— Знам добре какво гледам — казах аз, — но не съм сигурен какво виждам, ако разбираш какво искам да кажа.

— Това е храм, посветен на духа на член от кралското семейство на Амбър.

— Да, това е баща ми Коруин — съгласих се аз. — Това гледам. Но какво виждам всъщност? Откъде накъде ще има нещо подобно в Хаос?

Джилва пристъпи бавно напред, изучавайки олтара на татко.

— Мога също така да добавя — продължих аз, — че това не е единственият подобен храм, който съм видял след завръщането си.

Тя протегна ръка и докосна Грейсуондир. После претърси опипом малката ниша под олтара и измъкна оттам свещи. Избра една сребриста, намести я в едно от празните гнезда на канделабъра и я запали с друга свещ. Докато го правеше, промърмори нещо, но не успях да разбера думите й.

Когато се обърна отново към мен, на устните й се бе появила усмивка.

— И двамата сме израснали тук — казах аз. — Как така ти си наясно по въпроса, а аз не съм?

— Отговорът е много прост, господарю — каза тя. — Ти замина точно след края на войната, за да търсиш знания по чуждите земи. Това тук е нещо, което се появи, докато ти отсъстваше.

Джилва се пресегна, сложи ръка на рамото ми и ме поведе към една от дървените пейки.

— Никой не вярваше, че можем да изгубим тази война — каза тя, — макар доста преди нейното начало да се говореше, че Амбър е невероятен противник. — Седнахме на пейката. — Когато войната свърши, имаше сериозни вълнения като реакция срещу политиката, която бе довела до нея, и последвалото примирие. Все пак нито един род не беше достатъчно силен, за да се изправи сам срещу роялистката коалиция. Сам знаеш колко са консервативни Господарите на Ръба. А за да бъде постигнато нужното единство срещу короната, бе необходима много по-голяма толерантност. Затова споменатото недоволство прие друга форма. Всички се спуснаха да изучават историята на Амбър. Благородниците бяха обхванати от мания за превъзходството на завоевателите. Биографичните изследвания за кралското семейство на амбъритите се разпродаваха за броени часове. Започна да се оформя нещо като нов култ. Появиха се първите частни параклиси, посветени на определен амбърит, който бе допаднал с нещо по-специално на някой от местните благородници.

Джилва направи кратка пауза и огледа лицето ми.

— Модното увлечение взе да придобива религиозен характер — продължи тя. — Знаеш че преди това от незапомнени времена единствената официално призната религия в Хаос винаги е бил Пътят на Змията. И така, Суейвил забрани Култа към Амбър и го обяви за ерес, очевидно по чисто политически причини. Скоро се оказа, че е допуснал сериозна грешка. Ако просто си бе затворил очите, увлечението вероятно щеше да отшуми. Разбира се, не бих могла да твърдя нещо подобно със сигурност. Все пак е факт, че след като бе обявен извън закона, Култът се пренесе на потайни места, а бунтарският му привкус изплува още по-решително на повърхността. Не знам колко точно са храмовете в именията на различните родове, но това тук е очевидно един от тях.

— Какъв изумителен социологически феномен — казах аз. — Та значи твоята култова фигура е Бенедикт?

Тя се засмя.

— Всеки би могъл да се досети за това.

— Всъщност моят брат Мандор ми описа вашия параклис. Твърдеше, че попаднал случайно на него, докато се разхождал из имението Хендрейк, и така и не разбрал какво представлява той.

Джилва прихна.

— Сигурно те е изпитвал. — От доста време Култът е публична тайна. Освен това знам, че той също се числи към неговите последователи.

— Наистина ли? Откъде знаеш?

— Той не го криеше по времето, когато Култът все още не беше забранен.

— И кой ще да е неговият избраник?

— Принцеса Файона — отвърна тя.

От интересно по-интересно…

— Виждала ли си неговия параклис?

— Да. По едно време практиката да се канят приятели на частни церемонии, когато на всички им дойдеше до гуша от управлението на Суейвил, бе станала обичайна.

— А след анатемосването?

— Всички започнаха да приказват на всеослушание, че са разрушили храмовете си. Всъщност повечето от тях бяха просто прехвърлени на нови места, свързани с тайни пътища.

— Какво стана с каненето на приятели на общи служби?

— Предполагам, че сега всичко зависи от това, доколко сте близки с определения приятел. Нямам представа дали Култът към Амбър е прераснал в организация. — Тя направи широко движение с ръка. — Места като това тук са абсолютно незаконни.

— Разбирам — казах аз. — А как стои въпросът с връзката между култовата фигура и реалната личност? Бих казал, че Мандор определено си пада по Файона. Двамата се срещнаха наскоро. Мога да го твърдя със сигурност, защото присъствах лично. Друг мой познат открадна вещ, принадлежаща на неговия патрон, и сега си я държи в параклиса. А това — станах, отидох до олтара и взех от него меча на Коруин — е самият Грейсуондир, а не някакво негово копие. И преди съм го виждал, докосвал съм го, държал съм го в ръката си. Това е той. Това, за което всъщност намеквам, е, че баща ми е изчезнал, а когато го видях за последен път, той носеше това оръжие. Дали е възможно последователите на този култ да са решили по някаква причина да затворят някъде своя патрон?

— Никога не съм чувала за нещо подобно. Но не мисля, че е невъзможно. Обект на култа е по-скоро духът, а не самата личност. Не виждам какво би ги спряло да го затворят.

— Или да го убият?

— Или да го убият — съгласи се тя.

— Всичко това е много интересно — казах аз, отвръщайки се от олтара, — но не ми помага особено да намеря баща си.

Прекосих стилизирания модел на Амбър, очертан по пода подобно на плетеницата на кавказки килим, и се върнах обратно при Джилва.

— Трябва да питаш онзи, който е донесъл неговия меч тук — каза тя и се изправи.

— Вече го направих, но отговорът, който получих, беше незадоволителен.

Хванах ръката й, за да я отведа до началото на пътя, и тя неочаквано се оказа твърде близо до мен.

— Готова съм да служа на следващия ни крал по всеки възможен начин — заяви тя. — И макар че не мога да говоря от името на целия род, съм убедена, че Хендрейк ще ти помогнат да притиснеш онзи, който е отговорен за изчезването на твоя баща.

— Благодаря ти — казах аз и я прегърнах. Люспите й бяха студени, а ако не дай си боже решеше да ме гризне страстно по ухото с демонските си зъби, приликата между мен и Джърт щеше да нарасне значително. — Ще те потърся, ако имам нужда от помощта ти по тази линия.

— Потърси ме и просто така.

Все пак ми беше приятно да прегръщам някого и да бъда прегръщан и останахме така, докато не мярнах някаква сянка близо до началото на пътя.

— Госссподарю, Мерлин.

— Глейт?

— Да. Видях те да идваш насссам. Като човек или демон, голям или малък, винаги бих те познала.

— Мерлин, какво е това? — попита Джилва.

— Една стара приятелка — отвърнах аз. — Глейт, това е Джилва. Джилва, запознай се с Глейт.

— Драго ми е. Дойдох да те предупредя, че някой сссе приближава.

— Кой?

— Принцессса Дара.

— Божичко! — ахна Джилва.

— Нито дума къде сме били — предупредих я аз.

— Животът ми е мил все още. Но какво ще правим сега?

— Глейт, при мен — казах аз и клекнах.

Тя се плъзна по ръката ми и се уви удобно. Изправих се и хванах Джилва с другата си ръка. Отправих мислената си заповед към Колелцето.

После се поколебах.

Не знаех къде до дяволите се намираме — наистина, в чисто географски смисъл не знаех кое е това място. Един път би могъл да те отведе пред съседската врата или пък на хиляди мили сред Сенките. Колелцето трябваше първо да разбере къде сме, за да може след това да очертае подходящия маршрут на прехвърляне. Това щеше да му отнеме време, с което определено не разполагахме.

Другият вариант бе просто да му заповядам да ни направи невидими. Но магическите сетива на майка със сигурност биха ни открили дори на няколко нива отвъд обичайната видимост.

Обърнах се към близката стена и я пронизах с една от силовите линии на пръстена. Оказа се, че не сме под водата, не се носим по морската повърхност и не плуваме върху разтопена лава или подвижни пясъци. Като че ли се намирахме сред гъста гора.

Тръгнах към стената и щом стигнах до нея, прехвърлих и трима ни от другата страна.

Озовахме се на сенчеста поляна. Обърнах се назад и видях тревистия склон на невисок хълм, от чийто връх този път не се чуваха странни напявания. Небето беше синьо, а оранжевото слънце почти бе достигнало своя зенит. Наоколо пееха птици и цвърчаха насекоми.

— Мишки! — произнесе тържествуващо Глейт и тутакси се шмугна в тревата.

— Не се бави! — изсъсках й аз, опитвайки се да говоря тихо и поведох Джилва по-далеч от хълма.

— Мерлин — каза тя. — Боя се от онова, което научих.

— Аз няма да кажа на никого, ако и ти си мълчиш. Ако искаш дори бих могъл да изтрия спомените ти преди да те върна на погребението.

— Не, искам да ги запазя. Щеше ми се дори да са по-пространни.

— Ще разбера къде сме и ще те изпратя обратно преди да са забелязали отсъствието ти.

— Мога да почакам, докато приятелката ти ловува.

Почти очаквах да добави „… кой знае дали ще се видим пак“, особено след като Тмер и Тъбъл си бяха отишли, без дори да успеят да разберат какво става. Не и Джилва. Тя беше сдържана и отлично подготвена девица-воин — с повече от трийсет резки върху ножницата на меча си, както разбрах по-късно, — която никога не би споменала безвкусната, неприятна истина в присъствието на бъдещия си суверен.

Глейт се завърна съвсем навреме и аз казах:

— Благодаря ти, Джилва. Сега ще те изпратя обратно на погребението. Ако някой все пак е успял да ни видя заедно и те попита къде съм, кажи му, че съм отишъл да се скрия на сигурно място.

— Ако наистина ти е необходимо скривалище…

— Ще поговорим отново в по-удобен момент — казах аз и я прехвърлих обратно в храма.

— Ама и гризачите тук ссси ги бива — отбеляза Глейт, докато се занимавах с възстановяването на човешкия си облик. (Винаги съм се чувствал някак по-комфортно в него.)

— Смятам да те върна в галерията със скулптурите на Сауал.

— Защо точно там, госссподарю Мерлин?

— За да изчакаш там, докато се появи един разумен кръг от светлина. Казва се Дяволския Чекрък. Ще му кажеш да дойде при мен.

— Къде да те търси?

— Ами и аз не знам още, но съм сигурен, че той ще се оправи без проблеми.

— Прехвърли ме тогава. И ако не те сссхруска нещо по-голямо от теб, ела някоя вечер да ми разкажеш как ссса сссе развили сссъбитията.

— Непременно.

Прехвърлих я в галерията и се зачудих дали се бе пошегувала с мен. Влечугите имат доста странно чувство за хумор.

Примъкнах си чисти дрехи и се издокарах в пурпурно и сиво. Намерих си и нови оръжия — меч и кинжал.

Умирах си от любопитство да разбера какво ли прави майка ми в параклиса, но реших да не рискувам с надзъртане. Вдигнах Колелцето, разгледах го и отново отпуснах ръката си. Щях да постъпя прибързано, ако се прехвърля в Кашфа, без да знам колко време е изминало там и дали Люк е все още в двореца си. Измъкнах Картите от траурния си костюм и ги извадих от кутията им.

Измъкнах Картата на Люк и се вгледах в нея. След малко повърхността й изстина и усетих присъствието му.

— Да? — каза той. — Ти ли си, Мърл? — И тогава образът му отплува и на негово място се появи самият Люк: препускаше на кон из някакъв полуобгорен, полунормален пейзаж.

— Да — отвърнах. — Предполагам, че вече не си в Кашфа.

— Правилно. Ти къде си?

— Някъде из Сенките. А ти?

— Проклет да съм, ако знам — каза Люк. — Следваме черната пътека от няколко дни и всичко, което мога да ти кажа, е също „някъде сред Сенките“.

— О, открихте я значи?

— Найда я откри. Аз не виждах нищо. Просто я последвах. От време на време мярвам по някой участък. Това девойче е страхотен следотърсач.

— Тя с теб ли е сега?

— Да. Освен това твърди, че вече ги настигаме.

— Тогава по-добре ме прехвърли.

— Хайде.

Люк протегна ръка. Аз се пресегнах, хванах я, направих крачка напред и я пуснах. Появих се точно до третия кон, на който бяха натоварили провизиите си, и извиках:

— Здрасти, Найда!

До Люк и Найда яздеше някаква тайнствена фигура, възседнала черен кон.

Найда се усмихна.

— Здравей, Мерлин.

— Какво ще кажеш за „Мърл“?

— Щом искаш.

Мъжът на черния кон се обърна и ме погледна. Едва успях да удържа смъртен осния удар, който се зароди в Колелцето, отвръщайки на условния ми рефлекс с такава скорост, че чак успя да ме стресне. Въздухът между нас се изпълни с пронизително проскърцване, сякаш някой ненадейно бе набил не съвсем читави спирачки.

Това беше той — едрият русокос кучи син, облечен с жълта риза и черни панталони и обут с черни кожени ботуши. По дрехите и колана му забелязах поне два-три ножа. Върху голите му гърди се поклащаше медальон с гравиран върху него лъв, разкъсващ еднорог. При последната ни среща той замалко не претрепа Люк от бой. Беше наемник, Робин Худ на Еринор, заклет враг на Амбър и незаконен син на покойния му владетел Оберон. Ако не ме лъжеше паметта, нямаше кралство в пределите на Златния Кръг, което да не е обявило тлъста награда за главата му. От друга страна, той беше и стар приятел на Люк, който се бе заклел, че наемникът съвсем не е толкова зъл, колкото изглежда. Накратко това беше моят чичо Далт. Помислих си, че би трябвало да внимава с резките движения, защото мускулите му можеха като нищо да разкъсат скъпата коприна на ризата му.

— … сигурно помниш моя военен съветник Далт — каза Люк.

— Помня го — промърморих.

Далт се загледа я избледняващите черни линии, които се носеха между нас като валма пушек. После дори се усмихна. Едва-едва.

— Мерлин — каза той, — син на Амбър, принц на Хаос, човекът, който ми изкопа гроба.

— Това пък какво беше? — попита Люк.

— Малък словесен гамбит — отвърнах му аз. — Имаш добра памет, Далт… За лица.

Той се захили.

— Трудно се забравя гледката на зеещ гроб. Но аз нямам сметки за уреждане с теб, Мерлин.

— Нито пък аз. Засега.

Той изръмжа, аз му върнах жеста и с това официалното ни представяне приключи. Отново се обърнах към Люк и попитах:

— А самата пътека създава ли ви някакви проблеми?

— Не — каза той. — Въобще не е като в историите, които съм чувал за Черния път. Понякога изглежда малко неприветлива, но досега не ни е създавала никакви грижи. — Люк погледна надолу и се засмя. — Вярно, широка е само две метра и нещо, а на места дори е още по-тясна.

— Не бързай със заключенията — подхвърлях аз и огледах пътеката с помощта на Логрус. — Според мен просто сте имали късмет.

— Не е изключено — съгласи се Люк.

Найда също се засмя и аз се почувствах глупаво. Присъствието на тай’ига-та ги предпазваше не по-зле, отколкото бих ги предпазил аз например.

— Май и нататък ще ви върви все така — добавих.

— Ще ти трябва кон, Мърл — отбеляза Люк.

— Май че си прав.

Боях се да използвам някое Логрус-заклинание и така да привлека нечие нежелано внимание. Освен това вече се бях убедил, че Колелцето може да дублира почти всички магически функции на Логрус и затова му предадох своето желание, после насочих енергийната нишка, тя се проточи, проточи се още малко и установи контакта.

— Пристига след малко — казах. — Правилно ли разбрах, че сте започнали да ги настигате?

— Така ми каза Найда — уточни Люк. — Връзката със сестра й е направо изумителна. Да не говорим за усета към тази пътека. Освен това знае и доста за демоните.

— Нима ни предстои среща с нещо подобно? — попитах я аз.

— Отвлекли са я войни с демонски облик — каза Найда. — Изглежда, са се насочили към някаква кула, далеч напред.

— Колко напред?

— Трудно е да се каже, след като се движим през Сенките.

Пътеката, чийто допир придаваше на Дърветата, храстите и тревите черен оттенък, вече криволичеше сред хълмист участък. Всеки път когато стъпвах извън нея и след това се връщах отново, тя ми се струваше все по-ярка и по-топла. След като в Кашфа на практика не бяхме успели да я открием, това беше сигурен признак, че се приближаваме все повече до владенията на Логрус.

Малко след поредното кривване на пътеката чух цвилене някъде вдясно от нас.

— Извинете ме — казах. — Отивам да си прибера пратката.

Напуснах пътеката и се отправих към една малка горичка от дървета с кръгли листа.

Някъде напред се разнесе пръхтене и трополене на копита. Тръгнах натам.

— Чакай! — извика Люк. — Не бива да се разделяме.

Но гората беше доста гъста и човек трудно би се промъкнал през нея на кон, затова просто му викнах:

— Не се притеснявай! — и продължих нататък.

… и разбира се, точно затова се бе озовал именно там.

Оседлан, с прекрасен оглавник и юзда, която се бе заплела в гъстата растителност, той проклинаше на конския си език, тръскаше глава и тропаше с копито. Спрях и го зяпнах.

Хрумна ми, че може би ще е по-добре да се снабдя с маратонки „Адидас“ и да продължа тичешком през Сенките, вместо да опитвам да се покатеря на гърба на този полуосвирепял от ненадейния скок през пространството звяр. Или пък да си потърся колело — и с една гума да беше, вариантът сигурно би бил по-подходящ.

Не че не знам как се кара подобно чудо. Просто никога не съм си падал особено по конете. Вярно, че никога не бях яхвал някое от онези приказни животни като Моргенстерн на Джулиан, татковия Звездин или Глемденинг — бойния кои на Бенедикт, които превъзхождат смъртните коне така, както да речем един амбърит превъзхожда обикновените хора.

Огледах се, но не забелязах някой пострадал ездач…

— Мерлин! — чух да вика отново Люк, но съзнанието ми вече бе заето с друг, по-належащ проблем. Приближих се бавно, за да не го раздразня още повече. — Добре ли си?

Сам си бях крив. Можех просто да си поръчам най-обикновен кон. Някое послушно селско добиче би ми свършило чудесна работа, колкото да не изоставам от останалите.

Вместо това пред мен стоеше великолепен жребец, нашарен с черни и оранжеви ивици, досущ като тигър. По това си приличаха с Глемденинг, който е на червени и черни ивици. Никога не бях питал Бенедикт къде го е намерил. И слава Богу, не изгарях от желание да се озова на това място.

Пристъпих едва-едва.

— Мърл! Има ли нещо?

Не ми се щеше да викам, за да му отговоря. Това би изплашило горкия звяр още повече. Сложих внимателно ръка на врата му.

— Няма нищо — му казах. — Много си хубав. Сега ще ти развържа поводите и ще станем приятели, нали така?

Започнах да развързвам с едната си ръка юздите, а другата използвах, за да го галя по врата и хълбоците. След като го освободих, той не опита да се измъкне, а сякаш просто ме заоглежда с любопитство.

— Хайде — казах му аз и подръпнах юздите. — Насам.

Изведох го бавно по обратния път, като не спирах да му говоря. Докато излезем на открито, вече бях започнал да осъзнавам, че дори го харесвам. В началото на горичката ме пресрещна Люк с меч в ръка.

— Господи! — каза той. — Нищо чудно, че се забави толкова! Искал си първо да го боядисаш!

— Обаче ти харесва, нали?

— Ако някога пожелаеш да се отървеш от него, аз съм насреща.

— Едва ли ще ми се прииска да се лиша от такова чудо.

— Как се казва?

— Тигър — отвърнах аз, без да се колебая, и след това възседнах коня.

Върнахме се на пътеката и дори Далт не успя да скрие възхищението си от новата ми придобивка. Найда се пресегна и погали оранжево-черната грива на Тигър.

— Ако побързаме, ще успеем да стигнем тъкмо навреме — каза тя.

Поведох колебливо коня си към пътеката, тъй като си спомних какво ми бе говорил баща ми за въздействието на Черния път върху животните. Оказа се, че няма защо да се тревожа. Тигър не показа видими признаци на безпокойство и аз въздъхнах облекчено.

— Навреме за какво? — попитах. Люк яздеше начело, Далт след него и леко вдясно, Найда вляво по пътеката и накрая аз — малко зад нея.

— Не мога да кажа със сигурност — отвърна тя, — тъй като тя все още е упоена. Според мен са спрели вероятно зад стените на кулата. Там следата е много по-широка.

— Хм — казах аз. — Предполагам, че не си успяла да отчетеш скоростта на разширение спрямо единица разстояние от пътеката?

— Получила съм хуманитарно образование — каза Найда усмихнато. — Забрави ли?

И изведнъж рязко се обърна и погледна към Люк. Той все още беше на два-три метра пред нас и гледаше все така напред, макар да бе хвърлил поглед през рамо само преди десетина секунди.

— Мътните да ви вземат! — прошепна тя. — Когато съм с вас двамата, винаги се сещам за колежа. После почвам да говоря…

— … на английски — уточних аз.

— На английски ли го казах?

— Аха.

— Мамка му! Сръчкай ме, ако се изтърва пак, става ли?

— Дадено. Като че ли времето, прекарано там, ти е доставило известно удоволствие, въпреки задачката на Дара. Освен това ти вероятно си единствената тай’ига с диплома от Бъркли.

— Да, достави ми удоволствие, макар да бях доста объркана, докато не знаех кой от вас кой е. Всъщност това бяха най-щастливите дни в живота ми. Години наред се опитвах да разбера имената на майките ви, за да съм наясно кого да защитавам. Но вие и двамата бяхте толкова потайни.

— Сигурно ни е в кръвта — казах аз. — Трябва да кажа, че си изкарах доста приятно в твоята компания, докато беше Винта Бейл. Благодаря ти за всичко, което направи, за да ме предпазиш.

— Страдах истински, когато Люк започна с опитите си да те убие всяка година. Ако той се окажеше синът на Дара, когото трябваше да защитавам, тогава не трябваше да ме е грижа. И въпреки това никак не ми бе все едно. Знаех само, че във вените и на двама ви тече кръвта на Амбър. Не исках никой от вас да пострада. Най-трудно ми беше, когато ти замина. Бях убедена, че Люк те е примамил в планините на Мексико, за да те убие. По това време вече подозирах сериозно, че ти си този, който ми трябва, но все още не бях сигурна. Бях влюбена в Люк, бях се вселила в тялото на Дан Мартинес и носех пистолет. Следвах ви навсякъде, доколкото смогвах, като разбирах, че ако той се опита да ти навреди, заклинанието на Дара ще ме принуди да стрелям срещу човека, когото обичах.

— Но ти все пак стреля първа. Ние просто стояхме край пътя и си приказвахме. Люк започна да стреля, за да се защити.

— Знам. Но всичко друго намекваше, че ти си в опасност. Мястото, на което те бе завел, и тъмнината му предоставяха идеалната възможност да те убие…

— Но твоят изстрел беше встрани, а след това ти се откри за куршумите на Люк.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Ти просто реши проблема, като предизвика Люк и след това му позволи да те застреля.

— Това е невъзможно. Заклинанието не би ми позволило да го сторя.

— Значи нещо по-силно е успяло да изплува на повърхността въпреки заклинанието.

— Наистина ли мислиш така?

— Да, а ти можеш спокойно да го признаеш пред себе си. Вече си свободна. Майка ми го каза. А и ти спомена нещо подобно, струва ми се.

Найда кимна.

— Не знам кога точно съм се освободила или пък как, но заклинанието вече определено няма власт над мен. И въпреки това все още се опитвам да ти помогна, когато те заплашва нещо. Хубаво е, че двамата с Люк сте приятели и…

— Защо тогава не му кажеш? — прекъснах я аз. — Кажи му направо, че ти си била Гейл. Накарай го да подскочи… от удоволствие.

— Ти не разбираш. Той скъса с мен, забрави ли? Сега имам нов шанс. Сякаш всичко започва отначало. Той ме харесва, доста при това. Боя се да му кажа: „Аз съм момичето, с което скъсахте преди“. Това може да го накара да си спомни за причините да се стигне дотам. Кой знае, може да реши, че тогава е постъпил правилно.

— Това е глупаво — казах аз. — Не знам за какво се скарахте в Бъркли. Той така и не ми каза. Само каза, че сте се сдърпали за нещо си. Знам, че Люк те харесваше още тогава. Убеден съм, че те е напуснал, защото е трябвало да се върне тук, за да поеме гадните задължения, който е считал за въпрос на семейна чест. Едно нормално момиче от Сенките едва ли се е вписвало някак в бъдещето му. Между другото, ти беше доста убедителна в ролята на Гейл.

— Затова ли скъсахте с Джулия? — попита тя.

— Не.

— Извинявай.

Забелязах, че черната следа се е разширила с около половин метър, откак се бяхме заприказвали. Междувременно си бях направил наум някои сметки. Какво да правя, като математиката ми е в кръвта?

Глава 10

И тъй, продължихме да яздим. Първо направихме около шест крачки по някаква градска улица, освирквани от клаксоните на попадналите в задръстването коли. После преодоляхме четвърт миля по покрития с черен пясък бряг на изумруденозелено море. Вляво от нас полюшваха огромните си листа няколко палми. Пътят ни продължи по затрупано от сняг поле, под каменен мост, по обгорена до черно равнина. Тигър не трепна нито веднъж, въпреки канонадата от промени в пейзажа, а Далт не се сдържа и строши с шут предното стъкло и антената на някакъв тежкар с червено ферари.

Пътят ставаше все по-широк. Вече се бе разширил може би двойно, откакто го бях зърнал за пръв път. По него все по-често се забелязваха почернели дървета, които приличаха на фотонегативи на своите събратя, имали късмета да поникнат само на няколко метра от черната следа. Нашите гласове и трополенето на копитата на конете се чуваха някак приглушено. Целият ни маршрут бе придобил постоянно, мрачно излъчване, независимо от това, че само на няколко крачки от нас светлината се менеше непрекъснато в зависимост от това дали бе пладне, полунощ или някъде по средата. По клоните на черните дървета бяха накацали мъртви наглед птички. Въпреки това те като че ли помръдваха от време на време, а стържещите, грачещи трели, които чухме на няколко пъти, май идваха именно от тях.

По едно време вляво от нас лумна пожар. После пък досами пътя се появи нещо, което напомняше за основата на ледник. Следата продължаваше да се разширява и макар все още да не можеше да се мери с Черния път от разказа на Коруин, вече поне ни позволяваше да яздим рамо до рамо.

— Люк — обадих се аз след няколко часа мълчалива езда.

— Да? — отвърна той. Найда вече яздеше вдясно от мен, а Далт се бе наредил до нея. — Какво има?

— Не искам да ставам крал.

— Аз също. Здравата ли те натискат?

— Страх ме е, че ако хукна нанякъде, ще ме спипат и ще ми надянат короната насила. Всичките ми съперници си отидоха от този свят, като две и две — четири. Наистина са много навити да ме видят на трона, оженен за Корал…

— Ясно — каза Люк. — Имам два въпроса към теб. Първо. От това наистина ли може да излезе нещо?

— Поне Логрус си мисли така. Поне за известно време. Знаеш как е в политиката.

— И второ — ако изпитваш към онова място същото, което аз изпитвам към Кашфа, значи няма да го пратиш по дяволите, дори ако за целта ти се наложи да направиш сериозни жертви. Щом се замисляш дали все пак да седнеш на трона, значи имаш някакъв резервен вариант. Какъв е резервният ти вариант?

Кимнах, а пътеката сви рязко вляво и след това тръгна нагоре по някакъв планински склон. Нещо малко и тъмно прекоси тичешком пред нас.

— Хрумнало ми е нещо, което дори не мога да нарека план — казах аз. — Нещо, което бих искал да обсъдя с баща си.

— Откъде си толкова сигурен, че той е между живите?

— Говорих с него съвсем наскоро, макар и за кратко. Затворили са го някъде. Знам само, че е някъде близо до Хаос, защото успях да се свържа с него само там и никъде другаде.

— Разкажи ми за този ваш разговор — каза Люк.

И аз му разказах — за черната птица и всичко останало.

— Струва ми се, че хич няма да ти е леко да го измъкнеш. Значи мислиш, че е замесена и Дара?

— Аха.

— Пък аз си мислех, че само аз си имам проблеми с мамчето. И нищо чудно, след като майка ми е изкарала школата на майка ти.

— Да се чуди човек как сме се извъдили толкова нормални — отбелязах аз.

Люк се вгледа в мен за няколко секунди и след това прихна неудържимо.

— Е, поне аз се чувствам нормален — уточних аз.

— Разбира се — каза той бързо. — Нали само това има значение. Кажи ми, ако двамата с Дара се срещнете в двубой на живот и смърт, мислиш ли, че би могъл да я победиш?

— Трудно ми е да преценя. Сега съм по-силен от всякога благодарение на Колелцето. Но започвам да си мисля, че тя е адски добра.

— Какво по дяволите е това Колелце?

Наложи ми се да му разправя и тази история.

— Значи затова беше такава фурия в храма в Кашфа? — попита Люк.

— Затова.

— Дай да го видя.

Опитах се да измъкна пръстена, но той си имаше други планове. Затова просто протегнах ръка. Люк се пресегна към него, но пръстите му замръзнаха малко преди да го докоснат.

— Той ме спира, Мърл! Подозрителен малък дявол!

— По дяволите! Да не съм син на Хаос, ако не се справя с тази джунджурийка. — После бързо промених дебелината на пръста си и смъкнах пръстена. — Дръж.

Люк го подържа върху дланта си и го огледа с присвити очи. Изведнъж ми се зави свят. Заради това, че бях свалил пръстена? Задържах се с мъка на седлото, поех няколко пъти дълбоко въздух с надеждата, че никой не ме е усетил.

— Тежък е — каза Люк накрая. — И силата му се усеща. Както и някои други неща. Само че не иска да ме допусне до себе си.

Протегнах се, за да взема Колелцето, но Люк дръпна ръката си.

— Усещам го дори във въздуха около нас — каза той. — Мърл, това нещо обвързва всеки свой притежател с магия.

Вдигнах рамене.

— Да. И то доста привлекателна магия. Засега не ми е навредило с нищо и дори ми помогна на няколко пъти.

— Но ти не можеш да се довериш на нещо, което е попаднало в ръцете ти по такъв странен, почти нечестен начин, като дори те е накарало да изоставиш Фракир, когато се е опитала да те убеди, че то е опасно за теб. Освен това не можеш да твърдиш със сигурност, че то не е повлияло на поведението ти, откакто го носиш на пръста си.

— Вярно, че в началото имах лек пристъп на дезориентация — съгласих се аз, — но според мен ставаше въпрос за нещо като предварителна настройка. От известно време се чувствам съвсем нормално.

— А откъде си толкова сигурен? Ами ако е успяло да ти промие мозъка?

— Нима приличам на човек с промит мозък?

— Не, не приличаш. Просто се опитвам да ти кажа, че не бива да се доверяваш на предмет с толкова неясен произход.

— Добре казано — отбелязах, продължавайки да държа ръката си протегната към него. — Но засега преимуществата на този пръстен надвишават значително неговите недостатъци. Приеми, че си ме предупредил, и ме остави да поема риска на своя глава.

Люк ми върна пръстена.

— Обаче стори ли ми се, че започваш да се държиш странно, ще те прасна с нещо по главата и тутакси ще го смъкна.

— Съгласен — казах аз и надянах отново Колелцето на пръста си. Мигом почувствах прилив на енергия в цялото си тяло. Сякаш някой отново бе включил шалтера на системата.

— Щом не си убеден, че можеш да накараш майка си насила да ти каже истината — продължи Люк, — как тогава очакваш да намериш Коруин и да го освободиш?

— Някои неща се подразбират — отвърнах аз. — Най-простият възможен подход би бил да избия вратата с шут, тоест да задействам всички канали на Колелцето и да се опитам да подновя контакта с баща си чрез неговата Карта. Появи ли се и най-малкият пробив, аз го атакувам с все сила, помитайки пътьом всички възможни магически защити, които биха се изпречили на пътя ми.

— Звучи ми като доста опасно начинание.

— Не се сещам за безопасен начин да реша този проблем.

— Тогава защо все още не си опитал?

— Защото ми хрумна съвсем наскоро и оттогава така и не успях да намеря време.

— Както и да решиш да постъпиш, ще ти е необходима нечия помощ, тъй че можеш да разчиташ на мен.

— Благодаря ти. Люк. Аз…

— Сега по кралските въпроси — каза той. — Какво ще стане, ако се откажеш от трона? Кой е следващият на опашката?

— Нещата са доста заплетени. По принцип, щом става въпрос за рода Сауал, пръв сред наследниците би трябвало да бъде Мандор. Но той се отказа по своя воля още преди години.

— Защо?

— Доколкото си спомням, каза, че бил неспособен да управлява.

— Не се обиждай, Мърл, но ако някой измежду вас е способен да управлява, то това е именно той.

— О, без съмнение — отвърнах аз. — В повечето родове има по един като него. Винаги има по един законен глава на рода и по един, който на практика взема всички важни решения. Първият присъства на приеми и кани гости, а вторият крои плановете. Мандор е от втория тип. Той обича да действа в сянка.

— Значи с него потайните личности в рода ви стават две.

— Не съм съвсем наясно с това — казах аз. — Не знам какви точно са позициите на Дара в рода на баща й — Хелграм, и в рода на майка й — Хендрейк. Освен това не е изключено и в нашия род да има някаква подмолна борба за власт, при условие че се очаква следващият крал да носи герба на Сауал. Но колкото повече научавам за Мандор, толкова повече ми се струва, че това е малко възможно. Склонен съм по-скоро да мисля, че всички са се обединили зад общата идея — да ме коронясат по живо по здраво.

— Значи с две думи следващият е Джърт.

— Всъщност след Мандор идва ред на кръвния брат на Джърт — Деспил. Джърт каза, че Деспил почти сигурно ще му отстъпи реда си, но според мен това си беше чиста проба добро пожелание. Съвсем не съм сигурен, че ще стане точно така. Както и да е, Джърт заяви, че тронът вече не го интересува.

— Ха! А според мен той просто сменя подхода. Ти си го пердашил твърде често в миналото и той е решил да ти извади душата с памук. Дано това колелце се погрижи за гърба ти.

— Не знам — казах аз. — Ще ми се да му повярвам, но все още ми е трудно да го сторя след всичките номера, които ми е извъртял в миналото.

— Да предположим, че всички сте вън от играта. Кой идва след вас?

— Не съм съвсем сигурен — казах аз. — Мисля, че идва ред на Хендрейк.

— Мътните да го вземат! — възкликна Люк. — Ама и Хаос е едно изчанчено място…

— Не точно изчанчено. Просто трябва да си наясно кой и как дърпа конците.

— Какво ще кажеш аз да спра с въпросите, а ти да ме осведомиш по свое усмотрение?

— Добра идея.

Говорих доста време, прекъсвайки на няколко пъти, колкото да хапнем по нещо и да пийнем малко вода. Спряхме на два пъти и едва тогава успях да усетя колко съм изморен. Докато въвеждах Люк в правилата на играта в Хаос, си спомних, че ми предстои още един такъв разговор с Рандъм. Знаех си, че река ли да се свържа с него, той тутакси ще ми заповяда да се върна в Амбър. Не можех да си позволя да пренебрегна директната заповед на краля, макар да бях на път да стана негов колега. Точно затова засега си траех.

— Приближаваме се — каза Найда след малко.

Пътят се бе разширил още повече, почти колкото бе предположила тя. Инжектирах една сериозна енергийна доза в системата си и я асимилирах. Продължихме да яздим.

Не след дълго Найда се обади отново:

— Съвсем близо сме.

— На две крачки, а? — подхвърли Люк.

— Нещо такова — отвърна му тя. — Не мога да бъда по-конкретна при състоянието, в което се намира Корал.

Но само след десетина минути чухме викове в далечината.

Люк дръпна юздите на коня си.

— Нещо като кула — каза той.

Найда кимна.

— Запътили са се към нея, установили са се там или се защитават в нея от някого?

— И трите — каза тя. — Сега вече разбирам. Нейните похитители са били преследвани, достигнали са до кулата и сега са там.

— Как така изведнъж ти се изясни всичко?

Найда ме погледна бързо и аз приех това като молба да измисля спешно някакво обяснение, което да няма нищо общо със загадъчните дарби на тай’иги-те.

— Аз използвах Колелцето — смотолевих. — Опитах се да засиля чувствителността на сетивата й.

— Добре — каза Люк. — Можеш ли да й помогнеш още малко, за да разберем срещу какво по-точно сме изправени?

— Мога да опитам — отвърнах, присвих очи и хвърлих един потаен поглед към Найда, за да разбера какво мисли по въпроса. Тя ми кимна едва забележимо.

Не бях съвсем сигурен как бих могъл да й помогна, затова просто насочих към нея една енергийна порция и зачаках.

— Да — каза Найда след няколко минути. — Корал и нейните похитители — шестима, както ми се стори — са се скрили в една кула съвсем наблизо. В момента кулата е под обсада.

— Голям ли е отрядът на атакуващите? — попита Люк.

— Малък е. Доста малък. Но не мога да кажа колко души са.

— Тогава да идем и да разберем — заяви Люк и смуши коня си. Далт го последва.

— Трима или четирима — прошепна ми Найда. — До един духове на Лабиринта. Сигурно може да поддържа само толкова на такова разстояние от Амбър, при това в близост до Черния път.

— Ох — казах аз. — Работата пак стана дебела.

— Защо?

— Защото пак ще се окажа между роднини и от двете страни.

— Наистина ми прилича на поредния сблъсък на интереси между Лабиринта и Логрус.

— Проклятие! Точно така стоят нещата! — казах аз. — Само като си помисля до какво може да доведе това! Трябва да предупредя Люк какво ни очаква.

— Недей! Тогава ще трябва да му кажеш коя съм всъщност аз!

— Ще му кажа, че съм научил за това сам. Ненадейно съм попаднал на подходящо заклинание или нещо такова.

— А после? На чия страна ще застанеш? Какво ще правим?

— На ничия — казах. — Заставаме на своя страна, срещу едните и другите.

— Ти си луд! Къде ще се скриеш после? Двете Сили са си поделили Вселената!

— Люк! — извиках аз. — Току-що се добрах дотам и научих, че нападателите са духове на Лабиринта!

— Не думай! Смяташ ли, че трябва да вземем нечия страна? Като че ли Лабиринтът би имал по-голяма полза, ако си я върне, отколкото Логрус, ако успее да я отмъкне.

— Не бива да позволяваме да я използват по този начин — казах аз. — Хайде да оставим и едните, и другите с пръст в устата.

— Подкрепям чувствата ти — викна Люк на свой ред. — Но какво ще стане, ако успеем? Хич не ми се ще да бъда размазан от метеорит или да се окажа на дъното на някой океан.

— Доколкото мога да преценя, Колелцето няма нищо общо нито с Лабиринта, нито с Логрус. Корените му са пръснати из Сенките.

— Е и? То сигурно не би могло да се опъне и на единия от тях, камо ли и на двамата едновременно.

— Така е, но с него поне ще можем да се изпарим достатъчно бързо и да ги оставим да си пречат взаимно.

— Само че рано или късно пак ще ни открият, нали?

— Може би, а може и да не успеят — казах аз. — Имам няколко идеи, но сега нямаме време, за да ги обсъдим.

— Далт, чу ли? — попита Люк.

— Чух — отвърна Далт.

— Ако искаш да се откажеш, сега му е времето.

— И да пропусна възможността да оскубя опашката на Еднорога? Я карай напред!

Препуснахме. Виковете започнаха да достигат до нас все по-отчетливо. Стори ми се, че от всичко наоколо лъха някакво безвремие — и то не само заради приглушените ни гласове и кухото трополене на копитата. Като че ли яздехме по този път от незапомнени времена и щяхме да продължим в същия дух во веки веков…

После пътят кривна вдясно й видях върха на кулата в далечината, и чух нови викове. Намалихме темпото преди следващия завой и се приближихме по-внимателно.

Накрая спряхме, слязохме от конете и продължихме пеш, пробивайки си път през почернелите шубраци. После отместихме и последните препречили се на пътя ни клони и пред нас се разкри полегатият склон на мрачна песъчлива долина, сред която се издигаше сива триетажна кула с тясна врата и бойници вместо прозорци. Взирах се още известно време преди да успея да различа сцената, която се разиграваше в нейните подстъпи.

Два типа с външност на демони бяха застанали от двете страни на входа. Бяха въоръжени, а вниманието им като че ли бе погълнато от двубоя, който се провеждаше на няколко метра от тях. От другата страна на импровизираната арена забелязах няколко познати фигури — Бенедикт, подпрял брадичката си с безизразна физиономия; Ерик, клекнал и ухилен; и Кейн, който си играеше небрежно с един от ножовете си, а изражението му показваше, че се забавлява добре и едновременно с това е впечатлен от зрелището. После мярнах две рогати глави на демони, които стърчаха от прозорците на кулата. Те също следяха представлението с не по-малък интерес.

В центъра на кръга бяха застанали Жерар и един от синовете на Хендрейк, приел своя демоничен образ, на ръст колкото принца на Амбър, но по-широк в раменете. Стори ми се, че не е кой да е, а самия Чайнауей, за когото се говореше, че имал колекция от над двеста черепа, принадлежали някога на неговите противници. Аз лично предпочитах колекцията на Жерар, състояща се от около сто бокала, кристални чаши и рогове за пиене, но животът не винаги е птича песен, ако разбирате какво искам да кажа.

И двамата бяха голи до кръста. Пясъкът в краката им беше разровен, което говореше, че от началото на двубоя е изминало доста време. Чайнауей се опита да препъне Жерар, но той го заобиколи с бързината на котка, прихвана главата и рамото му и го претърколи встрани. Демонът-воин се изправи мълниеносно и тръгна отново напред, ръцете му описваха някакви тайнствени движения във въздуха. Жерар просто изчака, застанал в стабилна стойка. Свирепите нокти на Чайнауей политнаха ненадейно към очите на духа на Лабиринта, а левият му юмрук се изстреля в страховит ъперкът, който вероятно трябваше да завърши в слънчевия сплит на противника. Жерар отскочи встрани, юмрукът му се стовари върху рамото на демона. Чайнауей падна на коляно и мигом се вкопчи в бедрото на Жерар.

— Хайде да изчакаме — каза тихо Далт. — Искам да ги погледам.

Двамата с Люк кимнахме почти едновременно и в същия миг Жерар сграбчи главата на Чайнауей, а той на свой ред обгърна кръста му. После двамата просто напрегнаха всичките см сили, неспособни да направят нещо повече; мускулите заиграха по голите им тела, изпъвайки гладката бяла кожа на единия и червената люспеста обвивка на другия. И двамата пъхтяха като спукани ковашки мехове.

— Предполагам, че нещата са се проточили — прошепна Люк, — и затова са решили да приключат въпроса с двубой.

— Така изглежда — съгласих се аз.

— В такъв случай Корал би трябвало да е вътре, не мислиш ли?

— Чакай малко.

Изпратих една магическа нишка към кулата, проучих набързо вътрешността и й кимнах.

— Тя и единственият й пазач, за да сме по-точни.

Жерар и Чайнауей продължаваха да стоят замръзнали като странна скулптурна група.

— Сега може да се окаже най-подходящият момент да отмъкнем Корал — предложи Люк.

— Май че си прав — казах. — Чакай да видя дали ще мога да изровя някое заклинание за невидимост. Това би опростило нещата.

— Добре — каза той след около четвърт минута. — Каквото и да си пробвал, ефектът е задоволителен. Теб просто те няма.

— Връщам се веднага.

— Как смяташ да я измъкнеш?

— Ще реша след като се добера до нея. Просто бъдете готови.

Тръгнах бавно, като внимавах пясъкът да не скърца под краката ми. Заобиколих кръга и минах зад Кейн. Приближих се безшумно до входа на кулата, оглеждайки се непрекъснато. Жерар и Чайнауей още не бяха помръднали, а само продължаваха да се напъват до пръсване.

Минах между пазачите и се озовах в сумрачната вътрешност на кулата. Целият първи етаж се състоеше от кръгла стая с гол под. Под всяка от бойниците имаше малка площадка. Една дървена стълба водеше към втория етаж през дупка в тавана. Корал бе легнала върху постлано на земята одеяло, а нейният пазач се бе покачил върху една от близките площадки и наблюдаваше боя през прозореца.

Приближих се, коленичих до нея, поех китката й и се опитах да напипам пулса й. Беше силен и ритмичен. Реших все пак да не се опитвам да я събудя. Вместо това я увих в одеялото, подхванах тялото й и се изправих с него. И тъкмо когато се канех да разширя обхвата на заклинанието за невидимост, за да скрия и нея, пазачът се обърна. Сигурно бях вдигнал шум, докато я премествах.

В първите няколко секунди той просто гледаше втренчено как пленничката му се носи във въздуха. После отвори уста, вероятно за да предупреди останалите, и не ми остави друг избор освен да разтърся нервната му система и да го поваля в безсъзнание с шок, изпратен от моя пръстен.

За мое нещастие обаче доспехите му изтрополяха достатъчно отчетливо върху каменната площадка. Почти на мига някъде над мен се разнесе вик, последван от трескаво раздвижване.

Обърнах се и се спуснах към вратата. Тя се оказа прекалено тясна, така че ми се наложи да спра и да изляза настрани. Не знаех какво ще си помислят пазачите отвън като видят Корал да плува кротко на около метър от земята, но никак не ми се искаше да ме сгащят вътре без път за отстъпление. Понечих да направя още една крачка напред и пътьом забелязах, че Жерар и Чайнауей не са помръднали. Но само след миг, когато вече бях вдигнал крак, Жерар направи рязко движение, последвано почти мигновено от звук като от прекършена бамбукова пръчка.

Духът на чичо ми отпусна ръцете си, но мускулите му останаха все така напрегнати. Миг по-късно Чайнауей рухна на земята с врат, изкривен под доста неестествен ъгъл. Ерик и Кейн изръкопляскаха. Двамата пазачи до вратата се насочиха към кръга. Зад мен изтрополи дървената стълба. Чух и вик, идващ от същата посока.

Направих още две крачки и се обърнах наляво. Пазачите се приближаваха с бърза крачка към падналия си водач. Нови шест крачки и от кулата отново проехтяха викове, а от входа й излетяха моите преследвачи. Чух и вик на човек откъм кръга.

Знаех, че не бих могъл да надбягам нито един от тях, а възбудата бе нарушила концентрацията ми до такава степен, че не можех да разчитам и на магическите си умения.

Затова паднах на колене, оставих Корал на земята, обърнах се, без дори да се изправям, протегнах рязко напред левия си юмрук и впих съзнанието си дълбоко в същината на пръстена, призовавайки възможно най-силното средство, което можеше да спре воините на Хендрейк, протегнали вече напред остриетата на оръжията си и готови да ме разсекат или прободат…

… и пламъците ги погълнаха насред поредната ми крачка. Сигурно са изкрещели, но аз така и не ги чух, тъй като по това време вече се бе вдигнала невероятна врява. Единият от тях се строполи на земята и се загърчи само на половин метър от мен. Ръката ми трепереше от контакта със силите, които бяха причинили това. Спуснах се отново към песъчливия кръг, където се бе състоял двубоят, без да имам време да почувствам нещо или да помисля какво би могло да ме връхлети от неизвестна посока.

Овъгленият труп на втория пазач лежеше в краката на Ерик. Друг войн на Хендрейк, атакувал очевидно Кейн, бе сграбчил с две ръце забития в гръкляна му нож, а от раната се плискаха огнени струи. Той се срина бавно на колене, после се просна по корем и замря.

Кейн, Ерик и Бенедикт впериха като по команда погледите си в мен. Жерар току-що бе облякъл синята си риза и тъкмо запасваше колана си.

— А кой сте вие, сър? — попита Кейн.

— Мерлин — отвърнах аз, — син на Коруин.

Кейн ме огледа сепнато и попита останалите.

— Нима Коруин има син?

Ерик сви рамене, а Жерар каза:

— Не знам.

Бенедикт се вгледа в мен и отбеляза:

— Има известна прилика.

— Така е — съгласи се Кейн. — Добре, момче. Дори да си син на Коруин, трябва да си наясно, че жената, с която се каниш да избягаш, ни принадлежи. Ние току-що я спечелихме по всички правила от тези добре препечени агенти на Хаос.

И той тръгна към мен. Миг по-късно към него се присъедини и Ерик. Жерар също ги последва. Не исках да ги нараня, макар да бяха само духове, затова махнах с ръка и върху пясъка между нас се появи огнена линия.

Те спряха.

Изведнъж вляво от мен изникна една едра фигура. Беше Далт с гол меч в ръката. Малко след това се появи Люк, а след него и Найда. Наредихме се, разделени от огнената линия — четирима на четирима.

— Тя е вече наша — каза Далт и направи крачка напред.

— Грешиш — бе последвалият отговор и Ерик прекоси линията, изтегляйки меча си.

Далт се оказа с десетина сантиметра по-висок от Ерик, което му даваше предимство при боя от дистанция. Той се спусна напред, без да губи и секунда. Очаквах, че атаката му ще започне с разсичащ удар, но вместо това острието на наемника се стрелна по права линия. Ерик, чието оръжие бе по-леко, отстъпи встрани и се плъзна под атакуващия меч. Далт снижи върха на острието си, отскочи вляво и парира контраатаката. Оръжията им се различаваха значително — това на Ерик принадлежеше към най-тежките рапири, а това на Далт — към най-леките двуръчни мечове. Далт въртеше меча си с една ръка, нещо, което — честно казано — аз не бих могъл да направя. Следващият ход на наемника бе разсичащ удар отдолу нагоре, който японските майстори на меча наричат кириаге. Ерик просто отстъпи и се опита да рани противника си в китката, след като ударът не го достигна. Далт хвана мълниеносно дръжката на оръжието и с лявата си ръка и изпълни едно зашеметяващо разсичане, познато като нанаме гири. Ерик се измъкна невредим по дъгообразна траектория и опита още веднъж да достигне китката на Далт.

Изведнъж Далт рязко изтегли дясната си ръка назад. Едновременно с това десният му крак описа полукръг и се озова зад левия, лявата му ръка се изпъна и той се озова в лява европейска на гард позиция. Мечът му срещна вътрешната страна на рапирата на Ерик и незабавно се плъзна напред в напад. Ерик парира като кръстоса десния си крак зад левия и отскочи назад. Но въпреки това от ефеса на рапирата му излетя искра. Той финтира в сикста, свали острието си под последвалия блок, изпъна ръката си в кварта и остави кървава резка върху предмишницата на Далт.

Кейн изръкопляска, но наемникът сякаш дори не забеляза, че е ранен. Просто събра ръцете си, после ги раздели и мечът му се озова в дясна позиция. Ерик описа кръг във въздуха с върха на острието си, усмихна се и отбеляза:

— Сигурно си професионален танцьор, тъй като не те бива много с оръжията.

После се плъзна напред, ударът му бе париран, той отстъпи, направи крачка встрани, опита се да срита коляното на Далт, не улучи и въпреки това отскочи тъкмо навреме, за да избегне атаката, насочена към главата му. Превключвайки също на японска вълна, Ерик се завъртя надясно, точно като в едно куми тачи упражнение, което бях виждал преди, а острието му се издигна и спусна, докато поредният удар на Далт премина свистейки край него, без да го достигне. Върху десния ръкав на наемника се появи ново тъмно петно — забелязах го едва когато Ерик завъртя оръжието си навън и нагоре и заби подсиления си от ефеса на рапирата юмрук право в челюстта на своя противник. След това го срита в издадения напред крак и прониза лявото му рамо. Далт залитна и падна. Последваха нови ритници — в бъбреците, в лакътя и в бедрото — последният удар просто не можа да улучи коляното. Миг по-късно кракът на Ерик бе стъпил върху противниковия меч, а острието на рапирата му сочеше сърцето на Далт.

Изведнъж осъзнах, че през цялото време съм се надявал Далт да срита задника на Ерик, не просто защото беше на моя страна, а тъй като някога Ерик бе вгорчил значително живота на баща ми. За съжаление хората, които са можели наистина да сритат Ерик по времето, когато е бил още жив, са се броели на пръсти и двама от тях стояха сега срещу, а не до мен. Жерар несъмнено би го победил в ръкопашен бой. Бенедикт, Майсторът на Оръжията на Амбър би спечелил дуел срещу него с кое да е оръжие. Едва сега си признах, че като се прибавеше и Кейн, шансовете ни за победа ставаха нищожни, дори с една тай’ига на наша страна. Даже и да успеех някак да предупредя Ерик, че е на път да убие свой незаконен брат, това не би забавило острието му и с една секунда.

Затова взех единствено възможното решение. В края на краищата те бяха само духове на Лабиринта. Истинските Жерар и Бенедикт в този момент се намираха на друго място и нямаше да пострадат по никакъв начин от онова, което щеше да се случи на техните копия. Ерик и Кейн бяха мъртви отдавна. Кейн бе признат за герой от Войната за Лабиринта. Бе му издигнат паметник в края на Главната улица на Амбър, след като Люк го уби, за да отмъсти за баща си. Ерик пък бе загинал геройски, защитавайки Колвир, макар на всички да беше ясно, че това само го е спасило от ръката на баща ми. Кървавата история на моето семейство се извъртя на бърз кадър през съзнанието ми, докато вдигах Колелцето, за да прибавя към нея една малка бележка под черта. Призовах същата унищожителна вълна, която вече бе изпепелила другите ми роднини от клана Хендрейк.

Все едно че някой стовари с все сила бейзболната си бухалка върху лявата ми ръка. Тънка струйка дим се издигна от пръстена. За миг четиримата ми изправени чичовци застинаха на местата си. Петият остана да лежи по гръб.

После Ерик вдигна бавно оръжието си. И продължи да го вдига нагоре, а Бенедикт, Кейн и Жерар изтеглиха мечовете си. Тялото на Ерик се изпъна и той задържа рапирата пред лицето си. Останалите направиха същото. Сякаш искаха да ме поздравят. Ерик ме погледна право в очите и каза:

— Аз те познавам.

А после и четиримата започнаха да избледняват, докато се превърнаха в дим, който вятърът разнесе.

Далт кървеше обилно, ръката ме болеше; разбрах какво е станало едва секунда преди Люк да въздъхне и да каже:

— Насам.

Моята линия бе изчезнала, но на мястото, където допреди малко бяха стояли чичовците ми, въздухът бе започнал да трепти.

— Това трябва да е Лабиринтът — казах на Люк. — Мен търси.

Миг след това пред нас изникна Знакът на Лабиринта.

— Мерлин — произнесе той, — ти май не се спираш на едно място.

— Напоследък съм доста зает — отвърнах му аз.

— Значи реши да последваш съвета ми и да напуснеш Хаос?

— Да, стори ми се разумно решение.

— Все пак не разбирам какво си намислил сега.

— Какво толкова има за разбиране?

— Ти измъкна лейди Корал от ръцете на агентите на Логрус.

— Точно така.

— Но после попречи на моите агенти да я отведат.

— И това е вярно.

— Сигурно си наясно, че тя носи в себе си нещо много важно за баланса между Силите.

— Наясно съм.

— Тъй че все някой от двама ни трябва да я има. Но ти се опитваш да я отнемеш и от двамата.

— Да.

— Защо?

— Защото съм загрижен за нея. Тя има свои чувства, свои права. Вие я третирате като пионка.

— Не споря. Аз съм съгласен, че тя притежава своя самоличност, но едновременно с това се е превърнала в ключова фигура за Баланса.

— Тогава няма да я дам на никой от вас. Така всичко ще остане както досега. Тя вече няма да бъде част от играта ви.

— Мерлин, ти си по-важен за нас от нея, но това не ти дава правото да ми заповядваш. Ясен ли съм?

— Ясно ми е колко съм ти необходим — казах.

— Не мисля — отвърна той.

Чудех се колко ли е силен в действителност на това място. Струваше ми се очевидно, че му е било необходимо огромно количество енергия, за да създаде своите четири духа и да ги изпрати дотук, както и за да се появи след това лично. Дали имах някакви шансове срещу него, особено ако отворех всички канали на Колелцето? Никога досега не се бях опитвал да обединя енергийните източници, пръснати из Сенките. А ако го направех и след това се опитах да пренеса мълниеносно всички ни, още преди Лабиринтът да е реагирал? Обаче дали щях да успея да премина през преградата, която той би вдигнал, за да ни спре? И дори всичко това да се окажеше възможно, къде ли можех да се скрия?

И как ли би променил този мой ход отношението на Лабиринта към мен?

(… ако не те сссхруска нещо по-голямо, ела някоя вечер да ми разкажеш как ссса сссе развили събитията…)

По дяволите, какво бих могъл да загубя?

Отворих всички канали.

Онова, което последва, бих могъл да сравня само с бесен спринт, насред който пред мен изникна солидна тухлена стена.

Блъснах се в нея и изгубих съзнание.

Лежах върху гладка студена повърхност. В тялото ми се вихреше ужасно торнадо от вплетени една в друга сили. Добрах се до техния източник и ги овладях, така че инерцията, която бяха набрали, да не ми откъсне главата. После полека отворих очи.

Небето беше много синьо. Видях на метър-два от себе си чифт ботуши. Познах ги, бяха на Найда. Завъртях леко глава и установих, че все още са на краката й. Видях и Далт, който лежеше проснат няколко метра по-нататък.

Найда дишаше тежко. Моето Логрус-зрение ми показа една бледа червена светлинка, която припламваше заплашително около ръцете й.

Надигнах се на лакът и докато пропълзявах към нея, забелязах, че е застанала между мен Знака на Лабиринта, който се поклащаше във въздуха на около три метра от земята.

Гласът му прозвуча и за пръв път долових в него нещо като задоволство:

— Значи се каниш да го защитиш от мен?

— Да — отговори тя.

— Защо?

— Правя го от доста време и би било наистина жалко да се откажа точно сега, когато той наистина има нужда от мен.

— Създание на Кладенеца, знаеш ли къде си застанало? — попита Лабиринтът.

— Не — каза Найда.

Погледнах отвъд тях, но всичко, което видях, беше кристално чисто синьо небе. Лежах на скалист отрязък с приблизително овална форма, който не граничеше с нищо. Обърнах главата си назад и си помислих, че той сякаш е отхапан от някой планински склон — в дъното се виждаха няколко тъмни отвора, подобни на пещерни входове. Видях също, че Корал лежи зад мен. Нашият каменен пристан беше широк неколкостотин метра. Зад Найда и Знака на Лабиринта нещо се раздвижи. Люк току-що се бе надигнал на колене.

Можех да отговоря на въпроса, който Лабиринтът зададе на Найда, но това едва ли щеше да ни помогне. Не и докато тя се справяше толкова добре с отвличането на вниманието му.

Вляво мярнах златисторозови отблясъци върху каменния под и макар никога да не бях идвал тук, помнех добре описанието от разказа на баща си и знаех, че това е обиталището на Първичния Лабиринт — по-дълбокото ниво на реалността, лежащо отвъд самия Амбър.

Застанах на четири крака и запълзях към Лабиринта.

— Намираш се в другия край на Вселената, тай’ига, там където моята сила е най-голяма.

Далт изръмжа, претърколи се, седна и разтърка очи. Почувствах някаква вибрация — малко отвъд прага на чуваемост. Идваше от Найда. Червеникавото сияние бе обгърнало цялото й тяло. Знаех, че тя ще умре, ако нападне Знака, и бях решен да го нападна на свой ред, ако я убие.

Корал простена.

— Ти няма да нараниш приятелите ми — каза Найда.

Припомних си как Лабиринтът ме бе „плеснал“ преди да успея да използвам Колелцето и след това ни бе пренесъл незабавно в своята най-надеждна твърдина. Значеше ли това, че там, сред владенията на Логрус, съм имал някакъв реален шанс срещу него?

— Създание на Кладенеца — каза й той, — подобен отчаян и обречен жест граничи с героизма. Ти ми харесваш. Ще ми се и аз да имах такъв приятел. Добре, аз няма да нараня приятелите ти. Все пак ще ми се наложи да задържа тук Мерлин и Корал заради решаващото им значение, а вас — по чисто политически причиня, докато спорът с моя противник бъде решен.

— Да ни задържиш? — каза Найда. — Тук?

— В пещерите има удобни жилища за всички ви.

Скочих и измъкнах кинжала, затъкнат в ботуша ми. Люк също се изправи, отиде до Корал, коленича пред нея и попита:

— Будна ли си вече?

— Нещо такова — отвърна тя.

— Можеш ли да се изправиш?

— Ще опитам.

— Нека ти помогна.

Надигна се и Далт. Продължих да пристъпвам настрани. Къде се губеше Дуоркин, когато имах най-голяма нужда от него?

— Можете да влезете в пещерите и да огледате жилищата си — каза Лабиринтът. — Но първо ще трябва да свалиш този пръстен, Мерлин.

— Не, не мисля, че е време да разопаковаме багажа си — казах аз, срязах китката си и направих последната крачка. — Бездруго няма да останем тук задълго.

Знакът на Лабиринта издаде звук, подобен на лека гръмотевица. Мълния обаче не последва. Така си и знаех. Просто държах ръката си над едно съвсем определено място.

— Този номер го знам от бащата на Люк — обясних аз. — Хайде да си поговорим.

— Да — отвърна мигом Знакът. — Като разумни същества, каквито сме всъщност. Искаш ли възглавница, за да се настаниш по-удобно?

Незабавно до мен изникнаха цели три възглавници.

— Благодаря — казах аз и придърпах зелената. — Не бих отказал и един чай с лед.

— Със или без захар?

Глава 11

Седях си на възглавницата с кинжала подръка, протегнал над Лабиринта шепа, пълна с кръвта ми. Знакът на Лабиринта бе увиснал във въздуха пред мен и сякаш най-неочаквано бе забравил за съществуването на Корал, Найда, Далт и Люк. Аз отпивах от изпотената чаша, която държах в дясната си ръка. Между кубчетата лед се виждаше прясно стръкче мента.

— Принце Мерлин — обади се Знакът, — кажи ми своето желание и нека приключим по-бързо с този проблем. Сигурен ли си, че нямаш нужда от кърпичка, с която да превържеш раната си? Това няма да отслаби позицията ти. Освен това така ще можем да избегнем излишните инциденти.

— Не, така ми е добре — казах аз и направих лек жест с пълната си с кръв шепа, в резултат на което по китката ми се стече тъничка червена струйка. — Много мило от твоя страна, все пак.

Знакът на Лабиринта трепна.

— Схванах намека, принц Мерлин. — И все пак си мисля, че не си наясно с последиците, които би могла да предизвика твоята заплаха. Една-единствена капчица от твоята кръв върху моя физически образ може да наруши ритъма на Вселената.

Кимнах.

— Знам.

— Чудесно — отвърна той. — Да чуем желанието ти.

— Искам да ни освободиш — заявих аз. — Пусни ни да си вървим и ще останеш непокътнат.

— Ти не ми оставяш почти никакъв избор, но същото важи и за приятелите ти.

— Какво искаш да кажеш?

— Можеш да пратиш Далт, където си поискаш. Що се отнася до дамата-демон, ще я освободя неохотно, тъй като чувствам, че нейната компания би ми доставила истинско удоволствие…

Люк погледна Найда.

— Между другото, какви са тези приказки за създания на Кладенеца и жени-демони? — попита той.

— Ами, някои от нещата, които не знаеш за мен — отвърна тя.

— Дълга история, а?

— Да.

— И какво сега, аз също ли съм жертва на някакъв заговор, или ти просто ме харесваш?

— Не си никаква жертва и аз наистина те харесвам.

— Тогава ще оставим историята за по-късно.

— Както вече казах — продължи Знакът, — ще пусна и нея. Люк също. С удоволствие ще ги изпратя и тримата, където пожелаеш. Но ми се струва, че тук Корал е в много по-голяма безопасност, отколкото където и да било другаде.

— Може би. А може би грешиш — отговорих му аз. — Корал, ти какво мислиш по въпроса?

— Измъкни ме оттук — каза тя.

— Приключихме с това твое предположение. Сега…

— Чакай — прекъсна ме той. — Нали искаш да се отнесеш честно с приятелите си?

— Определено.

— Тогава ми позволи да изтъкна пред тях някои подробности, с които те може би не са наясно.

— Давай.

— Корал — каза той, — в Царството на Хаоса искат да се доберат до твоето око. Твоето мнение няма никакво значение за тях. Ако се наложи, те са готови дори да те затворят, за да постигнат целта си.

Корал се засмя тихо.

— А каква е другата възможност? Да бъда затворена тук?

— Чувствай се по-скоро като моя гостенка. Аз ще се погрижа за всички удобства. Не крия, че така ще спечеля преимущество пред своя съперник. Но ти трябва да избереш един от нас, в противен случай все някой ще те отвлече насила.

Погледнах към Корал, която поклати леко глава.

— Това ли е всичко?

Преди да му отговори, тя се приближи до мен, сложи ръка на рамото ми и каза:

— Измъкни ме оттук.

— Сам чу нейното желание — отбелязах аз. — Тръгваме заедно.

— Ще забавя още малко удовлетворяването на желанието ти.

— Защо? — попитах.

— Помисли си. Изборът между мен и Логрус не е въпрос на политика. Това не е като да избереш между двама души или между две длъжности, които ти се предлагат. Аз и моят съперник представляваме двата основни принципа, на които се крепи мирозданието. Във всеки език, в повечето науки дори има поне по едно съществително или прилагателно, свързано с нас, но в общи линии ние сме символи на Реда и Хаос, на Аполониевото и Дионисиевото начало, ако щеш, на логиката и чувствата, на разума и лудостта, на хармонията и шума. Колкото и противоположни да изглеждаме, никой от нас не желае да унищожи другия напълно. Всеки от нас следва свой собствен път, но без другия този път ще се превърне в задънена улица. Всеки от нас съзнава това. Играта, в която участваме от самото начало, е нещо далеч по-неуловимо — може би дори напълно неразбираемо — факт, който би могъл да бъде оценен единствено от естетическа гледна точка.

Сега, за пръв път от векове насам, аз успях да спечеля известно предимство. Вече съм в състояние да превърна в реалност мечтата на историците и да сложа навред сред Сенките началото на истинския Златен век на цивилизацията и културата — ера, която няма да бъде забравена никога. Ако Логрус бе успял да наруши баланса в своя полза, резултатът щеше да е период, сравним единствено с ледниковия. Когато говоря за вас като за ключови фигури в играта, това не означава, че ви възприемам като пионки. Защото в тези размирни времена Рубинът и един-единствен крал биха могли да разтърсят Вселената. Останете на моя страна и аз ви обещавам, че ще възцаря Златния век, за който споменах, а вие ще можете да го изживеете. Тръгнете си оттук и животът ви ще поеме в обратната посока. Мрак и безредие ще залеят всички светове. Кое предпочитате?

Люк се усмихна.

— Имам известен опит в търговските похвати — каза той. — Сведи избора на клиента си до възможния минимум и го накарай да си помисли, че всичко зависи от него.

Корал стисна рамото ми.

— Тръгваме си — казах аз.

— Добре тогава — каза Знакът. — Назови ми мястото и аз ще прехвърля всички ви там.

— Не всички — обади се неочаквано Люк. — Само тях.

— Не разбирам. Ами ти?

Той измъкна отнякъде кинжал и сряза с него китката си. После се приближи, застана до мен и протегна ръката си над Лабиринта.

— Ако тръгнем заедно, може да пристигнат само трима от нас — каза той. — Затова ще остана тук да ти правя компания, докато прехвърлиш приятелите ми.

— Как ще разбереш дали са пристигнали невредими?

— Добър въпрос — съгласи се Люк. — Мърл, Картите ти са в теб, нали?

— Да.

Извадих колодата си и му я показах.

— Все още имаш и една от моите, нали?

— Беше там, когато ги използвах за последен път.

— Тогава я извади, за да ти е подръка. Обмисли следващия си ход преди да тръгнеш оттук. Поддържай връзка с мен, докато успееш.

— Ами ти, Люк? Не можеш да останеш тук вечно. Рано или късно…

— Намират ли ти се още от онези странни Карти?

— Кои Карти имаш предвид?

— Онези, които беше кръстил Козовете на Съдбата.

Разтворих колодата. Бяха почти отгоре.

— Да — казах. — Красива изработка. Не ми се щеше да ги изхвърлям.

— Сериозно ли мислиш така?

— Аха. Събери ми такава колекция и се наемам да ти уредя изложба в Амбър.

— Не се майтапиш, нали? Не го казваш само защото…

Знакът на Лабиринта тихо изхъмка.

— Критик ми се извъдил — отбеляза Люк. — Добре. Отдели Козовете на Съдбата.

Направих го.

— Разбъркай ги малко. Дръж ги с лицето надолу, моля те.

— Дадено.

— Сега ги разтвори във ветрило.

Той се наведе и изтегли една от Картите.

— Готово — каза после. — Аз съм на линия. Приготви се и му кажи къде да ви прехвърли. И поддържай връзката. Хей, Лабиринт, и аз искам чай с лед.

До десния му крак се появи изпотена чаша. Люк се наведе, вдигна я и отпи.

— Мерси.

— Люк — каза Найда, — не разбирам какво си намислил. Какво ще стане с теб?

— Нищо особено — отвърна й той. — Не плачи за мен, демонче. Пак ще се видим.

Той ме погледна и дясната му вежда подскочи закачливо.

— Прати ни в Джидраш — казах аз. — В Кашфа, на площада между двореца и църквата.

Стигнах Картата на Люк в потната си ръка, близо до жужащото Колелце. Усетих как повърхността й охладня, точно когато Люк каза: „Чу го добре“.

Светът се замъгли, после се проясни отново и ние изникнахме насред площада в Джидраш. В Кашфа беше хладно и ветровито утро. Вгледах се в Люк през неговата Карта. После започнах да отварям каналите на Колелцето един по един.

— Далт, мога да те оставя тук — казах. — Теб също, Найда.

— Не — заяви мъжагата, а Найда възкликна:

— Я стига!

— Сега и двамата сте вън от опасност — обясних аз. — Нито една от страните не иска нищо от вас. Но ние с Корал трябва да се скрием на някое сигурно място.

— Ти пък си в центъра на събитията — каза Найда. — Мога да помогна на Люк, докато съм с теб. И аз идвам.

— Взе ми думите от устата — промърмори Далт. — Аз също съм адски задължен на Люк.

— Добре — казах аз. — Хей, Люк! Чу ли?

— Да — обади се той. — Значи действай по задачите си. Мамка му! Разлях…

И Картата му почерня.

Не изчаках да допърхат ангелите на отмъщението, нито да ни връхлетят огнени езици или кълбовидни мълнии. Просто измъкнах всички на мига.

Проснах се на зелената трева под голямото дърво. Мъглата се носеше на парцали. До мен проблясваше Лабиринтът на татко. Джърт бе седнал с кръстосани крака върху капака на колата. Върху коленете му лежеше неговият меч. Щом ни видя, Джърт скочи. Коруин не се виждаше никъде.

— Какво става? — попита Джърт.

— Разбит съм, разпердушинен, смачкан. Ще лежа тук ще се блещя в мъглата, докато мозъкът ми изветрее — казах аз. — Запознай се с Корал, Найда и Далт. Разкажете си взаимно историите си. Не ме будете до края на света, освен ако специалните ефекти не са наистина изключителни.

И аз се заех да удържа на думите си на фона на отплуващия в далечината китарен звън и тихия глас на Сара Кей. Тревата беше прекрасно мека. Мъглата проникна в мозъка ми. Падна здрач.

И тогава, и тогава… И тогава значи…

Вървя. Вървя, или по-скоро почти се нося през онзи супермаркет, в Калифорния, от който пазарувах така често. Групички хлапетии, двойки с деца, жени с пакети. Разминавам се с тях, а думите им се губят сред звуците на леещата се от радиоточките музика. Пъстри опаковки. Обещаващи етикети и миризми.

Вървя. Прекосявам щанда за напитки, после този с обувките, а след него и сладкарския щанд…

Тесен коридор вляво. Никога преди не съм го забелязвал. Трябва да свия по него…

Странно, по пода е разстлан килим от двете му страни се проточва шпалир от високи свещници и канделабри, покачени на продълговати ракли. Стените проблясват…

Обръщам се.

Зад мен няма нищо. Суперът е изчезнал. В тази посока коридорът завършва със стена. Върху нея е окачен малък гоблен, от който ме гледат девет фигури. Свивам рамене и се завъртам обратно.

— Все пак нещо липсва в заклинанието ти, чичо — отбелязах. — После ще трябва да го пооправим.

Вървя. Тихо е. Напред. Натам, където проблясват огледалата. Идвал съм тук преди доста време, си помислям, макар че разположението на огледалата, осъзнавам изведнъж, е различно от това в Амбър. Ето го и спомена, изхвърлен сред бунището на паметта ми: много по-младият Мерлин преминава сам по коридора.

Осъзнавам, че ако се допра до този спомен, това ще ми коства загуба на самоконтрола. Оставям неохотно образа да отплува и се обръщам към малкото овално огледало вляво.

Усмихвам се. Отражението ми също. Изплезвам се и то ми отвръща със същия поздрав.

Продължавам напред. След няколко крачки осъзнавам, че от огледалото ме е гледало моето демонско лице, макар че бях застанал срещу него в човешкия си облик.

Вдясно от мен някой се прокашля тихо. Обръщам се натам, за да видя образа на брат си Мандор в огледало с формата на ромб, обрамчено в черно.

— Скъпо момче — започва той, — кралят е мъртъв. Да пребъде августейшата ти персона, веднага щом се възкачиш на престола. Добре ще е да побързаш, защото иначе ще закъснееш за коронацията си на Площада в Края на Света, независимо от това дали невестата на Рубина ще дойде с теб, или не.

— Имаме си проблеми — казвам аз.

— Не си струва да се захващаш с тях точно сега. Твоето присъствие в Хаос е много по-важно.

— Най-важни са моите приятели.

Мимолетна усмивка докосва устните му.

— Така ще можеш да ги защитиш най-добре. Освен това ще се справиш с враговете си веднъж и завинаги.

— Ще се върна — отвръщам му аз. — Скоро. Но не за да получа короната.

— Както решиш, Мерлин. Но се върни на всяка цена.

— Нищо не обещавам.

Той се смее. Огледалото му потъмнява.

Отвръщам поглед от него. Продължавам напред.

Отново смях. Този път отляво. Смее се майка ми.

Тя ме гледа от огледало с дървена рамка, украсена със сложна плетеница от цветя. Ако се съди по лицето й, добре се забавлява.

— Търси го в Кладенеца! — казва тя. — Търси го в Кладенеца!

Подминавам я, а смехът й ме преследва.

— Сссст!

Вдясно. Дълго тясно огледало със зелена рамка.

— Госссподарю, Мерлин. Търссих дяволссската сссветлинка, но не я открих.

— Благодаря ти, Глейт. Потърси го пак, моля те.

— Добре. Трябва да ссседнем някоя вечер на топло мессстенце, да пийнем мляко и да ссси поговорим за доброто ссстаро време.

— Би било чудесно. Да, трябва. Ако не ни схруска нещо по-голямо.

— Сссссс!

Дали пък това не е смях?

— Добър улов, Глейт.

— Да. Ссст!

… Отново напред. Вървя.

— Сине на Амбър. Приносителю на Колелцето.

Гласът идва от една сумрачна ниша вляво от мен. Спирам и поглеждам натам. Рамката е бяла, стъклото сивкаво. Мъжът в огледалото ми е непознат. Горните две копчета на ризата му са разкопчани. Върху нея е облякъл кафява кожена жилетка. Косата му е тъмноруса, а очите му като че ли са зелени.

— Да?

— Колелцето е било скрито в Амбър — казва той, — за да го откриеш. То притежава огромна сила. В него са вплетени и няколко заклинания, които ще накарат неговия приносител да постъпи по определен начин в определени ситуации.

— Подозирах, че е така — отвръщам му аз. — Какво по-конкретно ще се опита да ме принуди да направя?

— Тъй като някога го е носил Суейвил, кралят на Хаос, то ще тласне избрания престолонаследник да се възкачи на трона, да се държи по определен начин, така че действията му да бъдат предугадени лесно от някои личности.

— За кого става въпрос?

— За жената, която се смееше и викаше „Търси го в Кладенеца“. За мъжа в черно, който жадува твоето завръщане.

— Дара и Мандор. Те ли са вплели заклинанията в пръстена?

— Именно. А мъжът го скри така, че да успееш да го намериш.

— Никак не ми се иска да се отказвам от Колелцето точно сега — казвам аз. — То ми върши чудесна работа. Няма ли някакъв начин да се отстранят тези заклинания?

— Разбира се. Но това не те засяга.

— Как така?

— Пръстенът, който носиш, не е онзи, за който говорим.

— Не разбирам.

— Не се бой, ще разбереш.

— Кой си ти?

— Името ми е Делуин и ние може би няма се срещнем никога, освен ако не бъдат освободени някои древни сили.

Той вдига ръката си и аз виждам на пръста му копие на Колелцето.

— Допри пръстена си до моя — заповядва ми той. — След това ще можеш да му заповядаш да те прехвърли при мен.

Вдигам пръстена си и го насочвам към огледалото. В следващия миг двата пръстена сякаш се докосват, блесва мълния и Делуин вече го няма в рамката.

Отпускам ръката си. Продължавам нататък. После, без да съзнавам защо, спирам пред една ракла и отварям чекмеджето й.

Зяпвам учудено. В чекмеджето е вместен умален модел на параклиса на баща ми — малки цветни колони, няколко миниатюрни запалени свещички и дори един кукленски Грейсуондир върху мъничкия олтар.

— Отговорът е пред теб, скъпи приятелю — изрича един гърлен глас, който познавам, макар да ми е непознат.

Вдигам поглед към оградено в теменужена рамка огледало, което едва сега забелязвам над раклата. Дамата в него има гарвановочерна коса и толкова тъмни очи, че не мога да различа зениците в тях. Поразителната белота на кожата й е подчертана допълнително от розовия грим и розовото червило по устните й. Тези очи…

— Ранда!

— Значи ме помниш! Наистина ме помниш!

— Помня и нашите игри в мавзолея — казвам аз. — Станала си истинска красавица. Мислих си за теб наскоро.

— Аз пък усетих докосването на погледа ти, докато спях, Мерлин. Съжалявам, че се разделихме така, но моите родители…

— Разбирам те. Помислили са ме за демон или вампир.

— Да. — Тя протяга ръка през огледалото, хваща дланта ми и я притегля към себе си. После докосва устните си до пръстите ми. Устните й са студени. — Те предпочитаха да се запозная със синовете и дъщерите на хората, а не с някой от нашия собствен вид.

Усмивката разкрива издължените й зъби. Когато беше дете, те още не се забелязваха.

— Богове! Приличаш на истински човек! — казва тя. — Ела ми някой ден на гости в Дивата гора.

Изведнъж се навеждам напред и устните ни докосват двете страни на огледалото. Каквато и да е тя, някога сме били приятели.

— Отговорът — повтаря тя — лежи пред теб. Ела ми на гости!

Огледалото почервенява и тя изчезва. Параклисът в чекмеджето си е все същият. Затварям чекмеджето и се обръщам към пътеката.

Вървя. Огледала вляво. Огледала вдясно. До едно отразяват моя образ.

После…

— Я виж ти. Племеннико, струваш ми се объркан.

— Както обикновено.

— Не приемай думите ми като обвинение.

Очите му са насмешливи и мъдри, косата му — червена като на сестра му Файона или като на брат му Бранд. Или пък като на Люк, по същата причина.

— Блийс, какво става, по дяволите?

— Нося ти остатъка от посланието на Делуин — казва той, бръква в джоба си и изважда нещо от него. — Ето.

Пресягам се към огледалото и вземам предмета. Ново Колелце, точно като това, което нося на пръста си.

— Това е пръстенът, за който говореше Делуин. В никакъв случай не трябва да го носиш.

Оглеждам няколко мига новото Колелце и питам:

— А какво да правя с него?

— Прибери го в джоба си. Може би ситуацията сама ще ти подскаже как да го използваш.

— Как се добра до него?

— Смених го с този, който носиш сега, след като Мандор го скри.

— Колко всъщност са тези пръстени?

— Девет — отвръща той.

— Предполагам, че знаеш всичко за тях.

— Предостатъчно.

— Нищо чудно. Обаче не знаеш къде е баща ми, нали?

— Не знам. Но ти знаеш. Твоята приятелка със слабост към човешката кръв ти го каза.

— Гатанки — казвам аз.

— Винаги са за предпочитане пред мълчанието — отговаря ми Блийс.

После изчезва и аз продължавам напред. След известно време изчезва и коридорът.

Нося се. Мрак. Блаженство. Толкова е приятно…

Един светъл лъч се промъкна през процепа на клепачите ми. Затворих ги отново. Проехтя гръм и светлина та си проби отново път.

Тъмни линии в кафяво, назъбени планински хребети папратови горички…

След малко съзнанието ми се пробуди окончателно, за да отчете фактите от реалността. Оказа се, че лежа на една страна, загледан в неравната почва между два корена на дървото, осеяна с тревни туфи.

… Продължих да се взирам. Последва ново ярко припламване и почти незабавно — гръмотевица. Земята като че ли потрепери. Чух как първите едри капки изтрополяха по листата на дървото и капаните на колата. Погледът ми беше все така съсредоточен върху най-широката пукнатина, която пресичаше умаления ми пейзаж.

… И внезапно осъзнах, че знам.

Беше изтръпналото познание на пробуждането. Източниците на емоцията все още дремеха. Чух в далечината няколко познати гласа да водят тих разговор. Чуваше се и потракването на прибори по порцеланови съдове. След малко ще се събуди и стомахът ми, си казах, и тогава ще се присъединя към тях. За момента просто ми беше невероятно приятно да си лежа така, увит в наметалото си, да слушам дъжда и да зная…

Върнах се при своя микросвят и неговия тъмен каньон…

Земята се разтърси отново, този път без помощта на мълния или гръм. Продължи да потръпва. Подразних се, защото това накара моите близки и приятели да повишат разтревожено гласове. Да не говорим, че леките трусове разбудиха позабравения ми калифорнийски рефлекс, при това в момент, когато ми се искаше просто да си полежа и да се понаслаждавам на новопридобитото си познание.

— Мерлин, буден ли си?

— Да — казах аз, надигнах се рязко, седнах, разтърках очи и прекарах ръка през косата си.

Оказа се, че мъжът, който току-що бе разтърсил рамото ми, е коленичилият до мен дух на баща ми.

— Изглежда, си имаме проблем — каза той, — който може да ни докара на главата сериозни последици.

Застаналият зад него Джърт кимна на няколко пъти. Земята се разтърси отново, около нас нападаха клонки и листа, камъчетата затанцуваха, вдигна се прах и мъглата се раздвижи. Чух звън на счупен порцелан откъм тежката червено-бяла покривка, около която се хранеха Люк, Далт, Корал и Найда.

Разгърнах наметалото си и се изправих. Някой бе смъкнал ботушите ми, докато бях спал. Обух ги отново. Последва нов трус, аз залитнах и се опрях на дървото, за да не падна.

— Това да е проблемът? — попитах. — Или нещо по-сериозно?

Коруин ме изгледа учудено. После каза:

— Когато създавах Лабиринта, нямаше откъде да знам, че това място си има и своите недостатъци. Нямах и представа, че може да се стигне до нещо подобно. Ако тези трусове отворят пукнатини в Лабиринта, с нас е свършено. Разбрах, че пръстенът, който носиш, е свързан с могъщи източници на енергия. Има ли някакъв начин, по който би могъл да спреш земетресението?

— Не знам — отвърнах. — Никога не съм опитвал нещо подобно.

— Опитай, при това по-бързо, става ли?

Създанието ми бездруго вече обикаляше по кръга, обединяващ нишките, за да ги съживи стъпка по стъпка. Свързах се с една от нишките, където жизнената енергия беше най-наситена, и изпълних с нея тялото и духа си. Моторът ми се прокашля на няколко пъти, но след това запали успешно и бързо достигна устойчив ритъм. После една от нишките на Колелцето се впи в земята.

Пресягах се дълго чрез нея, търсейки някаква форма на контакт с онова, което бих могъл да открия долу.

… Тръгвам по пясъка и нагазвам във водата на океана. Вълните гъделичкат първо корема ми, после гърдите. Усещам каменистото дъно под краката си, кичурите на водораслите… От време навреме някой от камъните по дъното се завърта, понася се, удря се в друг камък, приплъзва се… Не мога да видя дъното, но въпреки това виждам толкова ясно камъните, водораслите, техните движения, сякаш водата е осветена от ярки прожектори.

Напипвам, напипвам пътя си надолу през пластовете, върхът на пръста ми пресича скалистата повърхност, тъй както падащата звезда прекосява нощното небе, проучва налягането, изостатичните целувки на планините, милувките на минералите, техните най-закътани тайни…

Приплъзване! Скалата се понася надолу. Тялото ми я следва…

Гмуркам се след понеслия се към дълбините пасаж. Втурвам се с все сила, изливайки енергия пред себе си, разчупвайки преградите, пробивайки си път напред, все по-напред… Плъзгам се. Разбивам една каменна стена, после още една. И още една. Не бях убеден, че това е начинът да спра земетресението, но за друг не се сещах, затова трябваше да опитам. Хайде! По дяволите! Хайде! Свързах се с още два от каналите на Колелцето. После с трети. С четвърти…

Последва лека вибрация. Отворих още един канал. В моята мисловна метафора камъните по морското дъно започнаха да застиват по местата си. След няколко мига вибрацията утихна.

Върнах се при мястото, където бях усетил приплъзването за пръв път. То бе утихнало, макар все още да беше недостатъчно стабилно. Опипах го внимателно. Докоснах новия вектор. Последвах го. Последвах го към точката, където се бе зародило налягането. Не. Тази точка се оказа всъщност преплитане на цял куп нови вектори.

Ето отново. Ново сливане. Проучвам го. Може би ще ми е необходима цяла вечност, за да „картографирам“ всички разклонения. Стоп кадър. Опростявам проблема. Забравям за всичко отвъд третото сливане. Проучвам ги едно по едно. Има няколко възела. Добре. Ето че цяла плоскост е овладяна. Още по-добре.

Опитвам нов скок. Не става. Картината е прекалено сложна. Зарязвам третото сливане.

Да.

Основните линии са очертани. Новите вектори достигат почти до плочата. Погълнатото напрежение надвишава изтичащото. Защо? Допълнителна опорна точка в близост до втория сектор пренасочване на разрушителните сили на равнината.

— Мерлин? Добре ли си?

— Оставете ме на мира — чувам гласа си някъде встрани.

Проникване, включване на нов източник, напипване, движение…

Нима виждам Логрус пред себе си?

Отварям още три канала. Фокусирам ги в този участък и започвам да ги загрявам.

След малко скалите започват да се пропукват и накрая направо се разтапят. Новосътворената от мен магма се стича по процепите на дефектите. Празнината в основата на първичния трус е запълнена.

Назад.

Изтеглям нишките си, изключвам Колелцето.

— Какво направи? — ме попита духът на Коруин.

— Намерих мястото, където Логрус беше раздвижил подземните пластове — казах аз. — Сега празнината е запълнена и движението замря.

— Значи успя да го спреш?

— Поне засега. Не знам какви са истинските възможности на Логрус, но ако иска да опита отново, ще трябва първо да потърси нов подходящ маршрут, за да достигне до това място. После ще трябва да го проучи внимателно. Ако Лабиринтът си отваря очите на четири, това би могло да забави значително Знака на Хаоса.

— Значи поне си ни спечелил малко време — каза баща ми. — Освен ако междувременно не ни атакува Лабиринтът на Амбър.

— И това не е изключено — съгласих се аз.

— Но очевидно рискът си струва.

— Да — казах. — Освен това е време да им създадем допълнителни грижи.

— Какви например?

Погледнах духа на баща си. Пазителя на този Лабиринт.

— Знам къде се намира истинският Коруин и смятам да го освободя.

Проблесна мълния. Неочакван порив на вятъра подгони листата и раздвижи мъглата.

— Трябва да дойда с теб — каза духът.

— Защо?

— Да речем, че съм заинтересован пряко от освобождаването му.

— Добре тогава.

Гръм разкъса въздуха. Мъглата бе атакувана от нов щурм на вятъра.

Джърт се приближи към нас.

— Мисля, че се започна — каза той.

— Кое? — попитах аз.

— Дуелът на Силите. Дълго време Лабиринтът имаше превес, но след като Люк го повреди, а ти измъкна Невестата на Рубина, мощта му намаля така, както не бе намалявала от векове насам, и това почти го изравни с Логрус. Затова Знакът на Хаоса е решил да премине в атака, като преди това се е спрял, колкото да се опита да повреди този Лабиринт.

— Освен ако не се окаже, че Логрус само ни е изпитвал, а това е най-обикновена буря.

При последните ми думи заваля лек дъждец.

— Дойдох тук, защото си мислех, че нито един от двата Знака няма да се захване с новия Лабиринт, докато не приключи с по-стария си съперник — продължи Джърт.

— Предположението ти може би все още важи — отвърнах му аз.

— Иска ми се поне веднъж да застана на страната на победителите — заяви той. — Не знам дали ми пука особено, кое е правилно и кое не е. Всичко е въпрос на гледна точка. Просто искам да вляза в залата заедно с героите. Ти как мислиш, Мърл? Какво смяташ да правиш, оттук нататък?

— Двамата с Коруин тръгваме към Хаос, за да освободим баща ми — казах аз. — После ще решим каквото има да решаваме и ще доживеем щастливо до дълбоки старини. Нали знаеш как е в приказките.

Джърт поклати глава.

— Така и не успях да разбера дали си глупак, или си най-невероятният късметлия, когото съм срещал. Всеки път, когато решавах, че си глупак, това ми костваше по нещо. — Той погледна потъмнялото небе и избърса дъждовните капки по челото си. — Да пукна, ако знам как би трябвало да постъпя сега. Все пак ти все още можеш да станеш крал на Хаос.

— Не — казах аз.

— Освен това си на „ти“ със Силите.

— Дори да си прав, аз поне не знам на какво дължа тази привилегия.

— Няма значение — изпъшка Джърт. — С теб съм.

Отидох при останалите и прегърнах Корал.

— Трябва да се върна в Хаос — казах. — Пазете Лабиринта. Ние ще се върнем.

Небето се освети от три бляскави светкавици. Вятърът разтърсваше клоните на дървото.

Обърнах се и създадох врата във въздуха. Двамата с духа на Коруин прекрачихме през нея.

Глава 12

Появихме се сред галерията с изчанчените скулптури на Сауал.

— Къде сме? — попита ме моят баща-дух.

— В нещо като музей — отвърнах. — В имението на втория ми баща. Избрах го заради пестеливото осветление и многото места, където можем да се скрием.

Той огледа някои от скулптурите, разположени по най-причудливи начини по пода, стените и тавана, и отбеляза:

— Страхотно място за престрелка.

— Сигурно.

— Израснал си тук, нали?

— Да.

— И как е тук?

— О, не знам. Не знам с какво да го сравня. Прекарвах си добре и сам, и с приятели… Имам и няколко лоши спомена. Като всяко дете.

— Къде сме точно?

— В имението Сауал. Щеше ми се да имах повече време, за да мога да те разведа навсякъде, да се разходим заедно по всички пътища.

— Някой ден, може би.

— Да.

Тръгнах из галерията с надеждата, че отнякъде ще изникне Дяволският Чекрък или пък Кергма. Нито един от двамата не се появи.

Накрая се добрахме до коридор, който ни отведе до пасажа с гоблените, където имаше път, водещ към една стая точно над прохода към металната гора. Но още преди да поемем по прохода, наблизо се разнесоха гласове. Наложи са да изчакаме в стаята — украсена със скелет на Джаберуоки, оцветен в оранжево, синьо и жълто, — докато говорещите не отминат. Мигом разпознах гласа на брат си Мандор. За да разбера кой е неговият събеседник, ми се наложи да надзърна през един процеп. Оказа се, че е самият лорд Бансиз от Амбълраш, Върховен жрец на Змията, олицетворявана от Логрус, както гласеше пълната му титла. В някое от евтините булевардни книжлета те вероятно щяха да спрат точно пред вратата на стаята и да изрецитират всичките си тайни високо и отчетливо, за да мога да ги чуя. Вместо това двамата само леко забавиха крачка.

— Тъй ще бъде значи? — каза Бансиз.

— Да — отвърна Мандор. — Скоро.

И отминаха бавно, без да си направят труда да ми подхвърлят поне още един мизерен жокер. Скоро стъпките им по прохода утихнаха. Изчаках още малко. Бих се заклел, че чух един тих гласец да казва: „Последвай ги. Последвай ги.“

— Чу ли нещо? — прошепнах аз.

— Не.

Слязохме в прохода и свихме надясно, в посока, обратна на тази, в която се бяха запътили Мандор и Бансиз. След миг почувствах осезаемо затопляне в една точка малко под левия си хълбок.

— Мислиш, че е тук някъде? — попита духът на Коруин. — Затворен от Дара?

— Да и не — казах аз. — Оох!

Сякаш някой притисна горещ въглен към горната част на бедрото ми. Зарових ръка в джоба си и се скатах в една близка ниша, където заварих някаква мумифицирана дама в амбърски ковчег.

Още преди пръстите ми да се сключат около него, вече знаех какво ме е опарило. Когато проблемите станат твърде много, за да ги поема наведнъж, аз просто хващам последния и го набутвам на безопасно място, за да изчака реда си.

Измъкнах второто Колелце от джоба си и го огледах върху дланта си. Все още беше доста топло. Почти на мига от него прескочи искра, която го свърза с другия пръстен, който все още носех на лявата си ръка.

Последва безсловесно изявление, изплетено от образи, идеи и чувства, което ме тласкаше веднага да го намеря и да поверя съдбата си в ръцете му, за да може той спокойно да ми надене короната. Блийс не случайно ме бе предупредил да не го слагам на пръста си. Ако не беше противодействието на моя пръстен, внушенията сигурно щяха да завладеят съзнанието ми. Използвах своето Колелце, за да затворя устата на натрапника и да изградя около него ефирна, но надеждна предпазна сфера.

— Значи имаш две от тия проклети неща! — възкликна духът.

Кимнах и попитах:

— Да знаеш случайно за тях нещо, което аз да не знам? Каквото и да е, защото аз пък не знам кажи-речи нищо.

Той поклати глава.

— Знам само, че тези пръстени са магически обекти от много ранна епоха, когато Вселената е била все още доста сумрачно място, а световете на Сенките — доста нескопосани. Когато им настъпило времето, приносителите на Колелцата заспали, изпарили се или каквото там е трябвало да направят, а пръстените били скрити, трансформирани или не знам какво още. Версии дал Господ. Винаги е така. Но след като си се вмъкнал наведнъж с две от тях в Царството, не очаквай да останеш дълго незабелязан, да не говорим, че така вероятно ще засилиш общата мощ на Хаоса със самото им присъствие тук.

— Леле мале! — казах аз. — Ще заповядам на пръстена, който нося, да се прикрие.

— Едва ли ще излезе нещо от това, макар да не съм съвсем сигурен. Мисля, че им е необходимо да поддържат някаква минимална връзка. Дори само това ще е достатъчно, за да ги издаде.

— Тогава ще му кажа да поддържа възможния минимум.

Духът на Коруин кимна.

— Няма да е излишно да му го напомниш — каза той, — въпреки че това най-вероятно си е заложено в него.

Прибрах втория пръстен обратно в джоба си, измъкнах се от нишата и продължих със забързана крачка по коридора.

Намалихме темпото, защото ми се стори, че вече наближаваме. Оказа се, че греша. Металната гора не беше там. Продължихме. След малко стигнахме до една секция, която непосредствено предхождаше гората.

Дори без да се оглеждам внимателно, вече знаех какво се е случило. Спрях.

— Какво има? — попита духът.

— Изглежда, там е изложена най-богатата колекция от оръжейни остриета, събирана някога в Хаос — казах аз. — До едно насочени право нагоре.

— Е и?

— Това е мястото. Мястото, откъдето трябваше да се доберем до металното дърво.

— Мърл, може би това място ти размътва мислите, или пък обърква моите, но ей Богу, не те разбирам.

— Близо до тавана е — обясних му аз и посочих. — Знам къде приблизително би трябвало да се намира, но сега ми се струва някак по-различно…

— Какво има там, синко?

— Път — транспортен канал, точно като онзи, по който продължихме след стаята със скелета. Само че този водеше към твоя параклис.

— Нали натам сме тръгнали?

— Именно.

Коруин потърка брадичката си.

— Добре де — каза той. — Докато идвахме насам, мярнах цял куп камънаци, които би трябвало да минават за предмети на изкуството. Някои бяха доста тежички. Защо просто не грабнем един и не го пуснем по пътя, та да изпомачка тия бодливи неща, които само нас чакат, и после да…

— Не — прекъснах го аз. — Дара явно е усетила, че някой е влизал вътре. Вероятно последния път, когато за малко не ме свари там. Това трябва да е причината за капана. Има само два очевидни начина да се озовем там невредими. Единият е, както ти предложи, да пуснем предварително нещо достатъчно тежко, което да разчисти вместо нас. Другият е да прибегнем до услугите на Колелцето, което да ни прехвърли направо в параклиса. Първият начин ще ми отнеме прекалено много време и най-вероятно ще ни спипат преди да успеем да го приложим. Вторият пък неминуемо ще задейства магическите нишки, с които тя сигурно е опаковала вече всичко.

Духът ме хвана за ръката и ме дръпна настрани.

— Трябва да поговорим — каза той и ме поведе към една ниша с малка пейка.

Седна и скръсти ръце.

— Трябва да знам какво, по дяволите, става тук. Не мога да ти помогна пълноценно, докато не съм в течение. Каква е връзката между човека и неговия параклис?

— Мисля, че успях да разгадая истинското послание в думите на майка си — обясних аз, — „Търси го в кладенеца“, това ми каза тя. Върху пода на параклиса има мозайка от плочки, която представлява стилизирания образ на Амбър. В другия край пък е мозайката на Хаос, в която е включен и Кладенецът. Аз така и не стъпих върху някоя от двете мозайки при посещенията си в параклиса. Бих се обзаложил, че точно от изображението на Кладенеца започва път, който ще ме отведе право до затвора на баща ми.

Духът на Коруин закима.

— Значи сега смяташ да отидеш там и да го освободиш?

— Точно така.

— Я ми кажи, тези пътища би трябвало да са двупосочни, нали така?

— Ами, не винаги… О, разбирам за какво намекваш.

— Сега ми опиши по-точно параклиса.

И аз му го описах.

— Този магически кръг на пода ми се струва интересен — каза той. — Не е изключено чрез него да може да се общува, без да се присъства задължително в параклиса. Нещо като обмяна на образи, може би.

— И така да е, доста време ще изгубим, докато схванем принципа му. Освен ако не извадим късмет. Аз предлагам да се пренесем направо там, да използваме пътя през Кладенеца, да освободим баща ми и да се ометем на мига. Без излишни номера. Без финес. Ако нещо се провали, ще си пробием път с Колелцето. Ще трябва да действаме мълниеносно, защото те ще хукнат след нас.

Духът на Лабиринта се загледа някъде през мен и дълго време остана замислен. След това попита:

— Има ли някакъв начин, по който да можем да обезвредим предпазните нишки, така че да изглежда като случайност?

— Хм. Някое заблудено магическо течение от истинския Кладенец би свършило работа. Понякога стават такива неща.

— Кое е най-характерно за тези течения?

— Магическите наноси, произволните трансформации…

— Можеш ли да създадеш убедителна илюзия за нещо подобно?

— Мисля, че да. Накъде биеш? Те веднага ще проверят какво става и щом открият, че Коруин липсва, ще загреят, че сме ги изиграли.

Духът се ухили.

— Само дето той няма да липсва. Аз ще заема мястото му.

— Не мога да ти позволя да го направиш.

— Изборът си е мой — каза той. — А Коруин ще ти е истински необходим, ако искаш да попречиш на Дара и Мандор да постигнат повече от онова, до което са се добрали предишния път.

Въздъхнах.

— Това е единственият начин — настоя духът.

— Май че си прав.

Той стана от пейката, протегна се и каза:

— Да вървим.

Трябваше да приготвя заклинание: нещо, което не бях правил от доста време. Е, половин заклинание всъщност, за да осигуря специалните ефекти. Истинската работа щеше да свърши отново Колелцето. Щом приключих с него, го пуснах да се разходи из оръжейната колекция и то превърна част от смъртоносната железария в цветни лехи. Докато траеше процесът, долових леко трепване — алармената инсталация бе задействана и току-що бе изпратила съобщението си в другия край на веригата.

Свързах се с Колелцето и то ни понесе в нужната посока. Усетих подръпването на пътя, когато се приближихме до него. Беше почти пресъхнал. Позволих му да ни поеме.

Духът на Коруин огледа параклиса и тихичко подсвирна.

— Наслаждавай се — казах аз. — Изтънчено удоволствие, от която се ползват единствено боговете.

— Да. Затворник в собствената си църква.

Той прекоси стаята, разкопча колана си и го замени с този на олтара.

— Хубаво копие беше — отбеляза после, — но дори Лабиринтът не може да фалшифицира Грейсуондир.

— Нали върху острието му е възпроизведен отрязък от Лабиринта?

— Кой знае. Ами ако е обратното?

— Какво искаш да кажеш?

— Питай някой път Коруин за това. Свързано е с едно от нещата, за които говорихме напоследък.

След това се приближи до мен и ми подаде оригинала — меча заедно с ножницата и колана.

— И го пази добре — каза духът.

Тръгнах към противоположния край на параклиса. Щом се приближих до изображението на Кладенеца, тутакси усетих специфичното привличане на пътя.

— Еврика! — казах аз и активирах каналите на Колелцето. — След мен.

Пристъпих напред и пътят ме поде.

Появихме се в ниша от около пет квадратни метра. В центъра й бе сложен дървен нар, подът беше каменен, с пръсната по него слама. Имаше и няколко от големите свещи, които вече бях забелязал в параклиса. Две от стените бяха каменни, другите две — дървени. Във всяка от дървените стени имаше по една дървена врата. На едната от каменните стени пък имаше метална врата без прозорче, с ключалка от лявата страна. На една кука, прикрепена към нара, висеше метален ключ, който като че ли беше от въпросната ключалка.

Взех го и бързо проверих дървената врата вдясно. Там открих варел с вода, черпак и най-различни съдове и прибори за хранене. Зад другата врата бяха струпани няколко одеяла и нещо като тоалетни принадлежности.

Отидох до металната врата и почуках по нея с ключа. Отговор не последва. Вкарах ключа в ключалката и усетих как моят придружител сложи ръка на рамото ми.

— По-добре, остави това на мен — каза той. — Аз мисля като него, а в случая ми се струва, че така ще е по-безопасно.

Доводът му ми се стори логичен и аз отстъпих встрани.

— Коруин! — извика той. — Ще те измъкнем! Това съм аз — твоят двойник. С мен е Мерлин. Не скачай след като отворя вратата, става ли? Изчакай малко и ще можеш да ни огледаш на спокойствие.

— Отвори я — каза един глас отвътре.

Духът отвори вратата и двамата застанахме на прага.

— Какво да ви кажа — произнесе накрая познатият глас. — Изглеждате съвсем като истински, момчета.

— Истински сме — каза духът на Лабиринта. — И както обикновено в такива случаи, времето ни е адски ограничено.

— Да. — Вътре се чуха стъпки и той се появи на вратата, прикрил очите си с длан. — Някой от вас да си носи случайно слънчевите очила? От тази светлина направо ме боли.

— По дяволите! — казах аз, ядосан, че не съм се сетил. — Не. Не мога и да използвам Логрус, защото веднага ще ме надушат.

— После, после. Засега ще мижа. Да се омитаме по-бързо оттук.

Духът влезе в килията.

— Сега ми удължи брадата, направи ме мършав и мръсен. Удължи ми косата и пооплескай дрехите ми — каза той. — После ме заключи.

— Какво, сте намислили? — попита баща ми.

— Твоят дух ще те замества тук за известно време.

— Значи такъв е планът ви — каза Коруин. — Тогава направи това, което ти казва. — Направих го. Той се обърна и протегна ръката си. — Благодаря ти, друже.

— За мен е удоволствие — каза другият Коруин и стисна ръката му. — Успех.

— До скоро.

Затворих вратата и превъртях ключа. Окачих го на куката и побутнах баща си към пътя.

Той свали ръката си, щом се появихме в параклиса. Полумракът явно му позволяваше да вижда що-годе нормално, защото той стигна сам до олтара.

— Добре ще е да тръгваме, татко.

Баща ми се засмя тихичко, пресегна се към олтара, взе една от горящите свещи и запали с нея фитила на друга, която беше изгаснала.

— Пикал съм на гроба си — заяви той, — и не мога да се лиша от удоволствието да запаля една свещ в собствената си църква.

После протегна лявата си ръка към мен, без да ме поглежда.

— Дай ми Грейсуондир.

Подадох му го. Той препаса колана, нагласи го, раздвижи леко меча в ножницата и каза:

— Добре. Сега какво?

Мислите ми литнаха шеметно. Ако Дара бе усетила, че предишния път съм се измъкнал през стената — а подобна възможност не беше никак изключена — то сега най-вероятно щях да заваря и там някакъв капан. От друга страна, ако пък се върнехме по пътя към галерията, можехме да се натъкнем на някой, хукнал насам, за да провери какво е причинило тревогата.

Мътните да го вземат!

— Хайде — казах аз и задействах Колелцето, така че да бъде готово да ни измъкне на мига от евентуална неприятна среща. — Няма да е лесно. На излизане ще трябва да левитираме край разни препятствия.

Хванах отново ръката му и заедно се приближихме до края на пътя. Опаковах и двама ни в енергийно поле и така преодоляхме успешно слалома между цветята и оцелелите оръжия.

По прохода в другия край отекнаха стъпки, но ние се изпарихме за части от секундата.

Прехвърлихме се в покоите на Джърт, защото едва ли някой щеше да се сети да ни потърси точно там, пък и собственикът нямаше да се върне скоро.

Коруин се просна на леглото и ми намигна.

— Между другото — каза той, — благодаря ти.

— Пак заповядай — отвърнах аз.

— Добре ли се оправяш из това място?

— Не виждам да се е променило особено напоследък.

— Какво ще кажеш тогава да ми стъкмиш сандвич, докато аз взема назаем ножицата и бръснача на брат ти, за да се подстрижа и да си ударя една бърза контра?

— С какво да бъде сандвичът?

— Месо, сирене, хляб. Няма да откажа и малко вино. Парче торта също. Никакви по-специални предпочитания. Всичко прясно би ми се усладило. После ти се пише едно дълго разказване.

— Май че си прав — казах аз.

Отидох до кухнята по познатите коридори и пътища, които бях кръстосвал още като момче. Апартаментът беше осветен само от няколко свещи, които вече догаряха. Никъде не срещнах жива душа.

Атакувах хладилника и различните шкафове, след което се отправих по обратния път, помъкнал поднос с поръчката на баща си, към която прибавих и няколко плода. Замалко да изпусна бутилката с вино: тъкмо когато се канех да премина през една врата, някой пое дълбоко дъх само на метър-два от мен.

Беше Джулия, облечена в синя копринена роба.

— Мерлин!

Пристъпих към нея и й казах:

— Дължа ти няколко извинения и съм готов да ти ги поднеса.

— Чух, че си се върнал. И си щял да ставаш крал.

— Странно, и аз чух същото.

— Значи няма да е патриотично от моя страна да продължавам да ти се сърдя?

— Никога не съм искал да те нараня. Нито физически, нито по какъвто и да било друг начин.

Най-неочаквано тя се озова в прегръдките ми. За дълго.

— Джърт твърди, че вече сте приятели — каза тя.

— Да, нещо такова.

Целунах я.

— Ако продължим в същия дух — отбеляза тя, — той сигурно пак ще се опита да те убие.

— Знам. Но този път последствията може наистина да придобият апокалиптичен характер.

— Накъде си тръгнал сега?

— Трябва да се справя с една задача, която ще ми отнеме няколко часа.

— Защо не наминеш, след като приключиш с нея? Има доста неща, за които бихме могли да си поговорим. Ще бъда в стаята с глициниите. Знаеш къде се намира, нали?

— Знам — казах аз. — Това си е жива лудост.

— Тогава до по-късно?

— Може би.

На следващия ден отидох до Ръба, тъй като чух, че гмуркачите в Кладенеца — онези, които търсят различни ценни предмети отвъд Ръба — са прекратили скоковете си за пръв път от няколко поколения насам. Когато ги попитах каква е причината, те ми отговориха, че напоследък били забелязали опасно раздвижване в дълбините — вихрушки, огнени крила, течения от някакъв непознат вид.

После седнах на едно уединено място и използвах Колелцето, което носех на пръста си, за да разпитам другото, което държах в джоба си. Още щом премахнах защитния, му екран, то започна да нарежда като в транс: „Върви при Мандор. Стани крал. Виж се с брат си. Виж се с майка си. Започни да се подготвяш.“ Увих го отново в магическото поле и го оставих встрани. Ако не направех скоро нещо, той щеше да започне да се досеща, че номерът с пръстена се провалил. Това имаше ли някакво значение?

Можех просто да изчезна, можех да отида с баща си и да му помогна в подготовката на последното представление, което вероятно се канеше да даде неговият Лабиринт. Можех дори да изоставя и двата пръстена тук и така да увелича силата на Хаоса. Известно време сигурно бих се оправил и само с помощта на моите магии.

И все пак проблемът ми беше именно тук. Бях създаден и възпитаван с единствената цел някога да се превърна в идеалния крал-фигурант и да бъда контролиран от майка си, а вероятно и от брат си Мандор. Обичах Амбър, но обичах и Хаос. Едно бягство в Амбър, където вероятно щях да съм в безопасност, нямаше да реши личните ми проблеми, точно както едно оттегляне заедно с баща ми на Сянката Земя, със или без Корал, нямаше да промени нищо. Проблемът беше тук и в мен самия.

Призовах една от силите на пръстена, за да достигна до един път, който щеше да ме отведе в имението Сауал. Докато пътувах по него си мислех за това, което трябва да направя, и изведнъж осъзнах, че всъщност се страхувам. Ако събитията се развиеха така бурно, както се очертаваше, моят живот щеше да виси доста време на косъм. Другата възможност бе да убия някого, а никак не ми се искаше да го правя.

Така или иначе, трябваше да направя нещо. В противен случай никога нямаше да мога да си върна душевния мир.

Вървях край пурпурен поток, под зелено слънце, кацнало сред перленорозово небе. Призовах една пурпурносива птица и тя кацна на китката ми. Реших да изпратя по нея съобщение за Рандъм. Но колкото и да се напъвах, така й не успях да скалъпя дори една проста бележчица. Твърде много неща зависеха от други неща. Засмях се, пуснах птичката и тя се понесе към отсрещния бряг.

Върнах се в имението и тръгнах право към галерията със скулптурите. Вече бях измислил какво трябва да направя, както и откъде да го подхвана. Но преди това поседях — колко ли време? — загледан в масивните структури, в простите и по-заплетени фигури.

— Чък? Случайно да си тук някъде?

Никой не ми отговори.

— Чък! — повторих по-силно. — Чуваш ли ме?

Нищо.

Измъкнах Картите си и хванах неговата — онази със светлото кръгче.

Вгледах се в нея, но нищо не се промени. Което пък беше разбираемо при всичките изчекнати чупки, в които бе нагънато пространството на галерията. Проблемът беше, че това ме подразни.

Вдигнах Колелцето. Да го използвам тук със силата, която ми беше необходима беше все едно като да отида до някоя алармена инсталация и да я сритам. Боже помози!

Докоснах Картата с една от енергийните нишки, за да увелича няколко пъти чувствителността. После пак впих поглед в нея.

Отново нищо.

Инжектирах нова доза енергия. Последва осезаемо охлаждане. Но не и контакт.

— Чък — изръмжах през стиснатите си зъби. — Важно е. Ела веднага.

Никакъв отговор. Още един енергиен тласък. Картата засия, по повърхността й се появи скреж. Някъде наблизо се чу тихо пропукване.

— Чък — повторих аз.

Долових слаб намек за нечие присъствие и натиснах отново газта. Картата едва не се пръсна в ръцете ми. По нея се появи ситна мрежеста нишка. Накрая имах чувството, че се взирам в малко, покрито с петна прозорче. Продължих да прониквам все по-напред и по-напред.

— Татко! Здравата съм го закъсал! — чух тогава.

— Къде си? Какво е станало?

— Срещнах едно странно създание. Последвах го. То си е направа математическа абстракция. Казва се Кергма. После попаднах в някакво константно пространство и сега се въртя в кръг. Тъкмо беше започнало да става весело и…

— Познавам Кергма доста добре. Голям майтапчия е. Усещам състоянието ти. Ще изпратя няколко енергийни заряда, за да спра въртенето ти. Ако възникнат проблеми, веднага ме предупреди. Щом се освободиш, само ми дай знак и ще те измъкна.

Насочих енергията в нужната посока и след малко въртенето започна да губи скоростта си. Няколко мига по-късно Чък ме осведоми:

— Мисля, че вече бих могъл да се измъкна.

— Давай тогава.

И изведнъж Чък се озова до мен — малко, бляскаво, магическо кръгче.

— Благодаря ти, татко. Наистина съм ти задължен. Ако случайно има нещо, ти само…

— Има такова нещо — казах.

— Казвай.

— Смали се и се скрий някъде по мен.

— Китката става ли?

— Разбира се.

Той го направи и после попита:

— Защо?

— Може би ще имам нужда от съюзник.

— Срещу какво?

— Срещу каквото и да е — отвърнах аз. — Времето ще покаже.

— Хич не ми харесва начинът, по който прозвучаха думите ти.

— Тогава се изпарявай, докато можеш. Този път няма да мога да те защитя.

— Не мога да го направя.

— Виж, Чък. Работата стана наистина дебела и сега е моментът да решиш. Аз…

Въздухът вдясно от мен затрепери. Знаех чудесно какво означава това.

— После — казах. — Сега кротувай.

… И ето че до мен се оформи врата, после се отвори и в нейните очертания се появи стълб зелена светлина. Постепенно сред сиянието се оформиха очи, уши, нос, устни, крайници, докато накрая се появи една завършена демонична фигура, в която беше вложено повече въображение, отколкото в другите, които бях наблюдавал напоследък. Естествено чертите ми бяха добре познати.

— Мерлин — каза той. — Усетих как преди малко използва Колелцето.

— Хрумна ми, че ще усетиш — отвърнах аз. — Аз съм на твоите услуги, Мандор.

— Наистина ли?

— С цялото ми уважение към теб, братко.

— Дори що се отнася до коронацията?

— Особено за нея.

— Чудесно! А с какво се занимаваше тук?

— Търсех нещо, което бях изгубил.

— Това може да почака, Мерлин. Има цял куп други неща, за които трябва да се погрижим веднага.

— Да, напълно съм съгласен.

— Тогава приеми някоя по-лицеприятна форма и ела с мен. Трябва да обсъдим първите стъпки, които ще предприемеш след като бъдеш обявен за законен владетел. Като например кои кланове трябва да бъдат поощрени и кои обявени извън закона…

— Трябва веднага да говоря с Дара.

— По-добре дърво да отхвърлям малко рутинни дела. Ела! Преобрази се и да вървим!

— Знаеш ли къде е тя сега?

— В Ганту, ако се не лъжа. Ще се срещнем с нея по-късно.

— А дали нейната Карта не ти е подръка?

— Боя се, че не. Мислех си, че ти носиш твоята колода в себе си.

— Нося я, но за нещастие съсипах нейната Карта при един среднощен запой.

— Няма значение — каза Мандор. — Както вече споменах, ще се видим с нея по-късно.

Бях започнал да отварям каналите, докато говорехме. После просто го спипах в центъра на вихър преплетени сили. Стоях отстрани и гледах как той постепенно придобива чертите на добре познатия ми белокос, облечен в черно мъж. На лицето му се изписа взривоопасен гняв.

— Мерлин! — извика той. — Защо ме трансформира?

— Това нещо е направо невероятно — казах аз и размахах Колелцето. — Просто исках да видя дали ще мога да го направя.

— Е, вече се убеди в това. Сега бъди така добър да ме спуснеш внимателно на земята и да ми върнеш предишния облик. И побързай със собствената си трансформация.

— Минутка само — казах му, докато той се опитваше да се изплъзне. — Засега си ми необходим точно такъв.

Задържах го против волята му и очертах във въздуха един огнен правоъгълник. Няколко бързи движения и в него започнаха да се появяват първите груби щрихи от портрета на майка ми.

— Мерлин! Какво правиш? — изкрещя Мандор.

Блокирах поредния му опит да се прехвърли на друго място и обявих:

— Време е за семеен съвет. Надявам се, че ще се присъединиш.

Той не атакува директно импровизираната ми Карта, а се опита да пресече енергийния поток, с който работех по нея.

Изведнъж в сътворената от мен Карта се появи Дара — висока, с катраненочерно люспесто тяло и очи, които бълваха зелени пламъци.

— Мерлин! Какво става? — извика тя.

Не бях чувал до този момент някой да е правил нещо подобно, но въпреки това задържах контакта, притеглих я към себе си и изтрих рамката. Дара се появи пред мен, висока около два метра и половина и потръпваща от негодувание.

— Какво означава всичко това? — попита тя.

Хванах и нея по изпитания вече метод и я сведох до доста по-миролюбивия й хуманоиден облик.

— Демокрация — казах аз. — Нека всички изглеждаме по един и същ начин.

— Много забавно! — нацупи се тя и се зае да си възвърне предишната форма.

Блокирах усилията й и спокойно отбелязах:

— Не, не е забавно. Но аз организирах тази среща и тя ще протече така, както искам.

— Чудесно — каза Дара и сви рамене. — Кое е чак толкова спешно?

— Моята коронация.

— Всичко е уредено. Тронът е твой.

— А чие протеже ще трябва да бъда аз? — Вдигнах лявата си ръка с надеждата, че няма да могат да различат единия пръстен от другия. — Това нещо тук обладава неизмерима сила. Неговият притежател може да разполага с нея. Но в него има и още нещо — заклинание, което да контролира приносителя.

— Той принадлежеше на Суейвил — каза Мандор. — Аз направих така, че да го откриеш и да усвоиш силата му. Но тази сила наистина си има цена. Приносителят трябва да постигне разбирателство с пръстена.

— Преборих се с него — излъгах аз — и сега съм негов господар. Но основният ми проблем не беше идеята, заложена в пръстена, а по-скоро собствената ти допълнителна инсталация.

— Не отричам, че е така — каза той. — Имах си наистина сериозна причина, за да го сторя. Ти не желаеше да се възкачиш на трона. Направих го, за да те подтикна да вземеш правилното решение.

Поклатих глава и казах:

— Причината ти не е достатъчно сериозна. Но това не е всичко. Заклинанието ти трябваше да ме направи зависим от теб.

— Необходимост — отвърна Мандор. — Ти отсъства доста време. Липсват ти основни познания по променилата се политическа ситуация. Не можехме просто да те оставим да поемеш управлението и да тръгнеш в своя посока, особено във времена като тези, когато всяка грешка би могла да се окаже смъртоносна. Родът се нуждаеше от някой, който да те напътства. Но тази зависимост щеше да продължи само докато влезеше крак с настоящите събития.

— Позволи ми да се усъмня в думите ти, братко — казах аз.

Мандор погледна Дара и тя му кимна едва забележимо.

— Той е прав — каза тя. — Не виждам нищо лошо в подобна временна зависимост, докато усвоиш тънкостите на занаята. Залогът е твърде голям, за да си позволим да рискуваме.

— Това беше заробващо заклинание — уточних аз. — То щеше да ме принуди да се кача на трона и след това да изпълнявам безропотно заповедите ви.

Мандор облиза устните си. За пръв път в живота си го виждах да издава по някакъв начин безпокойството си. Това ми припомни, че трябва да съм нащрек, макар няколко мига по-късно да си дадох сметка, че дори тази гримаса би могла да се окаже добре премерен ход. Така и излезе. Аз насочих вниманието си върху него и естествено първият удар дойде от Дара.

Обля ме гореща вълна. Веднага пренасочих вниманието си и се опитах да изградя предпазен щит. Атаката не беше директно срещу мен. В нея имаме нещо успокояващо и подвеждащо. Стиснах зъби и се концентрирах, за да преодолея действието й.

— Майко… — изръмжах.

— Трябва да възстановим първичните заповеди — каза тя спокойно, по-скоро на Мандор, отколкото на мен.

— Защо? — попитах аз. — Нали получихте онова, което искахте?

— Тронът не е достатъчен — отвърна ми Дара. — Не мога да ти се доверя напълно, а ми е необходимо безусловно доверие.

— Ти никога не си имала доверие в мен — казах аз и отблъснах остатъците от заклинанието й.

— Не е вярно — каза тя. — Освен това става въпрос за технически проблем, а не за личен.

— Каквото и да си намислила, номерът ти няма да мине.

Мандор запрати към мен парализиращо заклинание, но аз го отблъснах, готов вече за всичко. Още докато го правех, Дара ме нападна с изпипано магическо оръжие, което познавах като Буря на Объркването. Нямах намерение да отбивам атака след атака и от двете страни. Един добър магьосник обикновено разполага поне с половин дузина сериозни заклинания в запас. Те обикновено са толкова универсални, че могат да послужат отлично в каквато и да било ситуация. В магическия дуел обаче много по-важна е стратегията в тяхното използване. Ако и двете страни са все още на краката си, след като бъде използвано и последното от приготвените предварително заклинания, двубоят продължава с помощта на суровите магически енергии. В такъв случай онзи, който контролира по-голям обем от тях, логично взема превес.

Призовах енергиен чадър срещу Бурята на Объркването, парирах Астралния клуп на Мандор, мигом възстанових равновесието си, за да удържа на напора на Духовното разцепване на мамчето, овладях сетивата си, преодолявайки Извора на Мрака, който ме връхлетя от другата страна. Всичките ми големи заклинания отидоха в защита и аз включих в играта Колелцето. Бе дошъл редът на грубата сила, поне за мен. Слава Богу, Колелцето ми я предостави в изобилие. Сега трябваше само да ги предизвикам да изстрелят и последните си заклинания. След това всичките им заплетени хитринки щяха да бъдат безсилни.

Мандор почти успя да пробие защитата ми със своя Електрически боздуган. Този път болката, макар и поносима, не ми се размина. Овладях атаката със защитна стена и отвлякох вниманието на брат си с канонада от летящи дискове, които полетяха към него от всички посоки. Дара се превърна в течен пламък — кипящ, потръпващ, бълбукащ, кръжащ и описващ осморки във въздуха, запращайки сфери от еуфория и болка, които да ме залеят. Опитах се да ги отблъсна с импровизирано торнадо, което разби на пух и прах цял куп родови реликви от порцелан, камък и мрамор. Мандор се пръсна по пода, разпаднал се на милиони песъчинки, и запълзя към мен като смъртоносен жълт килим.

Продължих да отбивам съществената част от атаките им, без да обръщам особено внимание на външните ефекти. Отблъснах килима заедно с огнения порой, който се изсипа върху главата ми, и без да губя нито миг, ги залях с леденостудена вълна. Отупах искрите, попаднали по дрехите и косата ми, и възстанових кръвотечението в изтръпналите си ляво рамо и крак. За да избегна Разплитането на Дара се разпаднах за част от секундата и после мигом си възвърнах предишната форма. Разбих на пух и прах Диамантената сфера на Мандор и веднага се наведох, та Веригите на изцелението да префучат над главата ми, без да ме засегнат. На три пъти зарязвах хуманоидната си форма, за да приема друга, по-подходяща за конкретния случай, но веднага се връщах към нея. Подобна тренировка не бях правил от времето на финалните си изпити при Сухай.

Като цяло надмощието беше мое. Всичките им възможности да ме изненадат с нещо необичайно се бяха изчерпали. Отворих всички канали на Колелцето — нещо, което бе успяло да стресне дори самия Лабиринт и да го накара да ме нокаутира с изпреварващ ход. Спипах Мандор в енергиен конус, който го превърна за миг в скелет и след това му възвърна предишния облик. С Дара ми беше по-трудно, но когато изсипах върху нея цялата мощ на пръстена, единственото нещо, което я спаси от превръщането в статуя, както бях намислил, бе собственото й Опиянение — резервното заклинание, което тя все пак успя да запрати срещу мен в последния миг. Вместо това й възвърнах вида на смъртна и включих движенията й на бавни обороти.

Разтърсих глава и разтърках очите си. Пред погледа ми танцуваха светли кръгове.

— Поздравления — каза тя. Отне й около десет секунди. — Станал си по-добър, отколкото си мислех.

— При това още не съм свършил — отвърнах задъхано аз. — Време е да ви върна жеста.

Захванах се да изкова заклинание, което да ги постави под мой контрол. И тогава забелязал нейната малка, бавна усмивчица.

— Мислех си… че ще можем… да се справим… с теб… сами — каза тя и въздухът пред нея завибрира. — Явно… съм… сгрешила.

Пред нея се материализира Знакът на Логрус. Движенията й тутакси леко се забързаха.

— Призоваха ме — прогърмя Знакът, — за да се справя с твоето упорство, о, определени да станеш крал.

В залата се разнесе ужасен трясък и Огледалната кула се срина до основи. Погледнах натам. Дара също. Мандор, който бе успял да се изправи едва сега, последва примера ни.

Огледалните пана се издигнаха във въздуха, понесоха се към нас и бързо ни обградиха. Видяхме безбройните отражения на нашата мила семейна картинка. Перспективата беше наистина изумителна, сякаш самото пространство около нас се бе изкривило по някакъв странен начин. Всеки от образите беше заобиколен от бляскав кръг, макар да не можех да открия източника на светлината.

— Аз съм с Мерлин — каза Чък отнякъде.

— Играчко! — изръмжа Логрус. — Веднъж вече ми попречи в Амбър!

— На Лабиринта също — отвърна му Чък. — Въпрос на баланс.

— Какво си намислил сега?

— Долу ръцете от Мерлин — каза Чък. — Той ще управлява тук като истински владетел, а не като марионетка.

Светлините на Чък се завъртяха.

Свързах се с Колелцето и отворих всичките му канали с надеждата, че ще мога да открия своето творение, за да го подсиля с допълнителна порция енергия. Контакт обаче не последва.

— Нямам нужда от това, татко — отвърна ми той. — Имам си собствена връзка с източниците сред Сенките.

— Какво искаш за себе си, жалко творение? — поинтересува се Логрус.

— Искам да защитя онзи, който се грижи за мен.

— Мога да ти предложа вселенско величие.

— Вече го стори веднъж. Аз ти отказах, не помниш ли?

— Помня. И няма да го забравя. — Назъбеното пипало на Логрус се насочи към един от светлите кръгове. При срещата им избухна могъщ огнен фойерверк. Но щом погледът ми се проясни, видях, че нищо наоколо не се е променило. — Чудесно — призна Логрус. — Значи си дошъл подготвен. Не му е сега времето да губя ценни сили, за да те унищожа. Не и когато истинският ми противник само това чака.

— Господарко на Хаоса — продължи той, — ще трябва да се преклониш пред желанията на Мерлин. Ако управлението му бъде глупаво, той ще се самоунищожи чрез собствените си решения. Ако ли пък управлява мъдро, така ще бъде най-добре за всички.

На лицето на Дара се изписа безкрайно изумление.

— Значи ще отстъпиш пред един син на Амбър и неговата играчка? — попита тя.

— Трябва да му дадем онова, което иска — призна Знакът. — Поне сега. Поне сега…

Въздухът трепна отново и видението се стопи. Мандор се усмихна с една от своите прословути усмивки, в които се отразяваше безвремието.

— Не мога да повярвам — каза Дара, превръщайки се последователно в хищна котка и дърво от зелен пламък.

— Вярвай в каквото си искаш — отвърна й Мандор. — Той спечели.

Дървото заискри в есенната си окраска и след това изчезна.

Мандор ми кимна.

— Надявам се само, че знаеш какво правиш — каза той.

— Знам — казах аз.

— Тогава постъпвай така, както намериш за добре, но ако все пак имаш нужда от съвет, аз съм насреща.

— Благодаря.

— Искаш ли да го обсъдим на един изискан обяд?

— Не точно сега.

Мандор сви рамене и се превърна в син водовъртеж.

— Тогава до скоро — каза водовъртежът миг преди да избледнее.

— Благодаря ти, Чък. Синхронът ти се е подобрил значително.

— Размазахме обединените сили на Хаоса на пух и прах — отвърна ми той.

Открих чисти дрехи в сребристо, черно, сиво и бяло. После ги занесох в покоите на Джърт. Предстоеше ми дълъг разказ.

Разходихме се по някои от малко използваните пътища, преминахме през Сенките и след известно време достигнахме мястото, където се бе състояла последната битка за Лабиринта. Полето се бе възстановило през изминалите години. Следите от ужасния сблъсък бяха заличени до неузнаваемост. Коруин стоя дълго време, загледан в местността, без да пророни и дума. После се обърна към мен и каза:

— Ще имаш доста работа. Няма да ти е леко, докато успееш да поставиш всичко по предишните му места и да възстановиш баланса.

— Така си е.

— Мислиш ли, че ще можеш да уталожиш местните страсти за известно време?

— Така съм намислил — казах аз. — Поне няма да се откажа лесно.

— Това е всичко, което се иска от всеки от нас. Добре. Рандъм естествено ще трябва да научи какво се е случило. Не знам как ще приеме новината, че именно ти си станал капитан на противниковия отбор, но с времето ще свикне.

— Поздрави го от мен и предай поздравите ми и на Бил Рот.

Коруин кимна.

— И успех — казах аз.

— Все още има цял куп неразгадани мистерии. Ще ти се обадя, щом науча нещо повече.

Той се приближи до мен и ме прегърна.

— Сега настъпи този твой пръстен и ме прати чак в Амбър.

— Вече съм го настъпил — отвърнах му аз. — Довиждане.

— … и здравей — каза той от края на изгрялата дъга.

Обърнах се бавно и поех по дългия обратен път към Хаос.

Content

Роджър Зелазни
Хрониките на Амбър
(цялата поредица 1-10)

Деветте принца на Амбър

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Оръжията на Авалон

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Знакът на еднорога

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

Ръката на Оберон

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Царството на Хаоса

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Козовете на съдбата

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Кръвта на Амбър

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Знакът на Хаоса

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Рицар на Сенките

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Принц на Хаоса

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12