Айзък Азимов

Фондация

Прелюдия за Фондацията

На Дженифър Брел — „Зелената писалка“, най-добрата и най-трудолюбивата редакторка в света

НЯКОЛКО ВСТЪПИТЕЛНИ ДУМИ

Когато написах „фондацията“, появила се през 1942 година в майския брой на „Ъстаундинг сайънс фикшън“, нямах никаква представа, че съм започнал поредица, която накрая щеше да нарасне до шест тома, състоящи се от общо 650 000 думи (засега). Нито пък предполагах, че тя ще се обедини с моята серия от къси разкази и романи за роботите и с романите ми за Галактическата империя така, че да включва общо (засега) четиринадесет тома или около 1 450 000 думи.

Ако проучите кога тези книги са излезли от печат, ще видите, че между 1957 и 1982 г. има двадесет и пет годишен промеждутък, през който не съм добавил нищо към тях. И то не е защото внезапно съм престанал да пиша. Всъщност аз работех с пълна скорост през целия този четвърт век, ала над други неща. Това, че през 1982-ра се върнах към двете поредици, не беше само моя идея, а резултат от комбинирания натиск от страна на читатели и издатели, който в края на краищата стана неудържим.

Във всеки случай ситуацията се задълбочи достатъчно, за да почувствам, че феновете може би ще се зарадват на нещо като пътеводител към поредиците, тъй като те не са писани в реда, в който навярно би следвало да се четат.

Четиринадесетте книги, всички до една публикувани в САЩ от „Дабълдей“, предлагат своего рода история на бъдещето, която може би не е съвсем свързана, тъй като в началото не си бях поставил за цел да постигна строга последователност. От гледна точка на логиката (а не според датата на излизане от печат) хронологичният ред на книгите е следният:

1. „Всичко за роботите“ (1982). Това е сборник от тридесет и два къси роботски разказа, публикувани между 1940 и 1976 година, който включва всички известни от по-раншния ми сборник „Аз, роботът“. От неговата поява насам съм написал само още един подобен разказ. Става дума за „Роботски сънища“, който засега не се е появявал в сборник на „Дабълдей“.

2. „Стоманените пещери“ (1954). Първият от моите романи за роботите.

3. „Голото слънце“ (1957). Вторият роман за роботите.

4. „Роботите от Зора“ (1983). Третият роботски роман.

5. „Роботи и Империя“ (1985). Четвъртият роботски роман.

6. „Космически течения“ (1952). Първият от моите имперски романи.

7. „Звезди като прах“ (1951). Вторият имперски роман.

8. „Камъчета в небето“ (1950). Третият имперски роман.

9. „Прелюдия за Фондацията“ (1988). Това е първият роман за Фондацията (при все че засега е последният написан).

10. „Фондацията“[1] (1951). Вторият роман за фондацията.

11. „Фондация и Империя“ (1952). Третият фондационен роман, изграден от два дълги разказа, издадени за пръв път през 1945 година.

12. „Втората Фондация“ (1953). Четвъртият фондационен роман.

13. „Острието на Фондацията“(1982). Петият фондационен роман.

14. „Фондация и Земя“ (1983). Шестият фондационен роман.

Дали ще добавя още томове към поредиците? Бих могъл. Има място за по една книга между 5 и 6 и между 9 и 10, както, разбира се, и между повечето от другите. А и спокойно мога да напиша нови томове след 14-ия — толкова, колкото си искам.

Естествено все ще трябва да има някаква граница, защото не очаквам да живея вечно, но пък наистина възнамерявам да се задържа на грешната земя колкото е възможно по-дълго.

Айзък Азимов

I. МАТЕМАТИКЪТ

КЛЕОН ПЪРВИ — Последният галактически император от Антунската династия. Роден е през 11 988 г. от Галактичната ера — годината, през която е роден и Хари Селдън. (Смята се, че рождената дата на Селдън, в която някои учени се съмняват, може би е била преправена така, че да съответства на тази на Клеон, с когото се предполага, че той се е срещнал скоро след пристигането си на Трантор.)

След като на двадесет и две годишна възраст Клеон Първи наследява имперския трон, неговото царуване представлява любопитен промеждутък от спокойствие в онези объркани времена. Това несъмнено се дължи на уменията на първия му министър, Ето Демерцел, който така ревностно се е укривал от погледите на хората, че за него се знае твърде малко. Самият Клеон…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“[2]

1

Като сподави една лека прозявка, Клеон рече:

— Демерцел, да си чувал случайно за някакъв човек на име Хари Селдън?

Беше император от малко повече от десет години и се случваше при тържествени поводи, нагласен с мантия, корона и скиптър, да успее да изглежда величествен. По същия начин бе сторил например на собствената си холограма, изправена в нишата на стената зад него. Мястото й беше така изчислено, че явно доминираше над другите ниши, където стояха холограмите на няколко от неговите предшественици.

Образът не беше напълно адекватен, защото макар косата на Клеон да бе светлокестенява — и на холограмата, и в действителност — холографът я изкарваше малко по-гъста. Освен туй в лицето на изобразявания имаше известна асиметрия, тъй като лявата част на горната му устна се издигаше мъничко по-високо от дясната, а в портрета това някак си не се забелязваше. Пък и ако оригиналът се изправеше и застанеше до холографския си образ, щеше да се види, че не му стигат два сантиметра до високото метър и осемдесет и три изображение; а може би и че е малко по-пълен.

Естествено холограмата представляваше официалният портрет за коронацията — тогава той беше по-млад. И все още изглеждаше млад, пък и доста хубав, и когато не се намираше в безжалостните лапи на някоя официална церемония, на лицето му се четеше смътно добродушие.

С уважителния тон, който внимателно бе култивирал, Демерцел повтори:

— Хари Селдън? Сир, това име не ми е известно. Би ли трябвало да зная за него?

— Министърът на науката ми го спомена снощи. Помислих си, че може би не ти е непознато.

Демерцел леко смръщи вежди — съвсем лекичко, защото в присъствието на императора човек не бива да се чумери.

— Сир, за тази личност той би трябвало да каже на мен. Ако вземат да ви обстрелват от всички страни…

Клеон вдигна длан и първият министър мигом млъкна.

— Моля те, Демерцел, никой не е в състояние вечно да се придържа към формалностите. На приема снощи минах покрай него и размених от учтивост две-три думи, а той взе, че се раздрънка. Не можех да му откажа да го изслушам и се радвам, че го сторих, тъй като беше интересно.

— В какъв смисъл интересно, сир?

— Ами-и, сега не е както едно време, когато науката и математиката са били обща мода. Тия работи като че някак си са позамрели. Сигурно защото всички открития вече са направени, не мислиш ли? Очевидно обаче все още може да се случват интересни неща. Поне ми казаха, че било любопитно.

— Министърът на науката ли ви го каза, сир?

— Да. Този Хари Селдън присъствал на едно математическо сборище тук, на Трантор — изглежда по някаква причина го правят на всеки десет години — и обяснил как е доказал, че човек би могъл математически да предсказва бъдещето.

Демерцел си позволи да се поусмихне.

— Или министърът на науката, който не е кой знае колко проницателен, е сбъркал, или математикът. Тази работа с предсказването на бъдещето определено ми напомня детинските приказки за магьосници.

— Така ли, Демерцел? Но хората вярват в такива неща.

— Хората, сир, вярват на много неща.

— Само че те вярват в такива неща. Ето защо няма значение дали предсказването на бъдещето е възможно, или не. Ако някой математик би ми предсказал дълго и щастливо царуване, а на империята — времена на мир и преуспяване… Е, туй няма ли да е добре?

— Положително би било приятно човек да го чуе, само че каква ще е ползата, сир?

— Та нали ако хората повярват, те ще действат въз основа на тази си вяра. Сума ти предсказания са се превърнали във факти просто защото са повярвали в тях. Наричат ги „самоосъществяващи се пророчества“. Всъщност като си мисля сега за тия работи, сещам се, че точно ти ми ги обясни веднъж.

Демерцел скромно се съгласи.

— Сигурно съм бил аз, сир. — Очите му внимателно изучаваха императора, сякаш за да прецени докъде ще го отведе този разговор. — И все пак, ако беше тъй, човек би могъл да накара когото и да било да изрече подобно пророчество.

— Не на всички ще повярват еднакво, Демерцел. Един математик обаче, който е в състояние да подкрепи своето твърдение с математически формули и терминология… Може никой да не го разбере и въпреки това всички да му повярват.

— Сир — рече Демерцел — както винаги сте прав. Живеем в тревожни времена и определено би си струвало труда да ги поуспокоим по начин, който няма да изисква нито пари, нито военни усилия — които пък в най-новата история са донесли твърде малко полза и много бели.

— Точно така, Демерцел — кимна ентусиазирано императорът. — Докарай ми тоя Хари Селдън. Казвал си ми, че си пуснал въдиците си до всяка част от бушуващия свят — дори и там, където моите армии не смеят да отидат. Дръпни тогава една от тези въдици и ми докарай математика. Нека го видя.

— Ще бъде сторено, сир — заяви Демерцел, който лично бе осигурил появата на Селдън и сега си отбеляза наум да похвали министъра на науката за добре свършената работа.

2

По него време Хари Селдън не правеше кой знае какво впечатление. Също като император Клеон той беше на тридесет и две, но висок само метър и седемдесет и три сантиметра. Лицето му бе гладко и приветливо, косата — тъмнокестенява, почти черна, а дрехите му носеха непогрешимия отпечатък на провинциализма.

На всеки човек от по-късно време, който го познаваше единствено като легендарен полубог, би се видяло почти светотатство косите му да не са бели, лицето му да не е старо и набраздено, да няма кротка усмивка, излъчваща мъдрост, и да не е седнал в инвалидна количка. Дори и тогава обаче, в доста напреднала възраст, очите му си останаха приветливи. Което е право, право си е.

А сега, на тридесет и две години, те бяха особено приветливи, тъй като току-що бе изнесъл доклада си на Конференцията. Докладът бе предизвикал известен (макар и като че хладен) интерес, но все пак старият Оустъфит бе наклонил глава към Селдън и изрекъл:

— Изобретателно, млади човече. Много изобретателно.

Което, произнесено от Оустъфит, беше задоволително. Много задоволително.

После обаче нещата бяха получили ново, и то съвършено неочаквано развитие и Селдън не бе сигурен дали то би следвало да увеличи приветливостта и да усили задоволството му.

Беше впил поглед във високия, облечен в униформа млад мъж — емблемата с космическия кораб и слънцето стоеше елегантно от лявата страна на туниката му.

— Лейтенант Олбан Уелис — каза офицерът от императорската гвардия и прибра идентификационната си карта. — Сега, господине, ще дойдете ли с мен?

Той, разбира се, беше въоръжен. В коридора отвън имаше още двама гвардейци. Селдън знаеше, че независимо от безупречната му вежливост няма никакъв избор, но нямаше и никакви причини да не потърси повече информация.

— За да се видя с императора ли? — запита.

— За да бъдете отведен в Двореца, господине. Моите задължения се простират дотук.

— Но защо?

— Не ми казаха защо, господине. Имам само точни инструкции, че вие трябва да дойдете с мен — по един или друг начин.

— Излиза сякаш съм арестуван. Не съм направил нищо, за да го предизвикам.

— По-скоро можете да кажете, че излиза сякаш са ви дали почетен ескорт… ако не ме бавите повече.

Селдън не го бави повече. Стисна устни, за да пресече по-нататъшните си въпроси, кимна и тръгна. Дори и да отиваше на среща със самия император, за да получи неговата похвала, не намираше нищо радостно в този факт. Той беше за империята (тоест за това световете на човечеството да бъдат мирни и обединени), но не беше поклонник на императора.

Лейтенантът вървеше напред, другите двамина — отзад. Хари се усмихваше на срещнатите и се изхитряше да изглежда необезпокоен. Щом излязоха от хотела, качиха се на един официален автомобил. (Математикът неволно плъзна длан по тапицерията; никога не бе влизал в толкова натруфена кола.)

Намираха се в един от най-богатите райони на Трантор. Куполът над тях бе достатъчно висок и човек можеше да се закълне — дори човек като него, роден и израснал в провинциален свят — че са на открито. Наистина, не се виждаше нито слънце, нито сенки, ала въздухът бе лек и свеж.

Сетне всичко отмина, куполът се прихлупи над главите им, стените ги притиснаха отстрани и те се понесоха по една затворена алея, обозначена на равни интервали с космическия кораб и слънцето, което очевидно (така си помисли той) я резервираше само за официалните превозни средства.

Една врата се отвори отпреде им и автомобилът профуча през нея. Пролуката веднага изчезна след тях и те отново се озоваха на открито — този път сред същински, действителен простор. Единствената ивица открита земя на Трантор заемаше двеста и петдесет квадратни километра и на нея се издигаше императорският дворец. Селдън мислено отбеляза, че с удоволствие би се възползвал от възможността да поброди по тази открита земя — не заради Двореца, разбира се, а защото там се намираше и имперският университет, и най-интригуващото от всичко — Галактическата библиотека.

Все пак при преминаването от затворения купол над Трантор в откритата ивица гора и паркове той бе попаднал в свят, където облаците затъмняваха небето и мразовитият вятър проникваше под ризата. Натисна клавиша, който затваряше прозореца на автомобила.

Денят навън беше определено неприветлив.

3

Селдън изобщо не предполагаше, че ще се срещне с императора. В най-добрия случай щеше да беседва с някой чиновник от четвъртия или петия ешелон, горд с факта, че говори от името на Клеон Първи.

Колко ли хора някога са виждали самия император? Лично, а не по холовизията? Колко души са видели истинския, осезаем властник, дето никога не напускаше територията на Двореца, из която сега автомобилът носеше своите пътници?

Броят им беше пренебрежимо малък. Двадесет и пет милиона населени светове, всеки със своя товар от един милиард или повече човеци — и сред тези квадрилиони човешки същества колцина бяха тези, които някога щяха да зърнат със собствените си очи живия символ на галактическото единство? Хиляда?

А и какво значение имаше? Императорът наистина не бе нищо повече от символ — досущ като космическия кораб и слънцето, само че по-рядко срещан и далеч по-малко реален. Не императорът, а неговите войници и чиновници, плъзнали навсякъде, бяха онези, които представяха една империя, превърнала се във воденичен камък за своите граждани. Така че, когато го въведоха в една умерено голяма и разточително мебелирана стая и той завари там някакъв младолик мъж, който седеше на ръба на маса, разположена в нещо като остъклена беседка — стъпил с единия крак на пода и люлеейки другия във въздуха — Селдън веднага се запита дали някой дребен чиновник би го гледал с такова невъзмутимо добродушие. Неведнъж бе установявал факта, че всички държавни служители и особено ония, които служеха непосредствено на императора, винаги изглеждат угрижени, сякаш носят на раменете си цялата тежест на Галактиката. И, като че ли, на колкото по-ниско стъпало в йерархията се намираха, толкоз по-угрижени и заплашителни бяха техните лица.

Следователно този ще да е някой чиновник, издигнал се толкова високо по служебната стълбица и гален от слънцето на властта тъй ярко, че да не изпитва никаква необходимост да го засенчва с начумерената си физиономия.

Не бе сигурен доколко впечатлен би трябвало да бъде, но почувства, че ще е най-добре да запази мълчание и да остави другия да заговори пръв.

Младият мъж рече:

— Мисля, че вие сте Хари Селдън. Математикът.

Селдън отвърна с едно лаконично „Да, господине“ и отново зачака.

Събеседникът му махна с ръка.

— Би следвало да е „сир“, но аз мразя церемониалността. Тя ме заобикаля отвсякъде и ми е дошла до гуша. Ние сме сами, така че ще си направя удоволствието да се въздържа от официалности. Седнете, професоре.

Нейде по средата на думите му Селдън осъзна, че говори с император Клеон, първия с това име, и усети как дъхът му секва. Имаше слаба прилика (сега вече я забелязваше) с официалната холография, която постоянно се появяваше в новините, но на нея Клеон винаги бе облечен величествено и изглеждаше по-висок, по-благороден, със застинали черти.

И ето го сега тук — самия оригинал на холографията — някак си съвсем обикновен!

Селдън не помръдна от мястото си.

Императорът леко се намръщи и с навикнал да командва тон, който си проличаваше дори и когато искаше да се откаже временно от него, заповеднически натърти:

— Казах ти да седнеш, човече. На онзи стол. Бързо.

Математикът седна, изгубил ума и дума. Не успя дори да се насили да каже „Да, сир“.

Клеон се усмихна.

— Така е по-добре. Сега можем да си поговорим като двама равноправни граждани, каквито в края на краищата сме след като отхвърлим официалностите. Е, драги ми?

Селдън предпазливо начена:

— Ако Ваше Императорско Величество се задоволява да говори тъй, значи тъй трябва да е.

— Е, хайде де, защо си толкова предпазлив? Искам да разговарям с теб като с равен. Ще ми е приятно. Достави ми удоволствието.

— Добре, сир.

— Просто „добре“, човече. Няма ли начин да се доближа до теб?

Клеон се втренчи в него и младият учен си помисли, че очите му са живи и заинтересувани.

Най-накрая императорът заяви:

— Не изглеждаш като математик.

Селдън усети, че е в състояние да се усмихне.

— Нямам представа как би следвало да изглежда един математик, Ваше Им…

Другият вдигна предупредително ръка, карайки го да преглътне титлата.

— Ами, струва ми се, с бели коси. Може би с брада. И определено стар.

— Само че дори и математиците трябва отначало да са млади.

— Да, ала тогава те нямат репутация. Докато успеят да се натрапят на вниманието на Галактиката, стават такива, каквито ги описах.

— Опасявам се, че аз действително нямам репутация.

— Обаче си говорил на тази конференция, дето са я организирали тук.

— Много хора говориха. Някои бяха по-млади и от мен. Само на неколцина обърнаха някакво внимание.

— Твоето слово очевидно е привлякло вниманието на служителите ми. Дадоха ми да разбера, че ти вярваш във възможността да се предсказва бъдещето.

Селдън изведнъж се почувства уморен. Непрекъснато се натъкваше на това погрешно тълкувание. Май щеше да е по-добре изобщо да не изпраща доклада си.

— Всъщност не е съвсем така — започна предпазливо той. — Това, което съм направил, е далеч по-ограничено. Положението в много системи е такова, че при известни условия настъпват хаотични събития. Което означава, че ако се приеме определена начална точка, не е възможно да се предскаже какво ще се получи. Това е вярно дори при някои съвсем прости системи, а колкото е по-сложна една среда, толкова по-вероятно е тя да стане хаотична. Винаги се е смятало, че ако нещо е тъй сложно, както човешкото общество, то бързо ще стане хаотично и, поради това, непредсказуемо. Онова, което аз направих, бе да покажа, че при изучаването на това общество е възможно да се избере начална точка и да се направят подходящи допускания, които да потиснат хаоса така, че да стане възможно да се предскаже бъдещето; не, разбира се, с всички подробности, а в едри щрихи… не със сигурност, но с вероятност, която може да бъде изчислена.

Императорът, който слушаше внимателно, рече:

— Не означава ли това, че си демонстрирал как да се предсказва бъдещето?

— Не съвсем. Аз просто показах, че теоретически това е възможно, и толкоз. За да се свърши нещо повече, би трябвало наистина да изберем правилна начална точка, да направим верните допускания и после да открием методи за извършване на изчисленията в рамките на някакво определено време. Нищо в моето математическо построение не ни подсказва как да сторим каквото и да било от изброеното. А и дори да можехме да го сторим, в най-добрия случай бихме получили само вероятности. Това не е като да предсказваш бъдещето… то си е просто едно предположение какво вероятно ще се случи. Всеки успял политик или бизнесмен, всеки просперирал в коя да е професия човек трябва да прави такива преценки достатъчно точно, защото иначе ще се провали.

— Те обаче го правят без математика.

— Така е. Правят го по интуиция.

— Докато с подходящ математически апарат хората ще бъдат в състояние да преценяват вероятностите. Няма да е нужно да си рядък талант, преуспял благодарение на забележителния си интуитивен усет.

— И това е вярно. Само че аз просто демонстрирах, че подобен математически анализ е възможен; не съм доказал, че той има практическа стойност.

— Как може нещо да е възможно, а да не е практично?

— За мен е теоретически възможно да посетя всеки свят от Галактиката и да се здрависам с всеки човек там. Само че ще ми трябва много повече време да го направя, отколкото ми е отредено да живея, а и дори да бях безсмъртен, темпото, с което се раждат нови хора, е по-голямо от онова, с което аз бих могъл да разговарям със старите, така че огромен брой старци ще измират, преди да успея да се добера до тях.

— Нещо подобно се съдържа и в тази твоя математика за бъдещето ли?

Селдън се поколеба, но продължи:

— Може да се окаже, че математическите изчисления ще отнемат прекалено дълго време дори ако човек има компютър с размерите на Вселената, работещ с хиперпространствени скорости. Докато се получи какъвто и да било отговор, ще са минали достатъчно години, така че положението дотолкова ще се е променило, та да направи отговора безсмислен.

— Защо процесът да не може да бъде опростен? — остро запита Клеон.

— Ваше Императорско Величество — Селдън чувстваше, че държанието на императора става толкова по-официално, колкото по-малко започват да му се нравят отговорите, и реагира също с повишена церемониалност — помислете си как учените са се справили със субатомните частици. Те са безчет и всяка се движи или вибрира по случаен и непредсказуем начин, но се оказва, че зад този хаос се крие някакъв ред, така че можем да разработим такава квантова механика, която да отговаря на всички въпроси… стига да знаем как да ги зададем. При изучаването на обществото ние заместваме субатомните частици с хора, само че сега се прибавя и нов фактор — човешкият ум. Частиците се движат, без да мислят; хората не правят така. Като се вземат предвид различните настроения и умствени импулси, настъпват такива сложнотии, че просто времето няма да стигне всички те да се отчетат.

— А не би ли могло зад ума, също както зад безсмисленото движение, да се крие някакъв ред?

— Възможно е. От моя математически анализ се подразбира, че зад всичко трябва да има някакъв ред, независимо колко неподредено ни се струва; анализът обаче не ни дава дори намек за това, как може да бъде открит той. Помислете — двадесет и пет милиона светове, всеки със свои характеристики и култура, индивидуален и различаващ се от всички останали, приютил милиард или повече души — всеки от тях с индивидуален ум — и всички тези светове си взаимодействат по безброй начини и в безброй комбинации! Макар и психоисторическият анализ да е напълно възможен от теоретическа гледна точка, малко вероятно е той да бъде извършен в практически смисъл.

— Какво имаш предвид под „психоисторически“?

— Аз наричам психоистория теоретичната преценка на вероятностите, отнасящи се до бъдещето.

Императорът изведнъж скочи на крака, тръгна към отсрещния ъгъл на стаята, обърна се, закрачи обратно и спря пред все още седящия на мястото си Селдън.

— Стани! — изкомандва той.

Селдън стана и вдигна очи към малко по-високия от самия него властник. Насили се да не отмества взор. Най-накрая Клеон рече:

— Тази твоя психоистория… Ако може да бъде направена практична, нали ще е от голяма полза?

— Изключително полезна, то е съвсем ясно. Да знаем какво крие бъдещето, макар и в най-общи и вероятностни черти, би послужило като великолепен нов наръчник за нашите действия — наръчник, с какъвто човечеството никога по-рано не е разполагало. Само че, разбира се…

— Е? — нетърпеливо го подкани Клеон.

— Изглежда освен за неколцината души, които ще взимат решенията, резултатите от психоисторическия анализ би трябвало да останат неизвестни за обществеността.

— Неизвестни! — възкликна изненадан Клеон.

— Очевидно. Ще се опитам да обясня. Ако се направи някакъв подобен анализ и резултатите от него бъдат представени публично, различните емоции и реакции на човечеството моментално ще се изкривят. И тъй като този анализ се основава на емоциите и реакциите, които се проявяват ако бъдещето не се знае, той става безпредметен. Разбирате ли?

Очите на императора просветнаха и в стаята внезапно се разнесе гръмкият му смях.

— Великолепно!

Той плясна Селдън по рамото и математикът леко залитна от удара.

— Не виждаш ли, човече? — разпалено заговори Клеон. — Не виждаш ли? Ето я ползата от теб. Няма защо да предсказваш бъдещето. Просто избери едно бъдеще, едно добро, полезно бъдеще и направи такова предсказание, което да промени човешките емоции и реакции тъй, че предсказаното да бъде постигнато. По-добре да измислиш едно добро бъдеще, отколкото да пророкуваш лошо, нали?

Селдън се намръщи.

— Ясно ми е какво имате предвид, сир, но и това също така невъзможно.

— Невъзможно ли?

— Е, най-малкото непрактично. Нима не разбирате? Ако не започнете от човешките емоции и реакции, за да предскажете бъдещето, което те ще доведат, не можете да направите и обратното. Не можете да започнете с едно бъдеще и да предскажете човешките емоции и реакции, дето ще го предизвикат.

Клеон като че се обърка. Устните му ядно се присвиха.

— Ами твоят доклад? Нали така го наричате, доклад? Каква полза има тогава от него?

— Той е просто една математическа демонстрация. От гледна точка на математиците допускането е интересно, но и през ум не ми е минавало, че може да се използва по някакъв друг начин.

— Смятам, че това е възмутително — гневно заяви Клеон.

Селдън леко сви рамене. Вече бе по-сигурен от всякога, че не е трябвало да представя доклада си. Какво ли ще му се случи, ако на императора му хрумне, че е бил принуден да изглежда като глупак?

А височайшият му събеседник като че ли не бе много далеч от подобна мисъл.

— И въпреки това — рече той — ако те накараме да направиш известни предвиждания за бъдещето, независимо дали са математически правилни или не; предвиждания, за които държавните чиновници — експертите по въпроса какво вероятно ще направи обществото — преценят, че са такива, та да предизвикат полезни реакции?

— Защо съм ви аз, за да го сторите? Държавните служители биха могли и сами да направят тези предвиждания и така да си спестите посредника.

— Държавните служители не биха могли да свършат работата толкова ефективно. Те непрекъснато правят подобни предвиждания. Това не значи, че непременно ще им повярват.

— А защо пък да повярват на мен?

— Ти си математик. Ти би могъл да изчислиш бъдещето, а не… не да го интуитираш, ако има такава дума.

— Но в действителност аз не мога да го изчисля!

— И кой ще знае? — Клеон го изгледа с присвити очи.

Последва кратко мълчание. Селдън се почувства в капан. Ако императорът му даде пряка заповед, дали ще е безопасно да откаже? Може да го затворят или екзекутират. Не без съд, разбира се, но трудно някой ще накара съда да се възпротиви на желанието на една власт, чиято ръка е достатъчно тежка.

Най-подир той каза:

— Няма да стане.

— Защо?

— Ако ме помолят да предскажа някакви по-смътни общи положения, които вероятно не биха могли да се сбъднат, докато това поколение, пък може би и следващото не отиде в гроба, би могло и да ни се размине, но, от друга страна, хората няма да им обърнат особено внимание. Изобщо няма да се загрижат за някоя очертаваща се за след век или два възможност. Искаме ли да постигнем реални резултати — продължи Селдън след кратка пауза — би трябвало да предскажа нещо с по-ясни последици, някакви по-непосредствено възможни събития. Обществото ще реагира само на подобни тенденции. Обаче рано или късно, и по-скоро рано, някой от тези възможни варианти няма да се сбъдне и ползата от предсказанието ми веднага ще бъде сведена до нула. А заедно с нея може да си отиде и част от вашата популярност и, което е най-лошото, поддръжката за развитието на психоисторията да секне, така че вече няма да има никакъв шанс от нея да произлезе нещо хубаво, ако бъдещите постижения на математическото прозрение спомогнат тя да бъде придвижена по-близо до царството на практичността.

Клеон се тръшна в едно кресло и намръщено се вгледа в учения.

— Това ли е всичко, което вие, математиците, можете да правите? Да настоявате, че нещо е невъзможно?

Селдън възрази с отчайващо смирение:

— Вие, сир, сте този, който настоява за невъзможни неща.

— Сега ще те изпитам, човече! Да предположим, че те помоля да използваш своята математика, за да ми кажеш дали някой ден ще ме убият. Какво ще ми отговориш?

— Моят математически апарат не би могъл да се справи с толкова конкретен въпрос, дори и психоисторията да бе напълно разработена. Цялата квантова механика не е в състояние да предскаже реакцията на един-единствен електрон, а само усредненото поведение на множество такива…

— Ти си знаеш математиката по-добре от мен. Направи едно експертно предположение. Ще ме убият ли някой ден?

— Сир, вие ме тикате в капана — меко възрази Селдън. — Или ми кажете какъв отговор желаете и аз ще ви го дам, или ми дайте правото на собствен, без да ме накажете.

— Говори, както ти желаеш.

— Честната ви дума?

— В писмен вид ли я искаш? — саркастично процеди императорът.

— Достатъчно ще бъде и устното ви обещание — тихо рече Селдън с особена тежест в гърдите си, защото не бе сигурен, че е тъй.

— Давам ти честната си дума.

— Тогава мога да ви кажа, че през последните четири века почти половината императори са били убити, от което заключавам, че шансът да ви убият е, грубо казано, един към два.

— Всеки глупак би дал този отговор — отвърна Клеон презрително. — За него няма нужда от математика.

— Но аз няколко пъти ви казах, че за практически цели моята математика е безполезна…

— Не можеш ли дори да допуснеш, че съм научил нещичко от уроците, дадени ми от моите нещастни предшественици?

Селдън си пое дъх и реши да скочи в дълбокото.

— Не, сир. Цялата история показва, че ние не се учим от уроците на миналото. Например вие ми дадохте тук аудиенция насаме. Ами ако си бях наумил да ви убия? Не че съм го имал наум, сир! — бързо добави той.

Клеон мрачно се усмихна.

— Човече, ти не взимаш предвид нашата акуратност… или пък напредъка на техниката. Ние разполагаме с твоето минало, с досието ти. Когато пристигна, ти беше сканиран. Изразът на лицето ти и характеристиките на твоя глас бяха анализирани. Познаваме емоционалното ти състояние с подробности; на практика можем да прочетем дори мислите ти. Ако имаше и най-малко съмнение в твоята безвредност, нямаше да бъдеш допуснат толкова близо до мен. Всъщност сега просто нямаше да си жив.

Математикът усети, че му призлява, но се насили да продължи:

— Дори и при по-слабо напреднала техника, за страничните хора винаги е било трудно да стигнат до императорите. Само че почти всяко убийство е било плод на дворцов преврат. Точно тези, които са най-близо до императора, го застрашават най-много. Срещу такава опасност внимателното проучване на външните хора е неадекватно. А що се отнася до вашите собствени служители, вашата собствена стража, вашите собствени приятели — с тях вие не можете да се отнасяте така, както с мен.

— Това също ми е известно не по-лошо, отколкото на теб! Отговорът е, че аз се отнасям с тия около мен почтено и не им давам никаква причина да възнегодуват.

— Глупаво… — начена Селдън и смутено млъкна.

— Продължавай — настоя Клеон. — Дадох ти разрешение да говориш свободно. Какво ми е глупавото?

— Сир, думата ми се изплъзна. Имах предвид „неадекватно“. Начинът, по който се държите с приятелите си, е неадекватен. Трябва да сте подозрителен, не би било човешко, ако не сте. Една погрешна дума като тази, която аз изтървах, един небрежен жест, някое съмнително изражение и вие ще се отдръпнете леко и ще присвиете очи. А всеки намек за подозрение привежда в движение цял порочен кръг. Приятелят ви ще долови и ще възнегодува от подозрението; и колкото и да се мъчи да го избегне, поведението му ще се промени. Вие го усещате, ставате още по-подозрителен и накрая или той ще е екзекутиран, или вие ще сте убит. За императорите от последните четири века този процес се е оказал неизбежен, което представлява още един белег за нарастващата трудност при управлението на имперските дела.

— Значи не мога да направя нищо, за да избегна убийството?

— Не, сир — отвърна Селдън — но, от друга страна, може пък да имате късмет.

Пръстите на Клеон забарабаниха по подлакътника на креслото му и той остро заяви:

— От теб, човече, полза няма, нито пък от твоята психоистория. Остави ме! — И след тези думи отмести поглед встрани, изглеждайки внезапно състарен далеч над своите тридесет и две години.

— Сир, казах ви, че моята математика няма да ви е от полза. Най-дълбоките ми извинения.

Селдън опита да се поклони, но при някакъв сигнал, който не забеляза, двама стражи влязоха и го отведоха. Зад гърба си дочу гласа на Клеон:

— Върнете го там, откъдето го доведохте.

4

Ето Демерцел се появи и погледна императора с подобаващото за случая дълбоко уважение.

— Сир, вие едва не избухнахте — рече той.

Клеон вдигна очи и с явно усилие успя да се поусмихне.

— Така си е. Този човек ужасно ме разочарова.

— И все пак той не обеща нищо повече от онова, което ви предложи.

— Нищо не ми предложи.

— И нищо не обеща, сир.

— Какво разочарование.

— Може би дори повече от разочарование — замислено каза първият министър. — Сир, този човек е изтърван топ[3].

— Изтърван какво, Демерцел? Ти винаги си пълен със странни изрази. Какво е това топ?

— Просто един идиом, който съм чувал на младини, сир. Империята е пълна с такива и някои от тях са неизвестни на Трантор, както пък тези от Трантор не винаги са известни другаде.

— Да не си дошъл да ми кажеш, че империята е голяма? Какво имаше предвид, като рече, че тоя човек е изтърван топ?

— Само това, че може да причини големи вреди, без непременно да възнамерява да го стори. Той не съзнава собствените си сили. Нито значението си.

— Чрез дедукция ли стигна до подобно прозрение?

— Да, сир. Той е провинциалист. Не познава нито Трантор, нито обичаите му. Никога по-рано не е бил на нашата планета и не умее да се държи като мъж от сой, още по-малко като придворен. И все пак ви се опъна.

— Защо да не го стори? Аз му разреших да говори. Отхвърлих етикета. Отнесох се с него като с равен.

— Не съвсем, сир. На вас не ви идва отвътре да се държите с другите като с равни. Вие сте навикнали да заповядвате. А и дори да се опитате да накарате някого да се чувства като у дома си, малцина биха съумели да се справят. Повечето хора ще загубят ума и дума или, което е още по-лошо, ще сервилничат и ще се подмазват. Този човек обаче ви се опъна.

— Демерцел, ти може и да одобряваш това, но на мен той не ми се понрави. — Клеон изглеждаше умислен и недоволен. — Забеляза ли, че не направи никакъв опит да ми обясни своята математика? Сякаш знаеше, че няма да разбера и дума.

— И наистина нямаше да разберете, сир. Вие не сте математик, нито пък някакъв друг учен, нито артист… Има много области на науката, в които другите знаят повече от вас. Тяхната задача е да използват своите знания, за да ви служат. Вие сте императорът, а това струва колкото всичките им специалности, взети заедно.

— Ами? Не бих имал нищо против да се почувствам невежа пред някой старец, който дълги години е трупал знания. Но този човек, Селдън, е моя възраст. Откъде знае толкова много?

— На него не му се е налагало да се учи да заповядва, нито пък на изкуството да взима решения.

— Демерцел, понякога се чудя дали не ми се присмиваш.

— Сир? — укорително възкликна първият министър.

— Е, няма значение. Я да се върнем на този твой изтърван топ. Защо смяташ, че е опасен? На мен ми се видя просто един наивен провинциалист,

— Така е. Все пак той е направил тази математическа разработка…

— Но твърди, че е безполезна.

— Вие обаче помислихте, че може и да е от полза. Като ми обяснихте, и аз реших така. Други хора биха могли да си помислят същото. Сега, когато насочихме ума му към това, самият математик може да започне да смята тъй. И кой знае дали няма да открие някакъв начин за нейното използване. Ако успее, тогава предвиждането на бъдещето, колкото и мъгляво да е, ще означава голяма власт. Дори той да не иска тази власт за себе си — някакво висше самоотречение, което винаги ми се е струвало малко вероятно — би могъл да бъде използван от някои хора…

— Аз се опитах да го използвам. Той не пожела.

— Не, Селдън просто не беше мислил за това. Може би обаче сега ще помисли. И ако не се заинтересува да бъде използван от вас, дали не би могъл да бъде убеден от, да речем, кмета на Што[4]?

— Защо пък ще иска да помогне на Што, а не на нас?

— Както той обясни, трудно е да се предвидят емоциите и поведението на отделните индивиди.

Клеон навъсено се умисли.

— Наистина ли смяташ, че е в състояние да развие тая своя психоистория до степен тя да стане действително полезна? Той самият е съвсем сигурен, че не може.

— Не е изключено с времето да реши, че е било неправилно да отрича подобна възможност.

— В такъв случай, предполагам, е трябвало да го задържа?

— Не, сир — отвърна Демерцел. — Вашият инстинкт правилно ви е посъветвал да го оставите да си иде. Затворничеството, под каквато и маска да бъде, щеше да предизвика негодувание и отчаяние, които не биха спомогнали нито той да доразвие идеите си, нито да пламне от желание да ни сътрудничи. По-добре е да го оставим да си отиде, както вие сторихте, но да го държим завинаги чрез една невидима каишка. По този начин ще можем да следим да не бъде използван от някой ваш враг, сир, и в същото време да сме сигурни, че когато му дойде времето и той изгради своята наука, ще можем да дръпнем каишката и да го доведем при нас. Тогава вече бихме могли да се покажем… по-настоятелни.

— Само че какво ще стане, ако някой мой враг, или по-скоро враг на империята, тъй като в края на краищата империята — това съм аз… та какво ще стане, ако някой мой враг наистина научи за него или ако той по собствена инициатива поиска да служи на такъв враг? Нали разбираш, не мисля, че това не е възможно.

— И не би трябвало да го мислите, сир. Аз ще гледам то да не се случи, но ако въпреки всичките ми усилия стане така, би било по-добре да не го притежава никой, отколкото да е в услуга на неподходящ човек.

Клеон изглеждаше леко притеснен от последните думи.

— Демерцел, ще оставя цялата тази работа в твои ръце, но се надявам, че не действаме твърде прибързано. Все пак той може и да не е нищо повече от обикновен пропагандатор на една теория, която не действа и не е в състояние да бъде полезна.

— Напълно е възможно, сир, но би било по-безопасно да предположим, че този човек е или поне може да се окаже важен.

— Добре тогава — рече императорът. — Надявам се, че няма да ми се наложи да науча подробностите, ако те се окажат неприятни.

И Демерцел отвърна:

— Мисля, че то няма и да е необходимо, сир.

5

Селдън имаше на разположение една вечер, една нощ и част от утрото, за да размисли над срещата си с императора. Или, най-малкото, променящите се характеристики на осветлението по коридорите, площадите и парковете на Имперския сектор на Трантор създаваха впечатлението, че са изминали цяла вечер, нощ и част от сутринта.

Той се настани в един малък парк на малка пластмасова седалка, която се самооформи плътно по неговото тяло така, че да му бъде удобно. Съдейки по светлината, изглеждаше, че е някъде около средата на сутринта, и въздухът бе точно толкова хладен, колкото трябваше да е свеж, без обаче да щипе.

Дали постоянно беше тъй? Сети се за сивия ден навън, когато отиваше на срещата с императора. Спомни си и всички онези мрачни, студени или горещи сезони, дъждовните и снежни дни у дома на Хеликон и се зачуди дали те могат да липсват някому. Беше ли необходимо да седиш в такъв парк на Трантор и ден след ден да имаш идеално време, така че да ти се струва, че въобще не си заобиколен от каквото и да било, за да стигнеш дотам да ти липсва виещият вятър или лютият студ, или пък задушаващата влажност?

Може би. Но не още на първия, втория или седмия ден. А той разполагаше само с този един-единствен и утре трябваше да замине. Смяташе да му се наслаждава, докато още има тая възможност. В края на краищата не бе изключено никога повече да не се върне на Трантор.

И все пак продължаваше да се терзае от факта, че бе разговарял тъй независимо с човек, който е в състояние само с бегъл жест да се разпореди някой да бъде хвърлен в затвора или екзекутиран; или, в най-благоприятния случай, да се погрижи за неговата социална смърт чрез лишаването му от ранг и подходяща работа.

Преди да си легне, той бе прегледал написаното за Клеон Първи в енциклопедичната част на компютъра в своята хотелска стая. Императорът бе силно възвеличаван, както, без съмнение, са били възвеличавани приживе всички негови предшественици независимо от заслугите им. Селдън не обърна внимание на суперлативите, но бе заинтригуван от факта, че Клеон е роден в Двореца и никога не бе напускал принадлежащите му земи. Сиреч никога не бе излизал на самия Трантор, в която и да е част от многокуполния свят. Вероятно беше просто въпрос на сигурност, но освен това означаваше, че той се намира в затвор, без значение дали го признава пред самия себе си, или не. Може би най-луксозният в Галактиката, но все пак затвор…

И макар императорът да изглеждаше с меки обноски и да не бе проявил никакви признаци, че е такъв кръвожаден автократ, каквито се бяха оказали някои от предшествениците му, не беше за препоръчване да привлечеш вниманието му. Ето защо мисълта за утрешното отпътуване към Хеликон подейства ободрително на Селдън, нищо че в родния му град щеше да го посрещне зима (и то доста свирепа в момента).

Той вдигна поглед към ярката дифузна светлина. Въпреки че по принцип тук не можеше да вали, атмосферата съвсем не бе суха. Недалеч от него бликаше фонтан; растенията бяха зелени и вероятно никога не изпитали жажда. От време на време храсталакът прошумоляваше, сякаш вътре се криеха някакви животинки. Долови тихото жужене на пчели.

Действително, макар цялата Галактика да говореше за Трантор като за изкуствен свят от метал и керамика, поне на този малък участък земя той определено изглеждаше провинциален.

От парка се бяха възползвали още неколцина души. Недалеч имаше доста хубавичка млада жена, само че тя се бе привела над своя четец и Селдън не можеше да види ясно лицето й. Покрай него мина някакъв мъж, погледна го бегло и без любопитство, сетне се разположи на седалката насреща му, прехвърли обутия си в тесен розов панталон крак връз другия и се зарови в купчина факсове.

Тук изглежда бе модерно мъжете да се обличат в пастелни тонове, докато жените носеха най-вече бяло. Той с неодобрение зяпна собствения си хеликонски костюм, в който преобладаваше убито кафявото. Ако трябваше да остане на Трантор — въпреки че определено не възнамеряваше, щеше да му се наложи да си купи подходящи дрехи, защото иначе би се превърнал в обект на любопитство, насмешки или дори антипатия. Човекът с факсовете, например, се бе загледал в него — този път по-любопитно — очевидно заинтригуван от дрехите му, издаващи пришълец от Външните светове.

Селдън изпита облекчение, че онзи не се усмихна. Би могъл философски да понесе да му се присмиват, но определено не можеше да се очаква, че това ще му е приятно.

Мъжът насреща му като че бе потънал в някакъв свой вътрешен спор. В един момент изглеждаше тъй, сякаш ще го заговори, но после като че ли премисли, а след това отново му се прищя да каже нещо. Математикът се зачуди какъв ли ще е изходът от тази душевна борба.

Започна по-внимателно да го разглежда. Беше висок, добре сложен, с широки рамене и без никаква следа от коремче. Имаше светлокестенява коса и бе гладко избръснат; сериозна физиономия, оставяща впечатление за сила, макар да не се забелязваха набъбнали мускули; лице с донякъде тежки черти — приятно, без в него да има нещо кой знае колко красиво. Когато най-подир мъжът загуби вътрешната битка със себе си (или, може би, я спечели) и се приведе към него Селдън вече бе решил, че го харесва.

— Извинете ме — попита непознатият — вие не бяхте ли на Десетилетната конференция? Математическата?

— Бях — сговорчиво рече Селдън.

— А, предположих, че съм ви видял именно на нея. Седнах тук точно защото ми се стори, че съм ви разпознал. Ако нарушавам уединението ви…

— Ни най-малко. Просто се наслаждавам на безделието.

— Я да видим дали ще мога да уцеля. Вие сте професор Селдъм.

— Селдън. Хари Селдън. Почти в десятката. А вие?

— Четър Чувек — мъжът изведнъж доби леко разстроен вид. — Опасявам се, че е доста простовато име.

— Никога по-рано не съм попадал на каквито и да било Четъри — каза Селдън. — Или пък на Чувековци. Струва ми се, че това би трябвало да ви прави в известен смисъл уникален. Определено е по-добре, отколкото да те бъркат с безбройните Хариевци. Или Селдъни, ако е там въпросът.

Той премести стола си към Чувековия, леко стържейки в донякъде еластичните керамични плочки.

— Като стана дума за простовати неща — подзе след кратка пауза — какво ще кажете за тези одежди от Външните светове, които съм облякъл? Изобщо не ми хрумна, че би следвало да си купя транториански дрехи.

— Да, бихте могли да си купите — кимна Чувек, като огледа Селдън със сдържано неодобрение.

— Утре заминавам, а и освен това няма как да си го позволя. Математиците понякога боравят с големи числа, но не и в доходите си. Предполагам, че вие също сте математик, Чувек?

— Не. В тая област талантът ми е нулев.

— О! — Селдън бе видимо разочарован. — Нали казахте, че сте ме видели на Десетилетната конференция?

— Бях там като наблюдател. Аз съм журналист. — Той размаха факсовете така, сякаш изведнъж бе осъзнал, че все още ги държи в ръка, и ги напъха в големия джоб на якето си. — Осигурявам материали за холоновините. — И замислено добави: — Всъщност здравата ми е омръзнало.

— Работата ли?

Чувек кимна.

— Дотук ми е дошло да събирам всевъзможни дивотии от най-различни светове. Като че се пързалям по спирала надолу…

Той хвърли бърз преценяващ поглед към Селдън.

— Понякога обаче изпада и нещо интересно. Чух, че са ви забелязали да се отправяте към портите на Двореца в компанията на имперска стража. Да не би случайно да сте били при императора?

Усмивката изчезна от лицето на Селдън и той бавно отвърна:

— И да бях, това едва ли щеше да е нещо, за което бих могъл да приказвам, та да се публикува.

— Не, не става дума за публикуване. Ако не знаете това, Селдън, нека аз да съм първият, който ще ви го каже. Основно правило в новинарската работа е никога да не се казва нищо за императора или неговото лично обкръжение — нищо освен онова, което се подава официално. Това, разбира се, е грешка, защото така се разпространяват слухове, които са по-лоши от истината, но какво да се прави!

— Е, приятелю, след като не можете да го оповестите, защо питате?

— От лично любопитство. Повярвайте, покрай професията си аз зная много повече, отколкото някога ще се появи по холовизията. Нека си поиграя на отгатване. Не проумях доклада ви, но подразбрах, че говорите за възможността да се предсказва бъдещето.

Селдън поклати глава и промърмори:

— Това беше грешка.

— Извинете?

— Нищо, нищо.

— Е, предвиждането, точното предвиждане би заинтересувало императора или който и да било член на правителството, ето защо е логично да се предположи, че Клеон, Първият с това име, ви е разпитал именно за него… както и дали не бихте му направили някои по-конкретни прогнози.

— Не възнамерявам да обсъждам този въпрос — вдървено заяви Селдън.

Чувек леко сви рамене.

— Предполагам, че там е бил Ето Демерцел.

— Кой?

— Никога ли не сте чувал за Ето Демерцел?

— Никога.

— Той е Клеоновото alter ego[5], мозъкът на императора и неговият зъл гений. Наричат го по всички тези начини ако се въздържим от ругателствата. Та той трябва да бил там.

Селдън придоби съвсем объркан вид и Чувек добави:

— Е, вие може и да не сте го видели, но със сигурност е бил. И ако се е убедил, че можете да предсказвате бъдещето…

— Не мога да предсказвам бъдещето — отсече математикът, като енергично поклати глава. — Ако сте слушали доклада ми, ще знаете, че говорих само за една теоретична възможност.

— Все едно, ако той си мисли, че можете да предсказвате бъдещето, няма да ви остави да си отидете току-така

— Трябва обаче да ме е оставил. Ето ме тук.

— Това нищо не означава. Той знае къде сте и ще продължи да го знае. Когато му потрябвате, ще ви има, където и да сте. И ако смята, че сте му полезен, ще изстиска тази полза от вас. А ако реши, че сте опасен, ще изстиска от вас живота ви.

Селдън се облещи.

— Какво се опитвате да направите? Да ме изплашите ли?

— Опитвам се да ви предупредя.

— Не вярвам на приказките ви.

— Нима? Преди малко промълвихте, че нещо е било грешка. Дали нямахте предвид представянето на вашия доклад на конференцията, което ви е вкарало в такава беля, в каквато не бихте желали да се забърквате?

Селдън тревожно прехапа устни. Това предположение беше прекалено близо до истината… и в този момент долови присъствието на натрапници.

Не бе забелязал сенките им, тъй като светлината беше твърде мека и равномерна, за да допусне наличието им. Просто мярна с крайчеца на окото си някакво смътно движение, което в следващия миг се прекрати.

II. БЯГСТВОТО

ТРАНТОР — Столицата на Първата галактическа империя. При царуването на Клеон Първи е била в периода на своето „захождащо сияние“, макар на пръв поглед да е изглеждала на върха на славата си. Двестате милиона квадратни километра на нейната суша били изцяло покрити с куполи (като се изключи районът на императорския дворец) и заети от един безкраен град, който се простирал и под континенталния шелф. Населението му достигало 40 000 000 000 души и макар да имало многобройни (и ясно видими в ретроспекция) признаци, че проблемите се разрастват, живеещите на Трантор несъмнено са продължавали да го смятат за легендарния „Вечен свят“ и изобщо не подозирали, че той някога ще…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

6

Селдън вдигна очи. Пред него стоеше един младеж и го гледаше отвисоко с израз на учудено презрение. Леко встрани стоеше друг — може би малко по-млад. И двамата бяха едри и изглеждаха яки.

Математикът прецени, че са облечени по последна транторианска мода — смело контрастиращи цветове, широки пояси с ресни, заоблени шапки с широка периферия и две провиснали към задната част на врата яркорозови ленти.

В очите му това изглеждаше забавно и той се усмихна. Младежът пред него моментално се озъби:

— На какво се хилиш, бе, издънко?

Селдън пренебрегна обръщението и кротко каза:

— Моля да простите усмивката ми. Просто се наслаждавах на вашия костюм.

— На моя костюм? Тъй ли? А ти какво носиш? Какви са тия жалки вехтории, дето ги мислиш за дрехи?

Момъкът протегна ръка и пръстът му перна ревера на Селдъновото яке — безобразно монотонно и мрачно, както сам ученият си помисли, в сравнение с игривите цветове на модната одежда.

— Опасявам се, че това са дрехи от Външните светове — каза той. — Други нямам.

Успя да забележи, че онези неколцина души, които седяха в малкия парк, станаха и си тръгнаха. Изглежда надушиха, че се задават неприятности, и нямаха никакво желание да останат наблизо. Селдън се зачуди дали новият му приятел, Чувек, също е поел с тях, но чувстваше, че няма да е благоразумно да отвърне очи от младежа, който стоеше насреща му. Леко се люшна назад в стола си.

— Ти Външен ли си? — запита момъкът.

— Точно така. Прочие и дрехите ми са такива.

— Прочие? Туй пък що за дума е? Външна дума?

— Исках да кажа, че това е причината моите дрехи да ви се виждат странни. Тук съм на посещение.

— От коя планета си?

— Хеликон.

Веждите на младежа се придвижиха една към друга.

— Никога не съм я чувал.

— Тя не е голяма.

— Защо не се върнеш там?

— Така и възнамерявам. Утре заминавам.

— По-скоро! Сега!

Младежът погледна партньора си. Селдън проследи погледа му и за миг мерна Чувек. Не беше се махнал, ала паркът бе пуст, като се изключат той самият, журналистът и двамата младежи.

— Мислех днес да видя каквото мога… — подзе ученият.

— Не. Не го мислиш. Отиваш си вкъщи сега.

Селдън се усмихна.

— Съжалявам. Няма да си ида.

Младежът кимна към партньора си.

— Марби, харесват ли ти дрехите му?

Споменатият проговори за пръв път:

— Не. Гадни са. Ще си изповръщам червата.

— Не може да го оставим да се разхожда и да кара хората да си повръщат червата. Не е добре за здравето им.

— Не, Ейлем, в никакъв случай — потвърди Марби.

Ейлем се ухили.

— Е, добре. Чу какво рече моят приятел.

Сега обаче се обади Чувек:

— Слушайте, вие двамата, Ейлем, Марби или каквито са ви там имената. Позабавлявахте се достатъчно. Защо не си тръгнете?

Ейлем, който леко се бе наклонил към Селдън, се изправи и се обърна.

— Ти кой си?

— Не е твоя работа — отсече Чувек.

— Транторианец?

— И това не е твоя работа.

Ейлем се намръщи и каза:

— Облечен си по транторски. Ти не ни интересуваш, така че ни си търси белята.

— Смятам да остана. Това означава, че сме двама. Двама срещу двама май не отговаря на вашата представа за сбиване. Защо не доведете още няколко приятели, та да можете да се оправите с нас?

Селдън се намеси:

— Мисля, че ако можеш, наистина трябва да си тръгнеш, Чувек. Много мило, че се опитваш да ме защитиш, но не желая да пострадаш.

— Тия хора не са опасни, Селдън. Просто някакви безчестни лакеи.

— Лакеи! — Думата изглежда вбеси Ейлем и Селдън помисли, че на Трантор тя сигурно има по-обиден смисъл, отколкото на Хеликон.

— Хайде, Марби — изръмжа Ейлем — ти се заеми с баш лакея, а аз ще смъкна дрехите от тази отрепка. На нас той ни трябва. Давай…

Ръцете му рязко се спуснаха, за да сграбчат реверите на Селдън и да го изправят на крака. Математикът леко се отдръпна, наглед инстинктивно, и столът му се наклони назад. После хвана протегнатите към него ръце, кракът му се подпъхна под тялото на нападателя, а столът падна на земята. Ейлем излетя, превъртя се през глава и тежко строполи зад гърба му.

Още докато столът падаше, Селдън се извъртя здраво стъпи на краката си, втренчен надолу към Ейлем. Сетне бързо погледна встрани, за да види какво става другите двама. Ейлем лежеше неподвижно, с изкривено от болка лице. Палците му бяха лошо изкълчени, слабините жестоко го боляха, а и гръбнакът му явно бе натъртен.

Лявата ръка на Чувек беше стиснала врата на Марби изотзад, а другата — извила дясната на нападателя под опасен ъгъл. Лицето на младежа бе почервеняло и той безуспешно се опитваше да диша. На земята между тях блестейки с малкия си вграден лазер, лежеше нож. Чувек леко отхлаби хвата си и каза с искрена загриженост:

— Лошо си го контузил.

— Боя се, че си прав — отвърна Селдън. — Ако беше паднал малко по-тромаво, щеше да си строши врата.

— Що за математик си ти? — учудено попита журналистът.

— Хеликонски. — Селдън се приведе, за да вдигне ножа и като го разгледа, констатира: — Отвратително… смъртоносно.

Чувек възрази:

— Едно обикновено острие би свършило същата работа и без да има нужда от енергиен източник. Хайде да пуснем тия хубавци да си вървят. Съмнявам се, че ще искат да продължат.

Той освободи Марби, който първо разтърка рамото, а сетне, и врата си. Все още запъхтян, момъкът извърна налетите си с омраза очи към двамата мъже.

— Омитайте се оттук — остро каза Чувек. — Иначе ще трябва да свидетелстваме срещу вас за нападение и опит за убийство. Следите върху този нож сигурно могат да отведат доста надалеч.

Двамата проследиха как Марби с мъка вдигна Ейлем на крака и сетне му помогна да се отдалечи — залитайки и все още превит на две от болка. Обърнаха се веднъж-дваж, но Селдън и Чувек ги наблюдаваха невъзмутимо.

Математикът протегна ръка.

— Как да ти благодаря, загдето се притече на помощ на един чужденец? Съмнявам се, че сам щях да успея да се справя с двамата.

Чувек неодобрително вдигна длан.

— Не се боя от такива. Те са просто едни улични хулигани. Трябваше само да ми паднат в ръцете… естествено и в твоите.

— Доста опасен хват имаш — умислено каза Селдън.

Чувек с усмивка сви рамене.

— И твоя си го бива. — И без да променя тона си, добави: — Хайде, по-добре да се махаме оттук. Губим си времето.

— Защо да трябва да се махаме? Да не се опасяваш, че тия двамата ще се върнат?

— Не и докато са живи. Само че някои от смелите люде, които бяха в парка, когато биячите дойдоха, и дето се изметоха толкоз бързо от желание да си спестят неприятната гледка, сигурно са алармирали полицията.

— Чудесно. Разполагаме с имената на хулиганите. И можем да ги опишем достатъчно добре.

— Да ги опишем? Защо й е на полицията да ги търси?

— Извършиха нападение…

— Я не ставай глупав. По нас няма и драскотина, а те направо плачат за болница, особено Ейлем. Ние сме тези, които ще бъдат обвинени.

— Но това е невъзможно. Тези хора бяха свидетели на факта, че…

— Никакви хора няма да бъдат разпитани. Селдън, вкарай си това в главата, тия двамата дойдоха, за да те открият — точно теб. Казано им е, че носиш хеликонски дрехи, и сигурно си бил доста точно описан. Може би дори са им подхвърлили холография. Подозирам, че са били изпратени от някого, който контролира полицията, така че нека не се бавим повече.

Журналистът бързо тръгна, а ръката му сграбчи, предмишницата на Селдън. Хари усети, че няма как да се освободи от този хват и го последва, чувствайки се като дете в ръцете на някоя буйна гувернантка.

Мушнаха се в един пасаж и преди още очите на Селдън да привикнат към по-слабото осветление, зад гърба им се чу скърцане на спирачки.

— Ето ги — измърмори Чувек. — По-бързо, приятелю!

Скочиха на една подвижна лента и се изгубиха в тълпата.

7

Селдън се бе опитал да убеди Чувек да го отведе в хотелската му стая, но журналистът не искаше и да чуе за това.

— Да не си луд? — бе рекъл той шепнешком. — Нали тъкмо там ще те чакат.

— Но всичките ми вещи също ме чакат там.

— Тогава и на едните, и на другите ще им се наложи да те почакат…

Намираха се в малка стаичка на приятна постройка апартаменти под наем. Ученият едва сега огледа по-внимателно едностайната квартира. Нямаше каквито и да е приспособления за готвене или миене, това обясняваше защо Чувек го бе завел преди малко до общата баня в края на коридора. Някой влезе точно когато Седдън привършваше с тоалета си. Непознатият беше хвърлил бърз и любопитен поглед — по-скоро към дрехите му, отколкото към самия него — и сетне извил очи встрани.

Селдън спомена това на Четър, който поклати глава и заяви:

— Ще трябва да се избавим от твоите дрехи. Много жалко, че Хеликон е толкова изостанал от модата…

Математикът нетърпеливо го прекъсна:

— Всичко туй не са ли твои фантазии, Чувек? Въпреки че звучи убедително, може би е просто някаква ъ-ъ-ъ…

— Да не се запъна на „параноя“?

— Добре де, запънах се. Но не е ли тъкмо така?

— Би ли поразмислил малко? — спокойно подзе другият. — Аз не мога да се аргументирам математически, но ти сто на сто си се срещнал с императора. Не отричай. Той е поискал нещо от теб и ти не си му го дал. Това също не го отричай. Предполагам, че е било свързано с идеята ти за предсказване на бъдещето и ти си му отказал. Може би Демерцел е решил, че се преструваш, че искаш да си вдигнеш цената или пък и някой друг също наддава. Кой знае? Казах ти, че ако първият министър поиска, ще те спипа където и да си. Казах ти го още преди ония двама плиткоумници да се появят на сцената. Аз съм журналист, а освен това съм транторианец. Зная как стават тия работи. По едно време Ейлем рече „Той ни трябва“. Това спомняш ли си го?

— Сега си спомням — кимна Селдън.

— За него аз бях само „баш лакея“, който трябваше бъде държан встрани, докато той свършеше истинската работа…

Чувек седна на стола и посочи леглото.

— Опъни се, приятелю. Настани се удобно. Който и да е изпратил онези двамината — а според мен това е Демерцел — може да прати и други, така че ще се наложи да се отървем от тия твои дрехи. Мисля, че всеки хеликонец в този сектор, когото уловят в одежди от неговия свят, ще си има неприятности, докато не докаже, че не е Хари Селдън…

— О, я стига!

— Говоря сериозно. Ще трябва да си свалиш дрехите и да ги атомизираме, когато успеем да се доберем достатъчно близо до някое устройство за отпадъци, без да ни видят. А преди да можем да направим това, ще се наложи да ти намеря един транторски костюм. Ти си по-дребен от мен, ще го имам предвид. Няма да е от голямо значение, ако не ти пасне съвсем точно…

Селдън поклати глава.

— Нямам пари да го платя. Каквито средства притежавам, а те не са много, са в сейфа ми в хотела.

— За това ще се безпокоим някой друг път. Просто трябва да останеш тук час-два, докато аз потърся навън необходимите дрехи.

Ученият разпери ръце и примирено въздъхна.

— Добре. Щом е толкова важно, ще остана.

— Нали няма да се опиташ да се върнеш в хотела си? Честна дума?

— Честна математическа. Само че наистина ми става неудобно от всички грижи, дето ти се отварят заради мен. А и заради разходите. В края на краищата, въпреки тези твои приказки за Демерцел, побойниците май не се канеха да ме наранят или отведа. Единственото, което ме заплашваше, беше да ми свалят дрехите.

— Нищо подобно. Канеха се да те отведат на космопорта и да те качат на първия кораб за Хеликон.

— Това беше глупава заплаха; няма защо да я взимаш насериозно.

— Защо да не я взимам насериозно?

— Ами нали и без туй заминавам за Хеликон. Аз им го казах. Утре заминавам.

— И все още ли смяташ да заминеш утре?

— Определено. Защо не?

— Има сума ти основания да не го правиш.

Селдън изведнъж се ядоса.

— Стига, Чувек, няма повече да играя тази игра. Свърших си работата тук и искам да си ида у дома. Ако билетите ми не бяха в хотела, щях да се опитам да ги презаверя за отпътуване още днес. Наистина!

— Не можеш да се върнеш на Хеликон.

Лицето на учения пламна.

— Защо да не мога? Да не би и там да ме чакат?

Чувек кимна.

— Не се пали излишно, приятелю. Би трябвало и там да те чакат. Ако отидеш на Хеликон, все едно че си в ръцете на Демерцел. Хеликон е добра, безопасна имперска територия. Случвало ли се е някога да е въставал или да е преминал под флага на някой противник на императора?

— Не, не се е случвало, и то по съвсем основателни причини. Заобиколен е от по-големи светове. Неговата сигурност зависи от мира в империята.

— Точно така! Ето защо имперските сили на Хеликон могат да разчитат на пълно съдействие от страна на местната власт. Ти ще бъдеш под непрекъснато наблюдение и винаги, когато потрябваш на Демерцел, той ще е в състояние да те получи. И като се изключи фактът, че сега те предупреждавам, дори няма да подозираш за всичко това и ще работиш, изпълнен с лъжливо усещане за сигурност.

— Струва ми се нелепо. Ако иска аз да бъда на Хеликон, защо просто не ме остави да си ида? Утре щях да замина. Защо му е да изпраща тия двама хулигани, за да ускори цялата работа с няколко часа и да рискува да ме постави нащрек?

— Едва ли е смятал, че ще те постави нащрек! Той не е знаел, че аз ще бъда с теб и ще те въвлека в онова, което наричаш моя параноя.

— Добре, даже да пренебрегнем въпроса, че така ще бъда предупреден, защо да си дава толкоз труд, за да ме накара да избързам с няколко часа?

— Може би защото се бои, че можеш да промениш решението си.

— Къде ще отида, ако не вкъщи? Щом е в състояние да ме докопа на Хеликон, би могъл да ме докопа навсякъде. Би могъл да ме пипне и на… Анакреон — на десетина хиляди парсека от Хеликон, ако ми хрумне да отпътувам за там. Какво представлява разстоянието за хиперпространствените кораби? Дори и да намеря свят, който да не е толкова сервилен към имперските сили, колкото е Хеликон, не помня откога никой не е въставал! Империята е в мир. Макар отделни светове все още да негодуват заради някогашни несправедливости, никой от тях няма да се противопостави на имперските войски, за да ме зашити. Нещо повече, навсякъде освен на Хеликон аз няма да бъда местен жител и няма да съществува дори този принципен въпрос, който да накара империята да стои настрана.

Чувек слушаше внимателно, като от време на време леко кимаше с глава, но изглеждаше все тъй сериозен и невъзмутим.

— Дотук си прав — каза той — само че съществува един свят, който не се намира изцяло под императорския контрол. Струва ми се, че точно това е смутило Демерцел.

Селдън се замисли, прехвърляйки наум най-новата история и разбра, че не е способен да открие планета, на която имперските войски биха могли да се окажат безпомощни.

— И кой е този свят?

— Ти се намираш на него — отвърна Чувек. — Мисля, че точно това прави нещата така опасни в очите на Демерцел. Той е не толкова загрижен да те накара да идеш на Хеликон, колкото да те принуди да напуснеш Трантор, преди по някаква причина — пък била тя просто туристическа мания — ти хрумне да поостанеш.

Известно време двамата мъже седяха мълчаливо, докато най-накрая Селдън язвително възкликна:

— Трантор! Столицата на империята — с основната база на Флотата, разположена на космическа станция в орбита около нея; с най-добрите армейски части, разквартирувани тук. Ако смяташ, че не друг, а Трантор е опасният свят, значи си преминал от параноя към истинско фантазиране.

— Не! Ти си от Външните светове, Селдън. Не знаеш какво представлява Трантор. Тук живеят четиридесет милиарда души, а планетите, които имат дори една десета от това население, се броят на пръсти. Той е невъобразимо сложен от техническа и културна гледна точка. Сега ние сме в Имперския сектор — с най-високия жизнен стандарт в Галактиката и населен изцяло от повече или по-малко авторитетни функционери. Навсякъде другаде обаче са пръснати над осемстотин сектора, като някои от тях имат съвършено различна от тукашната субкултура а повечето са неприкосновени за имперските сили.

— Защо да са неприкосновени?

— Империята не може да упражни сериозен натиск срещу Трантор. Да го направи би означавало да разклатя някоя или друга фасетка от техниката, от която тя самата зависи. Технически всичко е толкова взаимно обвързано че нарушиш ли една от вътрешните връзки, ще рече да осакатиш цялото. Повярвай ми, Селдън, виждали сме какво става тук, когато се случи земетресение, което някак си се е изхитрило да не бъде потиснато; вулканично изригване, което не е било овладяно навреме; буря, която не е била разпръсната; или просто последиците от някоя човешка грешка, останала незабелязана. Цялата планета се разлюлява и трябва незабавно да се положат всички усилия за възстановяване на равновесието.

— Никога не съм чувал за нещо подобно.

Лека усмивка прелетя през лицето на Чувек.

— Разбира се, че не си. Нима искаш империята да признае подобна слабост в ядрото си? Само че ката журналист аз зная какво се случва дори когато хората от Външните светове не го знаят; когато повечето от самите транторианци не го знаят; и дори когато имперският натиск е заинтересован да прикрие случилото се. Повярвай ми! Ако ти не го разбираш, императорът — и Ето Демерцел — са наясно, че да обезпокоиш Трантор може да означава да унищожиш империята.

— Значи предлагаш аз да остана тук по тази причина?

— Да. Мога да те отведа на такова място, където ще бъдеш в абсолютна безопасност от Демерцел. Няма да ти се наложи да смениш името си и ще си в състояние да действаш открито, без той да може да те докосне. Ето защо е искал да те принуди незабавно да напуснеш Трантор и ако не беше онази прищявка на съдбата, която ни събра заедно, както и твоята удивителна способност да се защищаваш, щеше вече да е успял.

— Само че… колко време ще трябва да остана?

— Толкова, колкото изисква твоята безопасност, приятелю. Може би дори за цял живот.

8

Хари Селдън погледна собствената си холография, излъчена от проектора на Чувек. Беше по-впечатляваща и полезна, отколкото би било което и да е огледало. Всъщност изглеждаше тъй, сякаш в стаята има двама Селдъновци.

Той внимателно заизследва ръкава на новата си туника. Хеликонската му настройка го караше да желае цветовете да не са толкова агресивни, но беше благодарен, че все пак Чувек е избрал по-меки от обичайните за този свят. (Внезапно се сети за дрехите на двамата нападатели и вътрешно потръпна.)

— Предполагам, че ще трябва да нося и шапката — запита той.

— В Имперския сектор — да. Да ходиш гологлав тук означава, че си от долен произход. Навсякъде другаде обичаите вероятно са различни.

Селдън въздъхна. Шапката бе заоблена, от мека материя и когато я сложи на главата си, тя като че сама се нагласи по нея. Околовръст периферията бе еднакво широка, но по-тясна от тази на капелите, които носеха нападателите им.

— Няма ремъчка за под брадата.

— Разбира се, че няма. Това е най-новата мода за млади лунгури.

— За млади какво?

— Лунгур е човек, който се кичи с разни неща, за да шокира другите. Сигурен съм, че и на Хеликон имате такива.

Селдън изсумтя.

— Виждал съм хора, дето от едната страна си пускат косите до рамото, а от другата си бръснат главата — и се разсмя, щом се сети за това.

Чувек леко изкриви устни.

— Сигурно изглежда ужасно грозно.

— Де да бяха само те. Естествено има левичари и десничари и всяка разновидност смята другата за крайно предизвикателна. Току вдигнат някоя кавга по улиците.

— В такъв случай мисля, че ще можеш да изтърпиш шапката, макар да няма ремъчка.

— Ще трябва да привикна — кимна Селдън.

— Все пак, може би, ще привлечеш известно внимание. От една страна цветът е убит и изглежда като че си в траур. А и не ти приляга съвсем добре. Освен това е явно, че не си й свикнал. Както и да е, няма да останем дълго в Имперския сектор. Разгледа ли се вече?

Холографът угасна.

— Колко ти струва всичко туй? — попита Селдън.

— Какво значение има?

— Не ми се ще да задлъжнявам прекалено.

— Не се тревожи. Решението си е мое. Само че стига сме стояли тук. Абсолютно сигурен съм, че вече са описали как изглеждам. Ще тръгнат по следите ми и ще довтасат…

— В такъв случай — каза Селдън — парите, които харчиш, наистина са дребна работа. Заради мен самият ти се излагаш на опасност. Ти си застрашен!

— Знам. Обаче сам съм го решил, а и мога да се погрижа за себе си.

— Но защо…

— Философската страна ще обсъдим по-късно. Между другото, атомизирах дрехите ти и не мисля, че са ме забелязали. Разбира се, получил се е приток на енергия и той ще бъде регистриран. Оттук някой би могъл да отгатне какво е станало — не е лесно да потулиш никое действие, ако те следят достатъчно проницателни очи и умове. Както и да е, нека се надяваме, че ще се измъкнем на безопасно място, преди да са сглобили цялата картинка.

9

Вървяха по пешеходни пътеки, където светлината бе мека и жълтеникава. Очите на Чувек бдително се стрелкаха насам-натам и той крачеше с темпото на тълпата, като нито изпреварваше някого, нито се оставяше да го задминат.

Междувременно поддържаше лек, но непреставащ разговор на неутрални теми.

Селдън, който бе твърде напрегнат, за да е в състояние да прави същото, рече:

— Тук изглежда здравата се ходи. И на кръстовищата, и в двете посоки има безкрайни ленти.

— Защо пък не? — сви рамене Чувек. — Ходенето си остава най-добрата форма за транспорт на къси разстояния. Най-удобно, най-евтино и най-здравословно. Безбройните години технически напредък не са променили това. Слушай, да не би да страдаш от акрофобия?

Математикът хвърли поглед над парапета отдясно към дълбоката пропаст, която разделяше пешеходните ленти — всяка насочена обратно на другата и равномерно разделени от кръстовища. Почувства, че леко потръпва.

— Ако имаш предвид страх от височини, по принцип не. Все пак не ми е особено приятно да гледам надолу. Докъде се спуска това?

— Струва ми се, че тук е на около четиридесет или петдесет нива. В Имперския сектор и в няколко други елитни района такива неща се срещат често. На повечето места обаче може да се каже, че хората вървят на равнището на земята.

— Предполагам, този факт би следвало да насърчи опитите за самоубийство.

— Не съвсем. Има далеч по-лесни методи. Освен това на Трантор самоубийството не се третира като позорно действие. Ако има желание първо да мине през определена психотерапия, човек може да сложи край на живота си по най-различни законни методи в специално създадени за тази цел центрове. Е, от време на време стават инциденти, само че аз не те попитах за акрофобията по такава причина. Отиваме да наемем такси от едно място, където ме знаят като журналист. Случвало се е да им правя услуги и те ми дължат нещичко в замяна. Ще забравят да ме регистрират и няма да забележат, че имам компаньон. Естествено ще се наложи да платя повече, и, също тъй естествено, ако хората на Демерцел ги натиснат достатъчно яко, ще трябва да кажат истината и да я припишат на мърлявото счетоводство. Това обаче може да отнеме доста време.

— Че къде тук се вписва акрофобията?

— Можем да стигнем доста по-бързо, ако използваме гравитационна шахта. Малко хора ги предпочитат и трябва да ти призная, че и аз самият не им се радвам особено, но ако си в състояние да я изтърпиш, ще е по-добре.

— Какво значи гравитационна шахта?

— Засега са експериментални. Сигурно обаче ще дойде време, когато ще се разпространят из целия Трантор, стига да се окажат психологически приемливи за достатъчен брой хора. В такъв случай може би ще се появят и на други светове. Това си е асансьорна шахта, само че така да се каже, без асансьор. Просто стъпваме в празното пространство И бавно се спускаме или издигаме под влияние на антигравитацията. Единственото й приложение в наши дни, може би защото е най-простото…

— А какво ще се случи, ако токът спре, когато се придвижваме.

— Точно онова, което си мислиш. Ще паднем и, освен ако не сме съвсем близо до дъното, ще умрем. Не съм чувал да е ставало досега, а, повярвай ми, ако се беше случило, щях да науча. Може и да не сме в състояние да излъчваме новините по съображения за сигурност вечното оправдание, когато се крият лоши вести — но аз щях да го знам. Съвсем наблизо е. Ако не можеш да се справиш, няма защо да те насилвам, но пък автоматичните вити ленти между нивата са толкова бавни досадни, че на мнозина им прилошава от тях!

Чувек сви надолу в един подлез и влезе в обширно помещение, където имаше опашка от мъже и жени, някои от тях дори с деца.

— У дома нищо не съм чувал за това — тихо промълви Селдън. — Разбира се, нашите собствени новинарски медии са ужасяващо провинциални, но все си мисля, че би трябвало да споменат за подобно нещо.

— Шахтите са съвсем експериментални — напомни му Чувек — и са разпространени само в Имперския сектор. Използват повече енергия, отколкото е икономически изгодно, така че правителството не гори от желание именно сега да настоява да им се даде гласност. Старият император, онзи преди Клеон, дето учуди всички, като си умря мирно и тихо в леглото, държеше да инсталират няколко на разни места. Разправят, че искал антигравитацията да е свързана с неговото име, защото бил загрижен за мястото си в историята, както често става възрастните хора, които не са постигнали кой знае колко. Нали ти казах, идеята може и да се разрасне, но, от друга страна, напълно е възможно от нея да не излезе нищо повече от… гравитационната шахта.

— А какво искат да излезе от нея? — запита Селдън.

— Антигравен космически полет. За това обаче ще са нужни много големи технически пробиви, а, доколкото ми е известно, физиците са твърдо убедени, че и дума и може да става за такова нещо. Само че и за гравитационните шахти повечето бяха убедени в същото…

Опашката пред тях бързо се стопи и Селдън се озова заедно с Чувек на края на плочата, а току пред нозете му зина широк отвор. Въздухът отпред леко блестеше. Ученият инстинктивно протегна ръка и усети слаб удар. Не го заболя, но все пак бързо дръпна ръката си.

Чувек измърмори:

— Елементарна предпазна мярка, за да попречи на някого да премине през ръба, преди да е задействал управлението. — Той набра няколко цифри на контролния панел и блясъкът изчезна.

Селдън надникна към дъното на дълбоката шахта.

— Може би за теб ще е по-добре — предложи Чувек — ако си хванем ръцете и затвориш очи. Няма да отнеме повече от няколко секунди.

Всъщност журналистът не даде на Селдън никаква възможност за избор. Грабна ръката му и математикът отново изпита усещането, че не може да се отскубне от силните пръсти. Чувек пристъпи в празнотата, а той самият (за голямо свое разочарование се чу леко да изпищява) провлече крак и залитна.

Силно стисна юмруци, но не усети нито че пада, нито пък че въздухът се движи. Минаха няколко секунди, преди да почувства дръпване напред. Залитна, но бързо възстанови равновесието си и разбра, че е стъпил на твърда земя.

Стъписано отвори очи.

— Успяхме ли?

— Не сме умрели — сухо отвърна Чувек и отривисто потегли, а силният му хват принуди Селдън да го последва.

— Имам предвид, стигнахме ли до нужното ниво?

— Разбира се.

— А какво щеше да стане, ако ние се спускахме, пък някой друг се движеше нагоре?

— Има две отделни писти. По едната всички се спускат с еднаква скорост; по другата се издигат със същата. Шахтата се освобождава само когато няма никакви хора на по-малко от десет метра един от друг. Ако инсталацията работи както трябва, не съществува никакъв шанс за сблъскване.

— Аз нищо не усетих.

— Защо трябва да усещаш нещо? Нямаше никакво ускорение. След първата десета от секундата ти вече се движеше с постоянна скорост, напълно еднаква с тази на въздуха около теб.

— Изумително.

— Абсолютно си прав. Само че не е икономично. А и изглежда няма голям натиск да се увеличи ефикасността на процедурата и да се направи тъй, че да си струва парите. Отвсякъде чуваш един и същ рефрен: „Ние не можем да го направим. Това не може да се направи.“ И така е за всичко!" — Чувек ядно сви рамене и добави: Както и да е, ето ги такситата под наем. Да вървим!

10

На станцията Селдън се опита да не събужда подозрения и установи, че това съвсем не е лесно. Да изглежда преднамерено нехаен, да се озърта крадешком, да извръща лице от всички минаващи, да се вторачва прекалено съсредоточено в някое от возилата бяха все начини да привлече вниманието върху себе си. Подходящото държание бе просто да придобие невинен нормален вид.

Но какво означаваше нормален вид? Той се чувстваше неудобно в дрехите си. Липсваха джобове, така че нямаше къде да пъхне ръце. Двете торбички, които се люшкаха от двете страни на пояса му, го дразнеха, удряйки се в него винаги щом помръднеше, така че непрекъснато бе нащрек дали някой не го подбутва.

Опита да се заглежда по минаващите жени. Те нямаха по дрехите си торбички или поне нищо не им се люшкаше, но пък носеха различни предмети, прилични на малки кутии, като от време на време ги прикачваха на единия или другия си хълбок с някакво устройство, което не можеше да различи. Реши, че вероятно е нещо псевдомагнитно. Със съжаление забеляза, че дрехите им не разкриват кой знае колко и никоя не носи каквото и да било подобие на деколте, макар някои облекла, изглежда, бяха изработени така, че да подчертаят бедрата.

Междувременно Чувек, станал изведнъж много делови, бе представил нужните документи и се връщаше със свръхпроводяща керамична плочка, която щеше да задейства отреденото им такси.

— Влизай, приятелю — подкани го той, като посочи към едно малко двуместно возило.

— Наложи ли се да впишеш името си? — попита Селдън.

— Разбира се, че не. Тук ме знаят и не държат на формалностите.

— Какво ли мислят, че правиш?

— Не ме попитаха, а и аз не им дадох никаква информация. — Той пъхна плочката и Селдън долови слаба вибрация, тъй като таксито оживя.

— Отправяме се към D-7 — започна Чувек, колкото да каже нещо.

Селдън не знаеше какво е D-7, но предположи, че става дума за някакво трасе.

Таксито си проби път, провирайки се и заобикаляйки другите автомобили, и щом накрая попадна на една гладка, леко издигаща се рампа, набра скорост. Сетне се издигна нагоре с лек тласък.

Ученият, който бе автоматично привързан с предпазна мрежа, усети, че нещо го натиска в седалката, а сетне го хвърля напред към мрежата.

— Това не приличаше на антигравитация — констатира той.

— И не беше — потвърди Чувек. — Това си е малка реактивна тяга. Точно колкото да ни вдигне до тунелите.

Пред тях се появи нещо като отвесна канара, изпъстрена с отвори на пещери също като дъска за игра на дама. Чувек изманеврира към отвора, означен като D-7, избягвайки останалите таксита, които се отправяха към другите тунели.

— Лесно можеше да се блъснеш — констатира Селдън, след като се прокашля.

— И вероятно щях да го сторя, ако всичко зависеше от моите сетива и реакции, само че таксито е електронизирано и компютърът може да ми отнеме управлението, без дори да го усетя. Същото важи и за другите возила. Ето ни в дупката!

Те се плъзнаха в D-7, все едно че бяха засмукани навътре, а ярката светлина на открития площад отвън омекна, пожълтя и стана по-топла.

Чувек остави управлението на умната машина и се облегна назад. Пое си дълбоко дъх и рече:

— Е, единия етап го минахме успешно. Можеха и да ни спрат на станцията. Тук сме в относителна безопасност.

Пътуването протичаше гладко и стените на тунела бързо се плъзгаха назад. Почти не се чуваше шум, само постоянно кадифено бръмчене, докато колата продължа-ваше да се носи по пътя си.

— Колко бързо се движим? — запита Селдън.

Чувек хвърли поглед към контролния панел.

— Триста и петдесет километра в час.

— Магнитна тяга?

— Да. Сигурно имате нещо подобно и на Хеликон.

— Само на едно трасе. Аз обаче никога не съм бил на него, макар да съм искал да го сторя. Не предполагах, че ще изглежда така.

— Сто на сто в действителност не изглежда точно така. Из Трантор има много хиляди километри от тези тунели, които правят подземната му част да прилича на пчелна пита, и доста голям брой, дето се вият под по-плитките части на океана. Това е основният начин за пътуване на дълги разстояния.

— Колко време ще ни отнеме?

— За да стигнем до непосредствената си цел ли? Малко над пет часа.

— Пет часа! — ужаси се Селдън.

— Не се притеснявай. Горе-долу на всеки двадесет минути минаваме покрай зони за отдих, където можем да спрем, да излезем от тунела, да изпънем крака, да хапнем, да се облекчим, ако се налага… Разбира се, бих предпочел да го направим толкова малко пъти, колкото е възможно.

Известно време продължиха мълчаливо, а сетне ученият видимо се стресна, когато от дясната им страна проблясна ярка светлина и му се стори, че различава още две таксита.

— Това беше зона за отдих — обясни Чувек в отговор на незададения въпрос.

— Наистина ли ще съм в безопасност на онова място, където ще ме закараш? — заинтересува се Селдън.

— В пълна безопасност, що се отнася до явни действия на имперските сили. Разбира се, стигне ли се до някой отделен изпълнител — шпионин, агент, наемен убиец, човек трябва да бъде внимателен. Аз ще ти осигуря телохранител.

Математикът явно се смути.

— Наемен убиец? Сериозно ли говориш? Наистина ли ще поискат да ме убият?

— Сигурен съм, че Демерцел няма да го направи — каза Чувек. — Подозирам, че той по-скоро ще поиска да те използва, отколкото да те убие. Само че могат да се намерят и други врагове или да се получи някое злощастно стечение на обстоятелствата. Не можеш да минеш през живота като сомнамбул.

Селдън тръсна глава и изви лице встрани. Като си помисли, че само преди четиридесет и осем часа все още беше незначителен, на практика никому неизвестен математик от Външните светове, чиято единствена грижа бе да прекара в зяпане оставащото му на Трантор време… Сега вече бе окончателно затънал — имперските сили го търсеха като престъпник. Невероятният обрат го стисна за гърлото и той потрепери.

— А ти — ти какво ще правиш оттук нататък?

Чувек замислено отвърна:

— Предполагам, че няма да са много добре настроени и към мен. Нищо чудно да ми разцепят главата или някой тайнствен и останал си неразкрит бандюга да ми пръсне гръдния кош.

Журналистът изрече тия думи без гласът да му трепне, ала Селдън примигва.

— Мисля, че би могъл правилно да предположиш какво те очаква — смутолеви той. — Ти като че ли не си… особено разтревожен.

— Аз съм стар транторианец. Познавам планетата не по-зле от всеки друг; знам и доста хора, които по някакъв начин са ми задължени. Лаская се да мисля, че съм отракан и не е лесно да ме докопат. Накъсо казано, приятелю, напълно уверен съм, че мога да се погрижа за себе си.

— Радвам се, че мислиш тъй, и се надявам да имаш основания, Чувек, само че не мога да проумея защо изобщо поемаш такива рискове. Какво съм аз за теб? Защо ти е да залагаш живота си заради някого, който ти е непознат?

Водачът на таксито много съсредоточено провери контролните уреди и сетне извърна лице право към Селдън. Очите му бяха спокойни и сериозни.

— Искам да те спася по същата причина, поради която императорът желаеше да те използва — заради твоите способности на предсказател.

Селдън усети болезнено разочарование. Значи в края на краищата не ставаше дума за неговото спасяване. Беше просто безпомощна и оспорвана плячка на борещи се помежду си хищници.

— Няма да оцелея след този доклад на Десетилетната конференция! — гневно възкликна той. — Съсипах си живота.

— Не. Не бързай със заключенията, математико. Императорът и неговите офицери те желаят по една-единствена причина — да направят собствената си власт още по-сигурна. Интересуват се от твоите способности само доколкото те могат да бъдат използвани за запазване на могъщество на Клеон Първи, за прехвърлянето на това могъщество към малкия му син, за поддържане на йерархията, чиновете и привилегиите на неговите чиновници. Докато аз искам твоите способности за доброто на Галактиката.

— Че има ли някаква разлика? — ядовито избълва Селдън.

И Чувек отново го изгледа продължително, като веждите му наченаха сурово да се сбърчват:

— Ако не виждаш разликата, толкова по-зле за теб. Хората, които обитават Галактиката, съществуват отпреди управляващия сега император, отпреди династия която той представлява, отпреди самата империя. Човечеството е далеч по-старо от империята. То е може би по-старо и от двадесет и петте милиона светове в Галктиката. Защото има легенди за времето, когато е обитавало един-единствен свят.

— Легенди! — изсумтя Селдън, свивайки рамене.

— Да, легенди, само че аз не виждам никаква причина да не е било наистина така — преди двадесет или дори повече хиляди години. Предполагам, че човечеството не се е появило окомплектувано с познанията, нужни за хиперпространствено пътуване. Положително трябва да е имало времена, когато хората не биха могли да пътуват с надгранични скорости и затова са били затворени в рамките на само една планетна система. А ако погледнем напред, обитателите на Галактиката положително ще продължат да съществуват, след като ти и императорът умрете и след като целият му род свърши, и след като се разпаднат институциите и на самата Галактика. В такъв случай не е важно човек да се тревожи прекалено много за отделните индивиди, за властелина или за младия имперски принц. Не е важно да се безпокои дори и за механизмите на империята. Какво ще стане с квадрилионите хора, които съществуват из Галактиката? Какво ще стане с тях, ето въпроса!

— Предполагам, че световете и хората ще продължат да съществуват — каза Селдън.

— Но не изпитваш ли поне що-годе сериозна нужда да изследваш възможните условия, при които те ще продължат да съществуват?

— Може да се приеме, че ще продължат да съществуват както сега.

— Да се приеме може. Но дали може да се узнае — чрез онова изкуство на предсказването, за което говориш?

— Аз го наричам психоистория. Теоретически е възможно.

— И не чувстваш никакво желание да превърнеш тази теория в практика.

— Бих искал, Чувек, но желанието ми не поражда автоматично способността да го направя. Казах на императора, че нищо чудно да се окаже невъзможно психоисторията да бъде превърната в практически метод… и ми се налага и на теб да кажа същото.

— И ти самият нямаш никакво намерение дори да се опиташ да откриеш метода?

— Не, нямам. Не изпитвам нищо повече от усещането, че би трябвало да преровя куп камъчета, голям колкото Трантор, да ги преброя едно по едно и да ги подредя според намаляването на масата им. Аз зная, че това не е нещо, което ще мога да постигна в рамките на един живот, и не съм чак толкоз глупав, че да се подлъгвам да опитам.

— А би ли опитал, ако знаеше истината за положението на човечеството?

— Този въпрос е невъзможен. Каква е всъщност истината за положението на човечеството? Да не би ти да претендираш, че я знаеш?

— Да, знам я. И мога да я изкажа само с три думи — очите на Чувек отново се втренчиха в нещо невидимо, като преди това за миг пробягаха по безизразната неизменност на тунела, който се носеше към колата, разширяваше се, докато отминеха, и отново се свиваше, щом се изхлузеше назад. Сетне мрачно произнесе трите думи.

— Галактическата империя умира.

III. УНИВЕРСИТЕТЪТ

СТРИЛИНГСКИ УНИВЕРСИТЕТ — Институт за висше образование в Стрилингския сектор на древния Трантор. Въпреки всичките му претенции за авторитет както в областта на хуманитарните, така и на точните науки, не са те тези, които сега придават такова значение на Университета, За предишните поколения учени вероятно би било огромна изненада да разберат, че след време за Стрилингския университет ще си спомнят най-вече поради факта, че той е станал резиденция на някой си Хари Селдън по време на Бягството.

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

11

След спокойното изявление на Чувек, Хари Селдън остана известно време в неловко мълчание. Внезапно осъзнал сериозността на проблема, той почувства особен вътрешен хлад.

На път беше да изобрети една нова наука — психоисторията. Изключително ловко бе разширил полето на действие на законите на вероятността, за да обхванат огромен брой неопределености, и бе достигнал до елегантни уравнения, съдържащи множество неизвестни. Може би дори не „множество“, а безкрайно много — това вече трудно можеше да се определи точно.

Само че всичко туй си беше една математическа игра и нищо повече. Бе достигнал до психоисторията или поне до основите й, но единствено като математически куриоз. Къде бе останало онова познаване на действителната история, което евентуално би могло да придаде някакъв смисъл на сухите уравнения?

Той не притежаваше такива познания. Никога не се бе интересувал от история. В общи линии знаеше единствено хеликонската — в тамошните училища курсовете по този предмет бяха, разбира се, задължителни — но какво се намираше извън тях? Онова, което бе усвоил, положително представляваше само гол скелет, наполовината сглобен от легенди и митове, а другата — със сигурност изопачена.

И все пак как човек би могъл да твърди, че Галактическата империя умира? Тя бе съществувала в продължение на десет хиляди години, а дори и преди това; в качеството си на столица на доминиращото кралство Трантор почти двадесет века бе властвал над нещо, което на практика пак си беше империя. Тя бе преживяла ранните столетия, когато цели сектори от Галактиката отначало приемаха, а сетне отхвърляха собствената си местна независимост. Тя бе оцеляла сред превратностите, свързани с въстания, династични войни и някои сериозни периоди на упадък. Повечето светове малко се грижеха за подобни неща, а самият Трантор бе нараствал постоянно, докато не се превърна в обхващащо цяла една планета човешко обиталище, което сега се самоназоваваше Вечният свят.

Наистина през последните четири века безпорядъкът се бе увеличил и дори бе избухнала своеобразна епидемия от преврати и убийства на императори. Само че и това се бе поуталожило и точно в този момент Галактиката бе спокойна както никога досега. По време на царуването на Клеон Първи и преди, под властта на баща му, световете процъфтяваха; самият Клеон не бе смятан за тиранин. Дори хората, които не одобряваха империята като институция, рядко можеха да кажат нещо определено лошо за него и по това той съществено се различаваше от Демерцел.

Защо в такъв случай Чувек ще разправя, че Галактическата империя умира — и то с такава убеденост?

Естествено той е журналист. Вероятно познава до известна степен галактическата история и в далеч по-голяма разбира положението в момента. Дали оттук е почерпил информация за своето твърдение? И ако е тъй, каква по-конкретно е тя?

На няколко пъти насмалко да попита, ала в мрачното лице на приятеля му имаше нещо, което го възпираше. А също така го възпираше и собственото му дълбоко втълпено убеждение, че Галактическата империя е една даденост, аксиома, основният камък, върху който се градяха всички спорове. В края на краищата, ако това не бе вярно, той не искаше да го узнае.

Не, просто не можеше да повярва, че е сгрешил! Империята би могла да умре в не по-голяма степен от самата Вселена. Или, ако Вселената наистина свършеше, тогава и само тогава щеше да загине и империята.

Селдън затвори очи и се опита да заспи, само че, разбира се, не можа. Щеше ли да се наложи да изучи историята, за да разработи своята… психоистория?

И как би могъл да го стори? Съществуваха двадесет и пет милиона свята, всеки от тях със собствена сложна съдба. Как би могъл да изучи всичко това? Знаеше естествено, че има многосерийни филми, посветени на тази тема. Дори веднъж, по някаква отдавна забравена причина, бе прегледал набързо един такъв филм и го бе намерил за прекалено скучен, та да може да бъде издържан докрай.

Галактическата история се занимаваше с важните светове. Някои от тях тя проследяваше през цялото или почти цялото им битие; други придобиваха значение само за известно време — докато залезеха. Веднъж беше потърсил Хеликон в индекса и бе открил само едно позоваване. Когато полюбопитства повече, се оказа, че родната му планета фигурира в списък на светове, които в един момент били застанали на страната на претендент за имперския трон, дето така и не успял да защити претенциите си. В този случай Хеликон някак си бе избегнал наказанието — вероятно защото не се бе оказал достатъчно важен, за да бъде наказан.

Каква полза имаше обаче от подобно хроникьорство? Психоисторията би трябвало да обхваща действията, реакциите и взаимните връзки на всеки свят, на всички до един. Как може човек да изучи развитието на двадесет и пет милиона свята и да обмисли всичките им възможни взаимодействия? Такава задача би била определено абсурдна, а това беше още едно потвърждение на собственото му заключение, че макар психоисторията да представлява теоретичен интерес, никога няма да бъде вкарана в каквато и да е практическа употреба.

Селдън почувства лек тласък напред и веднага прецени, че возилото намалява скоростта си.

— Какво има? — попита той.

— Мисля, че вече сме достатъчно далеч — отвърна Чувек — и можем да рискуваме едно малко спиране, за да похапнем, да пийнем по някоя чаша и да посетим тоалетната.

След още петнадесет минути, през които стените край тях отминаваха все по-бавно и по-бавно, те стигнаха до някакво осветено разширение. Таксито сви в него и си намери място за паркиране между пет-шест други себеподобни.

12

С един поглед опитното око на Чувек обхвана вдлъбнатината, спрелите коли, крайпътния ресторант, коридорите и посетителите му. Селдън, който отново се мъчеше — без да знае как — да не изглежда прекалено подозрително, го наблюдаваше, опитвайки се поне да не се вторачва прекалено много.

Когато седнаха на една маса и набраха на клавишите поръчките си, математикът не особено успешно, стараейки се гласът му да звучи равнодушно, попита:

— Всичко ли е наред?

— Така изглежда — отговори Чувек.

— Откъде знаеш?

Другият задържа за миг тъмните си очи върху неговите.

— Инстинкт. Дълги години новинарство. Поглеждаш и разбираш: „Тук няма новини.“

Селдън кимна и почувства облекчение. Може би приятелят му се бе изразил сардонично, но в казаното все пак трябваше да има известно количество истина.

Задоволството му обаче продължи само до първата хапка от сандвича. Той изгледа Чувек с пълна уста и израз на обидена изненада.

— Това е крайпътен ресторант — спокойно рече журналистът. — Евтин, бърз и не кой знае колко добър. Храната е домашно отгледана и в нея има примес от доста агресивна мая. Транторианските небца са свикнали с него.

Селдън с мъка преглътна.

— Ама в хотела…

— Виж, ти беше в Имперския сектор. Там храната се внася, а когато се използва местна, тя е с най-високо качество. Е, също така е и скъпа.

Селдън се зачуди дали да отхапе още една хапка.

— Искаш да кажеш, че докато съм на Трантор…

Чувек с устни му даде знак да млъкне.

— Не оставяй у никого впечатлението, че си свикнал на по-добро. Тук има места, където да те идентифицират като аристократ е далеч по-непрепоръчително, отколкото да решат, че си от Външните светове. Уверявам те, храната няма да е такава навсякъде. Тези крайпътни заведения са известни с лошото й качество. Ако можеш да смелиш сандвича си, значи ще си способен да ядеш всичко на Трантор. И това няма да ти навреди.

— Много ли храна отглеждат тук? — попита Селдън. Косият поглед встрани му бе разкрил, че в непосредствена близост не седи никой и затуй говореше по-спокойно. — Разправяли са ми, че двадесет от околните светове изпращат стотици товарни кораби, които всеки ден зареждат Трантор.

— Зная. И стотици, които отнасят отпадъците. Пък ако искаш да направиш историята наистина добра, казваш, че едни и същи кораби носят храна в едната посока и боклук в другата… Вярно е, че внасяме значителни количества, обаче това са най-вече луксозни стоки. И изнасяме големи количества отпадъци, обработени внимателно, за да са напълно безвредни, като прекрасен органичен тор — също тъй необходим за другите светове, както е храната за нас. Обаче това е съвсем малка част от цялото.

— Така ли?

— Да. Освен рибите в морето, навсякъде има градини. Както и овощни дръвчета, домашни птици, зайци и огромни ферми за микроорганизми — обикновено ги наричат ферми за мая, макар тя да е само малка част от продукцията им. Нашите отпадъци се използват преди всичко тук, у дома, за да се поддържа целият този растеж. Всъщност в много отношения Трантор прилича на огромно, прекалено разрастло се космическо поселище. Случвало ли ти се е да посетиш някое такова поселище?

— Бил съм.

— Космическите поселища са по същество затворени фалове, в които всичко влиза в изкуствен цикъл. Притежават изкуствена вентилация, изкуствени ден и нощ и така нататък. Трантор се различава от тях единствено по това, че дори и най-голямото подобно поселище има население не повече от десет милиона, а тук живеят четири хиляди пъти повече хора. Е, разбира се, ние имаме естествена гравитация. Пък и никое космическо поселище не може да ни съперничи по микрохрани. Имаме вани за мая, гъбични басейни, езера за водорасли — не можеш дори да си представиш колко големи! И много държим на изкуствените подправки, като не ги прибавяме с аптекарска ръка. Точно те придават вкуса на онова, което ядеш.

Селдън бе погълнал по-голямата част от сандвича си и вече не го намираше толкова противен, както при първата хапка.

— А няма ли да ми навреди?

— Храната действа на чревната флора и понякога предизвиква диария у някой посетител от Външните светове, макар това да се случва от дъжд на вятър. Все пак изпий си млечния шейк, нищо че едва ли ще ти хареса. Той съдържа съставка против стомашно разстройство, която ще те спаси дори ако си чувствителен към подобни неща.

— Не говори повече за това — настоя почти обиден Селдън. — Човек може да е внушаем към подобни работи.

— Изпий си млечния шейк и зарежи внушаемостта.

Двамата приключиха яденето в мълчание и скоро отново бяха на път.

13

Ето че пак се носеха бързо в тунела. Селдън реши да изрече на глас въпроса, който го тормозеше през последния час.

— Защо казваш, че Галактическата империя умира?

Чувек отново се извърна и го погледна.

— Тъй като съм журналист, към мен от всички страни се изливат статистически данни, докато накрая не започнат да ми излизат през ушите. А пък ми разрешават да публикувам съвсем малка част от тях. Населението на Трантор намалява. Преди двадесет и пет години то беше почти четиридесет и пет милиарда души. Донякъде това намаление се дължи на спадането на раждаемостта. Всъщност тук никога не е имало висока раждаемост. Ако гледаш наоколо, когато обикаляш из секторите, няма да срещнеш прекалено много деца въпреки огромното население. Освен това съществува и емиграция. Тоест повече хора напускат Трантор, отколкото пристигат на него.

— Като се има предвид многобройното му население — рече Селдън — това не е кой знае колко чудно.

— И въпреки това си остава необичайно, тъй като досега не се е случвало. Още нещо — навсякъде из Галактиката търговията е в застой. Казионната причина е липсата на каквито и да било конфликти, и понеже в момента наистина всичко е мирно и тихо, изглежда, че нещата са наред и трудностите от предишните няколко века са останали зад гърба ни. Само че политическите битки, въстанията и недоволството са и признаци за известна жизненост. Сега витае някаква обща умора. Времената са мирни, но не защото хората са задоволени и делата им процъфтяват, а защото са изморени и са отпуснали ръце.

— О, не съм сигурен! — възрази Селдън.

— Аз пък съм. Друг типичен пример е антигравният феномен, за който вече говорихме. Имаме гравитационни шахти, но те не получават разпространение. Проектът е неизгоден и комай няма никаква заинтересованост да бъде направен печеливш. От векове скоростта на техническия напредък се забавя и в момента е намаляла почти до пълзене. Дори в някои области развитието напълно е спряло. Ти не си ли го забелязал? В края на краищата нали си математик!

— Не бих могъл да кажа, че съм се замислял по въпроса.

— Никой не е мислил. Всички обаче го знаят. В наше време учените много ги бива да разправят, че нещо е невъзможно, непрактично, безполезно. Моментално отхвърлят всякакво разсъждение. Ето, и ти също… Какво говореше за психоисторията? Че е теоретически интересна, но напълно безполезна от практическа гледна точка. Не съм ли прав?

— И да, и не — раздразнено отвърна Селдън. — Тя наистина е безполезна от всякаква практическа гледна точка, но те уверявам, че мисля така не защото вкусът ми към рискованите начинания се е притъпил. Тя действително е безполезна.

— Или поне — подхвърли Чувек с оттенък на сарказъм — такова е твоето впечатление в общата атмосфера на упадък, в която живее цялата империя.

— Тази обща атмосфера на упадък — ядоса се Селдън — пък е твоето впечатление. Дали не е възможно и ти да грешиш?

Журналистът сякаш застина за момент и се замисли, а после каза:

— Да, може и да греша. Говоря единствено по интуиция, въз основа на догадки. Това, от което се нуждая, е действащ психоисторически метод.

Селдън обаче не налапа въдицата.

— Не разполагам с такъв метод, за да ти го дам — заяви той. — Но нека предположим, че си прав. Да речем, че империята запада, най-накрая ще спре да функционира и ще се разпадне. Но хората все пак ще продължат да съществуват…

— Да, само че при какви условия? Близо дванадесет хиляди години управляваният от император Трантор до голяма степен е осигурявал мира. Имало е и прекъсвания — въстания, местни граждански войни, многобройни трагедии — но като цяло в повечето райони е царял мир. Защо Хеликон, твоят роден свят, е толкова проимперски настроен? Защото е малък и ако империята не гарантираше сигурността му, съседите щяха да го погълнат.

— Да не би да предсказваш всеобщи повсеместни войни и анархия, ако империята се сгромоляса?

— Разбира се. Не харесвам императора, нито имперската институция, като цяло, но нямам с какво да ги заместя. Не зная какво друго би опазило мира и не съм съгласен да ги оставя да си идат, преди да държа някакъв коз в ръката си.

— Говориш, сякаш ти управляваш Галактиката. Ти не си бил готов да ги оставиш да си идат. Ти трябвало да държиш нещо в ръката си. Кой си ти, приятелю, та се държиш така?

— Говоря по принцип — обясни малко по-кротко Чувек. — Не съм загрижен лично за себе си. Може да се предположи, че империята все ще изтрае, докато съм жив; възможно е дори през това време да има известно подобрение на нещата. Упадъкът не върви по права линия. Не е изключено до окончателната катастрофа да има още хиляда години, а както лесно можеш да предположиш, дотогава аз ще съм умрял и сигурно няма да съм оставил наследници. Апропо, щом стигнахме дотук да ти кажа, че не поддържам постоянна връзка с жена; така че нямам деца и не възнамерявам да имам. Не съм дал никакви заложници на съдбата. Селдън, наблюдавах те, докато говореше. Ти също нямаш деца.

— Имам родители и двама братя, но не и деца. — Лицето на учения се разкриви в почти болезнена усмивка. — По едно време бях много близък с една жена, но на нея й се струваше, че съм по-привързан към моята математика.

— А тъй ли беше наистина?

— За мен нещата не стояха така, но не и за нея. Затова ме напусна.

— И оттогава не си имал никоя друга?

— Не съм. Все още си спомням прекалено ясно каква болка ми причини раздялата.

— Е, в такъв случай би могло да изглежда, че е най-разумно и двамата да изчакаме събитията и да оставим страданията за други хора, дето ще се появят много след нашето време. По-рано може би бих приел това, но не и сега. Защото сега аз притежавам един инструмент; аз владея положението.

— И какъв е твоят инструмент? — запита Селдън, макар вече да подозираше отговора.

— Ти! — заяви Чувек.

Тъй като бе наясно с казаното, Селдън не пропиля никакво време да се шокира или удивлява. Той просто поклати глава.

— Много се лъжеш. Аз не съм инструментът, който може да ти свърши работа.

— Защо да не си?

— Колко пъти трябва да ти го повтарям! Психоисторията не е практическо изследване. Трудността е фундаментална. Цялото пространство и време на Вселената няма да са достатъчни, за да се разработят и решат необходимите проблеми.

— Сигурен ли си в това?

— За нещастие, да.

— Нали знаеш, че не става дума да изследваш цялото бъдеще на Галактическата империя. Няма защо да трасираш с подробности действията на всеки човек или дори на всеки свят. Има само няколко определени въпроса, на които трябва да дадеш отговор. Ще се сгромоляса ли Галактическата империя и, ако да, кога? Какво ще бъде състоянието на човечеството след това? Възможно ли е да се направи нещо за предотвратяване на сгромолясването или за облекчаване на условията на живот след него? На мен ми се струва, че това са относително прости въпроси.

Селдън поклати глава и тъжно се усмихна.

— Историята на математиката е пълна с прости въпроси, които или имат ужасно сложни отговори, или изобщо нямат такива.

— Нищо ли не може да се направи? Аз виждам, че империята пропада, но не мога да го докажа. Всичките ми заключения са субективни и не съм в състояние да демонстрирам, че не греша. Тъй като темата е твърде щекотлива, хората ще предпочетат да не повярват на моите субективни заключения и няма да бъде сторено нищо, за да се предотврати падението… или поне за смекчаването му. Ти би могъл да докажеш наближаващия крах, а защо не, ако е там въпросът, и да го опровергаеш.

— Не, точно това не мога да направя. Не мога да намеря доказателства, когато те не съществуват. Не мога да направя една математическа система практична, когато тя самата не е такава. Не мога да ти измисля две четни числа, чийто сбор да даде нечетно — независимо колко жизнено важно за теб или за цялата Галактика е това.

— Е, значи и ти си част от упадъка — примирено въздъхна Чувек. — Готов си да се примириш с провала.

— Че какъв избор имам?

— Не можеш ли да опиташ? Колкото и безсмислени да ти се струват всички усилия, има ли нещо по-добро, което си в състояние да направиш с живота си? Имаш ли някаква по-ценна цел? Имаш ли намерение, което да заслужава по-голямо внимание в собствените ти очи?

Селдън бързо запримига.

— Милиони светове. Милиарди култури. Квадрилиони хора. Децилиони взаимоотношения. И ти искаш да ги редуцирам до някакъв ред.

— Не, искам да опиташ. Заради същите милиони светове, милиарди култури и квадрилиони хора. Не заради императора. Не заради Демерцел. Заради човечеството.

— Ще се проваля — промълви Селдън.

— От това няма да ни стане по-зле. Ще опиташ ли?

Въпреки желанието си и без да знае защо, Селдън се чу да казва:

— Ще опитам.

И посоката на живота му бе определена.

14

Пътуването свърши. Таксито влезе в един паркинг, много по-голям от онзи, където бяха хапнали. (Селдън все още помнеше вкуса на сандвича и неволно направи кисела гримаса.)

Чувек предаде наетата кола и се върна, мушкайки кредитката си в един малък джоб от вътрешната страна на ризата.

— Тук си в пълна безопасност от каквато и да било открита и непосредствена атака — каза той. — Това е секторът Стрилинг.

— Стрилинг?

— Мисля, че е наречен на онзи, който за пръв път е усвоил тази област като място за заселване. Повечето сектори са наречени на един или друг човек, което означава, че названията са грозни, а някои в добавка са и трудни за произнасяне. Въпреки това ако се опиташ да накараш тукашните обитатели да заменят името Стрилинг със Свежо ухание или нещо подобно, ще си навлечеш белята.

— Съвсем естествено — кимна Селдън, като внимателно подуши въздуха. — Уханието тук не е напълно свежо.

— Едва ли има такова място на Трантор, но полека-лека ще привикнеш.

— Радвам се, че пристигнахме — откровено си призна ученият. — Не че много ми харесва, ала здравата се уморих от пътя. Да обикаляш Трантор сигурно е жив ужас. Ние на Хеликон можем да стигнем от което и да е място до което и да е друго за много по-малко време, отколкото ни отне тук пропътуването на някакви си две хиляди километра.

— И ние имаме самолети.

— В такъв случай защо…

— Такси можех да уредя повече или по-малко анонимно. С въздушен кораб щеше да е далеч по-трудно, да не кажа невъзможно. И независимо колко безопасно е тук, ще се чувствам по-добре, ако Демерцел не знае къде точно се намираш. Всъщност ние още не сме приключили. За последния етап ще трябва да вземем експреса.

Селдън знаеше значението на тази дума.

— Онези открити кервани от коли, които се движат по релси, нали?

— Точно така.

— На Хеликон нямаме такива. Всъщност там не ни и трябват. Първия ден, когато пристигнах на Трантор, пътувах с един експрес. Отведе ме от аерогарата до хотела. За мен беше новост, но ако трябва непрекъснато да го използвам, мисля, че шумът и тълпите биха ме отвратили.

Чувек изглеждаше развеселен.

— Загуби ли се?

— Не, надписите свършиха работа. Имах проблеми при качването и слизането, но ми помогнаха. Сега схващам, че всеки е можел да разбере по дрехите ми, че съм от Външните светове. Въпреки това като че ли ми помагаха с готовност; предполагам, било е забавно да ме гледат как се колебая и обърквам.

— Е, тъй като сега вече си експерт по балансиране в експреса, няма нито да се колебаеш, нито да се объркваш — Чувек изрече това достатъчно спокойно, макар ъгълчетата на устните му леко да потрепваха. — Хайде да вървим.

Тръгнаха без да бързат по улицата, която бе осветена дотолкова, колкото човек би могъл да очаква от някой мрачноват ден. От време на време просветляваше, сякаш слънцето действително надзърташе иззад облаците. Селдън инстинктивно поглеждаше нагоре, за да види дали наистина е така, ала „небето“ над тях бе равномерно осветено.

Чувек забеляза това и обясни:

— Промяната на яркостта изглежда допада на човешката психика. През някои дни улицата изглежда като ярко осветена от лятно слънце, а има и такива, когато е по-тъмно от сега.

— Но не вали нито дъжд, нито сняг?

— Да. Нито пък град или лапавица. Няма и висока влажност или лют студ. Дори сега, Селдън, Трантор си има своите предимства.

В двете посоки се движеха хора. Имаше доста младежи, както и деца, придружаващи възрастните, въпреки думите на Чувек за раждаемостта. Всички изглеждаха благоденстващи и почтени. Двата пола бяха еднакво застъпени и в дрехите им преобладаваха значително по-пастелни тонове, отколкото в Имперския сектор. Неговият собствен костюм, избран от Чувек, се вписваше чудесно в общия фон. Малцина носеха шапки, така че Селдън с облекчение свали своята и започна свободно да я люшка напред-назад в ръката си, докато вървеше.

Между двете платна на пешеходната алея нямаше дълбока пропаст и както приятелят му бе предсказал в Имперския сектор, изглежда вървяха на равнището на земята. Нямаше обаче и никакви превозни средства.

— В Имперския сектор те са доста многобройни — обясни Чувек, съзрял изненадата му — тъй като ги използват чиновниците. Навсякъде другаде частните превозни средства са рядкост, а за тези, които все пак ги предпочитат, има запазени отделни коридори. Не се налага да ги ползваме, тъй като разполагаме с експреси, а за по-късите разстояния имаме движещи се коридори. За още по-къси разстояния пък разчитаме на собствените си крака.

Селдън дочу някакви въздишки и проскърцвания и на известно разстояние отпред забеляза дълга редица от експресни вагончета.

— Ето го — посочи той.

— Зная, само че нека идем на някоя станция. Там има повече ленти и е по-лесно да се качиш. Все още не си достатъчно опитен, за да се качваш и слизаш навсякъде, а сред мераклиите акробати, които си въобразяват, че могат да го правят, има доста, дето пострадват.

— Нямате ли правила за движение?

— Разбира се, че имаме и от време на време за всеобщо учудване някое от тях влиза в действие.

След като успяха да се прехвърлят на носещия се влак и да се наместят сигурно в едно вагонче, ученият отново се обърна към Чувек.

— Изненадан съм колко тихи са тук експресите. Ясно ми е, че се задвижват с електромагнитно поле, но ми се струват прекалено безшумни дори и за него. — Той се вслуша в откъслечните метални стонове, които се разнасяха, когато вагонът, в който бяха, се изместеше спрямо съседните.

— Да, мрежата е чудесна — потвърди Чувек — макар ти да не я виждаш в най-добрите й години. Когато бях по-млад, беше още по-тиха от сега, а някои разправят, че преди половин век едва-едва е шушнела — въпреки че, предполагам, трябва да имаме предвид и носталгичното идеализиране.

— Защо сега вече не е така?

— Защото не я поддържат както се полага. Казах ти за упадъка, нали.

Селдън се намръщи.

— Хората положително не си седят по местата и не казват: „Ние сме в упадък. Я да оставим експреса да се скапе.“

— Не, не седят. Това не е преднамерено. Изгнилите места се закърпват, разнебитените вагони се подновяват, магнитите също се подменят. Само че всичко се прави надве-натри, все по-небрежно и на по-големи интервали. Просто няма достатъчно пари.

— Че къде са отишли парите?

— За други неща. Цели векове имаше смутове. Флотата е несравнимо по-голяма и по-скъпа от някогашната. Въоръжените сили получават много по-добро заплащане, за да мируват. Смутове, преврати, взривове на граждански войни — всичко това взима своя данък.

— Но при Клеон империята не е воювала. Цели петдесет години мир!

— Да, само че войниците, които са добре платени, ще негодуват, ако заплащането им се намали, понеже има мир. Адмиралите ще се съпротивляват на изваждане на кораби от строя и на понижаване на званията им просто защото тяхната работа сега е по-малко. Така че парите продължават да се изливат непродуктивно към въоръжените сили, а важни области от обществения сектор биват оставяни да се разкапват. Ето на това му викам упадък. Ти как ще го наречеш? Не мислиш ли, че ще можеш да вкараш тази гледна точка в своите психоисторически категории?

Селдън неловко се размърда и рече:

— Между другото, къде отиваме?

— В Стрилингския университет.

— А, затуй името на сектора ми беше някак си познато. Чувал съм за Университета.

— Това не ме изненадва. На Трантор има близо сто хиляди висши учебни заведения, но Стрилинг е един от хилядата, които са на върха на пирамидата.

— Там ли ще остана?

— Известно време — да. По начало университетските кампуси[6] са нещо като неприкосновени светилища. В тях ще си в безопасност.

— Само че дали ще ми се зарадват?

— Защо не? Днес добър математик не се намира лесно. Те може би ще съумеят да те използват. А може би ти също ще можеш да ги използваш — и то не просто за убежище.

— Искаш да кажеш, че това ще е мястото, където бих могъл да разработя своите идеи?

— Нали обеща — сериозно отвърна Чувек.

— Обещах да опитам — възрази Селдън и си помисли, че това е като да опиташ да направиш въже от пясък.

15

Разговорът някак внезапно се прекъсна и той се загледа в постройките, покрай които минаваха. Бяха приятно различни — някои съвсем ниски, други сякаш стигаха „небето“. Тук-там имаше широки кръстовища, разнообразяващи редуването на сградите, а и изобилие от алеи.

По някое време му хрумна, че макар зданията да се издигат нагоре, те може би се и спускат надолу и вероятно са по-големи на дълбочина, отколкото на височина. Още щом тази мисъл прелетя през съзнанието му, той вече бе убеден, че е вярна.

От време на време виждаше на заден план, по-надалеч от експреса, ивици зеленина и дори малки дървета.

Наблюдава известно време пейзажа и постепенно осъзна, че светлината отслабва. Хвърли кос поглед встрани и се обърна към Чувек, който сякаш отгатна въпроса му.

— Следобедът отминава — обясни той — наближава нощта.

Селдън повдигна вежди и ъгълчетата на устата му се свиха.

— Впечатляващо. Представям си как цялата планета потъмнява, а след няколко часа се осветява отново.

Чувек се усмихна със своята лека, пестелива усмивка.

— Не напълно, Селдън. Планетата никога не угасва изцяло, нито пък се включва изведнъж. Сянката на здрача се плъзга по нея постепенно, последвана половин денонощие по-късно от бавното просветляване на зората. Всъщност ефектът повтаря истинската смяна на деня и нощта, която е съвсем наблизо над куполите.

Селдън поклати глава.

— Но защо трябва да захлупваш една планета и после да имитираш онова, което би станало на открито?

— Предполагам, защото така хората биха се чувствали по-добре. Транторианците обичат предимствата на изолираното пространство, макар да не желаят да им се напомня, че са затворени. Ти, Селдън, все още знаеш много малко за транторианската психика.

Математикът леко се изчерви. Като хеликонец наистина знаеше много малко за милионите светове извън родната си планета. Невежеството му не се ограничаваше единствено до Трантор. Как при това положение може да се надява, че ще направи нещо с психоисторията?

А как би могла една група хора, колкото и да е голяма, да знае достатъчно?

Селдън си спомни за някаква главоблъсканица, която го бе впечатлила в младежките му години: възможно ли е да има такова относително малко парче платина с прикрепени към него дръжки, което да не може да бъде повдигнато с голи ръце — без никакви приспособления — от група хора, без значение колко са те?

Отговорът беше „да“. При стандартно гравитационно привличане един кубичен метър платина тежи 22 420 килограма. Ако се приеме, че човек може да повдигне от земята 120 килограма, тогава за повдигането на куба щяха да са нужни 188 души. Само че не можеш да наблъскаш 188 души около един кубичен метър така, че всеки да успее да улови някоя дръжка. Вероятно около него не можеш да наредиш дори повече от девет души. А лостове или други подобни устройства не се допускаха. Условието беше „с голи ръце, без никакви приспособления“…

По същата логика може да се окаже, че няма никакъв начин да се съберат достатъчно хора, които да се справят с общото количество знания, необходими за психоисторията, дори ако фактите са вкарани не в отделни човешки умове, а в компютри. Толкова хора, колкото да могат да обхванат, така да се каже, знанията и да комуникират помежду си.

— Селдън, ти май здравата се умисли — рече Чувек.

— Размишлявам над собственото си невежество.

— Полезно упражнение. Цели квадрилиони биха спечелили, ако се присъединят към теб. Само че е време да слизаме.

Ученият вдигна очи.

— Откъде разбра?

— По същия начин, по който ти си разбрал, когато през първия ден от пребиваването си на Трантор си се качил на експреса. Ориентирам се по надписите.

Точно в тоя миг Селдън мярна една табела, докато минаваха покрай нея — „Стрилингски университет — три минути“.

— Слизаме на най-близката лента и след това се отдалечаваме. Върви след мен. Някой ден ще можеш да го правиш, докато четеш разпечатка на новините.

— Само ако остана достатъчно дълго на Трантор — измърмори математикът. Излезе след Чувек от купето, чувствайки известно успокоение от здравия му хват. Забеляза, че небето вече бе тъмнопурпурно и улиците и сградите са като облени с жълтеникаво сияние.

Така би могло да изглежда и падането на хеликонската нощ. Ако го бяха докарали тук с вързани очи и после сваляха превръзката, нищо чудно да останеше с убеждението, че се намира в някой особено добре устроен централен район на голям хеликонски град.

— Колко време мислиш, че ще пребивавам в Стрилингския университет, Чувек? — попита той.

Журналистът отговори в обичайния си спокоен маниер:

— Трудно е да се каже, Селдън. Може би цял живот

— Какво?

— А може би не. Само че твоят живот престана да бъде изцяло твой, откакто изнесе този доклад за психоисторията. Императорът и Демерцел веднага оцениха неговото значение. Аз също. Доколкото зная, оценили са го и мнозина други. Нали разбираш, това означава, че ти вече не принадлежиш на себе си.

IV. БИБЛИОТЕКАТА

ВЕНАБИЛИ, ДОРС — историчка, родена в Сина. Животът й спокойно би могъл да продължи неизпъстрения си със събития ход, ако след изтичането на две години във факултета на Стрилингския университет той не се е преплел с този на младия Хари Селдън по време на Бягството…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

16

Стаята, в която се озова Хари Селдън, бе по-просторна от стаята на Чувек в Имперския сектор. Спалня, където единият ъгъл служеше като баня и тоалетна и нямаше и следа от каквито и да било приспособления за готвене или хранене. Нямаше и прозорци, а в тавана бе вграден вентилатор с предпазна решетка, който издаваше постоянен въздишащ звук.

Селдън се огледа наоколо леко обезсърчен.

Чувек изтълкува погледа му по обичайния си прям начин и каза:

— Слушай, това е само за тази нощ. Утре сутринта някой ще дойде да те настани в Университета и ще се почувстваш по-уютно.

— Извинявай, Чувек, но откъде знаеш?

— Ще го уредя. Познавам тук един-двама души — той се усмихна кратко и загадъчно — а също така направил съм няколко услуги, за които мога да поискам да ми се отплатят. Дай сега да навлезем в известни подробности…

Журналистът втренчи поглед в Селдън и заяви:

— Онова, дето си го оставил в хотелската си стая, е загубено. Имаше ли нещо, което да е незаменимо?

— Нищо наистина незаменимо. Имах някои лични вещи, скъпи за мен заради връзката им с досегашния ми живот, но щом са загубени, загубени са. Имам, разбира се, и някои разработки по моя доклад. Изчисления. Самият доклад…

— Който в момента е публично известен, докато не дойде време да бъде изваден от обръщение като опасен — а това вероятно ще стане. Както и да е, сигурен съм, че все ще мога да докопам някое копие. Във всеки случай ти нали си в състояние да го възстановиш?

— Мога. Точно затова казах, че няма нищо, което да е наистина незаменимо. Освен това съм загубил известна сума пари — близо хиляда кредита, няколко книги, дрехи, билетите до Хеликон… ей такива неща.

— Всичко може да се компенсира. Ще ти уредя да получиш една кредитна плочка — на твое име, но платима от мен. Така ще обезпечим нормалните ти разходи.

— Необичайно щедро от твоя страна. Не мога да приема!

— Изобщо не е щедро, доколкото по този начин се надявам да спася империята. Трябва да приемеш.

— Но какви разходи можеш да си позволиш, Чувек? В най-добрия случай, ще ми тежи на съвестта да се възползвам.

— Селдън, мога да си позволя онова, което ще ти е нужно за оцеляване и за разумни удобства. Естествено не бих искал да се опиташ да купиш спортната зала на Университета или да направиш дарение от един милион кредита.

— Няма защо да се безпокоиш, но след като името ми ще бъде регистрирано…

— Спокойно можеш да го обявиш. Абсолютно забранено е имперското правителство да упражнява контрол по сигурността над Университета или неговите членове. Тук има пълна свобода. Всичко може да се обсъжда, за всичко може да се говори.

— А бруталните престъпления?

— С подобни инциденти се оправят самите университетски власти — разумно и внимателно — пък и фактически тук няма никакви брутални престъпления. Студентите и преподавателите ценят свободата си и разбират при какви условия я имат. Малко повече хулиганство, начало на бунт или кръвопролитие и правителството може да се почувства в правото си да наруши неписаната уговорка и да изпрати войски. Никой не го желае, дори и самото то, така че се поддържа едно деликатно равновесие. С други думи, самият Демерцел не би могъл да те измъкне от Университета, без да има далеч по-основателна причина, отколкото който и да било от пребиваващите тук е дал на правителството поне от век и половина насам. Обаче ако те примамят извън територията на Университета чрез някой агент…

— Има ли агенти сред студентите?

— Откъде да зная? Възможно е. Всеки индивид може да бъде заплашен, изманипулиран или просто купен — и оттам нататък да остане на служба при Демерцел или, защо не, при някой друг. Така че трябва да подчертая следното: ти си в безопасност в разумни граници, но никой не е в абсолютна безопасност. Ще трябва да бъдеш внимателен. Макар че, предупреждавам те, не искам цял живот да трепериш. В общи линии тук ще бъдеш далеч по-сигурен, отколкото щеше да си, ако се бе върнал на Хеликон или пък отишъл на който и да е свят от Галактиката извън Трантор.

— Надявам се да е тъй — притеснено отвърна Селдън.

— Зная, че е тъй — натърти Чувек. — Иначе не бих сметнал за разумно да те оставя.

— Да ме оставиш? — ученият остро го погледна. — Не можеш да го направиш. Ти познаваш този свят, аз — не.

— Ще бъдеш с други хора, които познават този свят; всъщност те познават тъкмо тая част от него много по-добре от самия мен. А що се отнася до моя милост, наистина трябва да си вървя. Цял ден бях с теб и не бих искал да пренебрегвам глупаво собствения си живот. Аз също не трябва да привличам нечие височайше внимание върху себе си. Припомни си, че не съм в пълна безопасност…

Селдън се изчерви.

— Имаш право. Не мога да очаквам от теб неопределено дълго да се подлагаш на риск заради мен. Надявам се да не съм те вече провалил.

— Кой знае? — хладнокръвно заяви Чувек. — Живеем в опасно време. И помни, че ако някой може да го направи по-безопасно — ако не за нас самите, то поне за онези, които идват след нас — това си ти. Нека тази мисъл ти дава енергия, приятелю.

17

Сънят бягаше от очите му. Той се мяташе и въртеше в тъмното, без да престава да мисли. Никога не се бе чувствал толкова самотен и безпомощен, както след като Чувек кимна, стисна набързо ръката му и го остави. Сега се намираше в един чужд свят, в чужда част от него. Беше без единствения човек, когото би могъл да смята за приятел (и то след познанство, продължило по-малко от ден) и нямаше никаква представа къде отива или какво ще прави — нито утре, нито когато и да било в бъдеще.

Нищо от изброеното не благоприятстваше заспиването, така че по времето, когато той напълно отчаян реши, че тази нощ, а може би и никога вече няма да заспи спокойно, умората го надви.

Когато се събуди, бе все още тъмно — или, по-точно, не съвсем тъмно, тъй като от другата страна на стаята видя някаква ярка, примигваща червена светлинка, придружавана от остър непрестанен звън. Несъмнено именно това го бе събудило.

И докато се опитваше да си припомни къде се намира, за да извлече нещо разумно от ограничената информация, която сетивата му възприемаха, светлината и звънтенето секнаха и той чу решително почукване.

Можеше да се предполага, че се чукаше на вратата, само че въобще не се сещаше къде се намира тя. Можеше да се предполага и че има контакт, който би облял със светлина стаята, но не се досещаше и за мястото на контакта.

Седна в леглото и отчаяно заопипва стената отляво, извиквайки: „Един момент, моля.“

Най-сетне намери нужния контакт и стаята изведнъж грейна в мека светлина.

Измъкна се примигвайки от леглото, като все още търсеше вратата, откри я и се пресегна да отвори, но в последния момент си спомни, че трябва да бъде предпазлив и попита с остър, несклонен към шегички тон:

— Кой е?

Един нежен женски глас изрече:

— Името ми е Дорс Венабили и съм дошла, за да се срещна с доктор Селдън.

Още не бе казала това и самата притежателка на гласа се появи точно пред вратата, без изобщо тя да е била отваряна.

За миг Хари Селдън я зяпна втрещен, а сетне осъзна, че е облечен само с бельо, състоящо се от една-единствена част. Издаде приглушен възглас, втурна се към леглото и чак тогава проумя, че е видял холография. На изображението му липсваше остротата на реалността и бе очевидно, че жената не го вижда. Тя просто бе показала как изглежда, за да бъде идентифицирана.

Той спря, дишайки тежко, и като повиши глас, за да го чуят оттатък вратата, заяви:

— Ако ме почакате, ще се видим. Дайте ми… е, може би половин час.

Жената, или по-скоро холографията, рече:

— Ще почакам — и изчезна.

Душ нямаше, така че той се насапуниса с гъба, като направи рядка кашица на облицования с керамични плочки под в тоалетния ъгъл. Откри паста за зъби, но не и четка и реши да използва пръста си. Нямаше друг избор, освен да облече дрехите, които бе носил предишния ден, и след всичко това вече можеше да отвори вратата.

Още докато го правеше, осъзна, че тя всъщност не се е идентифицирала. Просто му бе казала едно име, а и Чувек не му бе съобщил кого да очаква — дали ще е тази Дорс Едикояси, или някой друг. Беше се почувствал в безопасност, тъй като холографията бе на представителна млада жена, но нищо не пречеше заедно с нея да има и половин дузина враждебно настроени млади мъже.

Предпазливо надзърна, видя само жената и открехна вратата колкото да може да се промъкне. После без забавяне затвори и заключи след нея.

— Извинете ме. Колко е часът?

— Девет — отговори тя. — Денят отдавна започна.

Що се отнася до официалното време, Трантор се придържаше към стандартното галактическо, тъй като това бе единственият начин от междузвездната търговия и правителствените начинания да излезе нещо смислено. Всеки свят обаче имаше в допълнение и местна времева система, а Селдън все още не бе стигнал дотам да се чувства на ти с обичайните транторски отправки за часа.

— Сутринта? — попита той.

— Разбира се.

— В тази стая няма никакви прозорци — оправда се.

Дорс се запъти към леглото, протегна ръка и докосна едно малко тъмно петно на стената. На тавана точно над възглавницата му се появиха червени цифри. Те сочеха 09:03.

Младата жена се усмихна без оттенък на превъзходство.

— Вие също извинявайте — каза тя. — Предположих, че Четър Чувек би следвало да ви е съобщил, че ще дойда за вас към девет часа. Проблемът с него е, че той толкова е навикнал да знае, та понякога забравя, че на другите им се случва да не знаят. Аз пък не би трябвало да използвам радиохолографска идентификация. Предполагам, че на Хеликон нямате такава, и се опасявам, че съм ви разтревожила.

Селдън си позволи да се поотпусне. Дамата изглеждаше естествена и дружелюбна, пък и случайното споменаване на Чувек го успокои. Той възрази:

— Много грешите за Хеликон, госпожице…

— Моля, наричайте ме Дорс.

— Все пак, Дорс, вие наистина грешите относно Хеликон. Имаме радиохолография, но никога не съм бил в състояние да си позволя съответното оборудване. Нито пък някой от моя кръг, така че на практика нямам опит с нея. Въпреки това разбрах какво става.

Разполагаше с достатъчно време да я огледа. Не беше много висока — около средния ръст за жена. Косата й бе златисточервеникава, макар и не прекалено светла, оформена в къси къдри около главата. (Тук, на Трантор, бе срещнал доста жени с такава прическа. Очевидно представляваше някаква местна мода, на която сигурно здравата биха се смели на Хеликон.) Не бе кой знае колко красива тази Дорс, но твърде приятна за мъжкия му поглед, като за това май допринасяха пълните устни с лека, весела извивка. Беше слаба, добре сложена и изглеждаше съвсем млада. (Може би дори прекалено млада, помисли си тревожно, за да свърши работа.)

— Издържах ли огледа? — попита тя. (Изглежда владееше номера на Чувек да отгатва мисли или по-вероятно той самият не умееше да ги скрива.)

— Съжалявам — извини се математикът с колкото може по-искрен глас. — Сигурно съм се зазяпал, но е нормално да се опитам да ви преценя. Намирам се на чуждо място. Не познавам никого, нямам никакви приятели.

— Моля ви, доктор Селдън, смятайте ме за приятел. Господин Чувек ме помоли да се погрижа за вас.

Ученият печално се усмихна.

— Може би сте твърде млада за тая работа.

— Ще откриете, че не съм.

— Е, ще се опитам да ви причинявам колкото е възможно по-малко грижи. Бихте ли си повторили името?

— Дорс Венабили — тя произнесе по букви фамилията си и подчерта ударението върху втората сричка. — И, както казах, моля, наричайте ме Дорс. Аз, ако не възразявате, ще ви казвам Хари. Тук в Университета караме съвсем по неофициалному и почти винаги правим усилия да не демонстрираме по никакъв начин статуса си, било то наследствен или професионален.

— Да, разбира се, наричайте ме Хари.

— Добре. В такъв случай ще продължа да се държа неофициално. Например инстинктът за формалност, ако изобщо такова нещо съществува, би следвало да ме накара да помоля за разрешение да седна. Неформално обаче аз просто сядам. — И тя се отпусна на единствения стол, който имаше в стаята.

Селдън се прокашля.

— Очевидно в момента не владея напълно обичайните си маниери. Би трябвало отдавна да ви предложа да седнете. — Той също се настани на разхвърляното си легло и му се прииска да беше се сетил да го пооправи… само че го бяха изненадали.

Тя мило каза:

— Ето какво ще предприемем, Хари. Първо, ще идем да закусим в някое от кафенетата на Университета. После трябва да ти уредя стая в някой жилищен блок — по-хубава от тази. Ще имаш прозорец. Чувек ме инструктира да ти дам една кредитна плочка на негово име и докато измъкна някоя от лапите на университетската бюрокрация, ще минат ден-два. Междувременно аз ще отговарям за твоите разходи и по-късно можеш да ми платиш… А, и ще се наложи да те използваме. Четър Чувек ми каза, че си математик, а по някаква незнайна причина в Университета има сериозен недостиг на добри математици.

— Чувек каза ли ти, че аз съм добър математик?

— Всъщност да. Каза, че си забележителен човек.

— Хм — Селдън се загледа в ноктите си. — Естествено бих желал да мислят така за мен, но Чувек ме познава от по-малко от едно денонощие, а преди това само ме е чул да излагам една студия, за чието качество той по никакъв начин не може да съди. Мисля, че просто е бил любезен.

— Не смятам така — възрази Дорс. — Самият той е забележителна личност и има огромен опит с хората. Аз вярвам на неговата преценка. Както и да е, струва ми се, че ще имаш шанс да докажеш какъв си. Предполагам, можеш да програмираш компютри.

— Никакъв проблем.

— Говоря за учебни компютри, нали разбираш, и питам дали можеш да измисляш програми, които да обучават на различни раздели от съвременната математика.

— Това е част от професията ми. Аз съм доцент по математика в Хеликонския университет.

— Да, известно ми е — кимна тя. — Чувек ми каза. Е, разбира се, всеки ще узнае, че не си транторианец, но не мисля, че то ще създаде каквито и да било сериозни проблеми. Тук в Университета сме главно транторианци, но има и доста хора от Външните светове и всеки го приема за нормално. Не искам да кажа, че никога няма да чуеш нищо иронично или дори направо обидно за своята планета, но на практика Външните са по-склонни да се държат подигравателно, отколкото транторианците. Между другото, аз самата съм Външна.

— О? — той се поколеба и сетне реши, че би било напълно в рамките на учтивостта, ако се поинтересува. — От кой свят си?

— От Сина. Чувал ли си някога за нея?

Селдън предположи, че ако опита да излъже от вежливост, ще го уловят моментално и затова отвърна:

— Не.

— Не съм изненадана. Тя вероятно има по-малко значение и от Хеликон. Както и да е, нека се върнем към математическото програмиране на учебни компютри. Предполагам, че това също може да се прави както вещо, така и посредствено.

— Абсолютно права си.

— И ти ще го вършиш вещо?

— Би ми се искало да мисля, че е тъй.

— В такъв случай всичко е наред. Университетът пък ще ти плаща, така че сега спокойно можем да си позволим една хубава закуска. Между другото, добре ли спа?

— За мое учудване, да.

— И си гладен?

— Да, само че… — той се поколеба.

Тя обаче веднага разбра за какво става дума.

— Само че се безпокоиш за качеството на храната, нали? Е, няма нищо, съвсем нормално е. Доколкото аз самата съм Външна, мога да разбера чувствата ти по отношение на силния примес от микрохрана във всичко, но менюто в Университета наистина не е лошо. Или поне в преподавателската столова. Студентите май малко нещо страдат, но това ги закалява.

Тя стана и понечи да тръгне към вратата. В този момент Селдън не успя да се въздържи и попита:

— Ти преподавател ли си?

Дорс се обърна и дяволито му се усмихна.

— Не изглеждам ли достатъчно голяма? Защитих доктората си преди две години на Сина и оттогава съм тук. След две седмици ще стана на тридесет.

— Извинявай — засмя се на свой ред математикът — но не можеш да очакваш, че ако изглеждаш на двадесет и четири, няма да предизвикваш съмнения в своя академичен статус.

— Много си любезен — каза сериозно тя и Селдън усети вълна от удоволствие.

„В края на краищата“, помисли си, „не можеш да си разменяш комплименти с една привлекателна жена и да продължаваш да се чувстваш напълно чужденец.“

18

Дорс се оказа права. Закуската в никакъв случай не бе лоша. Имаше нещо, което просто не можеше да не бъде с яйца, а месото бе приятно опушено. Шоколадовата напитка (Трантор здравата наблягаше на шоколада и Селдън нямаше нищо против) вероятно бе синтетична, но вкусна, а и ролетата бяха напълно прилични.

Реши, че с основание може да го декларира.

— Закуската беше чудесна. Храната, обстановката, всичко.

— Радвам се, че мислиш така — отвърна Дорс.

Селдън се огледа. На едната стена в заведението имаше цяла редица прозорци и макар през тях да не влизаше истинска слънчева светлина (той се зачуди дали след някое време ще свикне да се задоволява с разсеяното дневно осветление и ще престане да се оглежда за слънчеви зайчета в стаята) мястото бе достатъчно светло. Всъщност си беше направо ярко, тъй като местният компютър за времето очевидно бе решил, че е дошъл моментът за един слънчев и ясен ден.

Масите бяха подредени по четири една до друга и повечето бяха изцяло заети, но Дорс и Селдън останаха сами на своята. От време на време спътничката му разменяше по някоя дума със свои познати и им го представяше. Всички се държаха учтиво, но никой не се присъедини към тях. Несъмнено тя самата имаше желание да бъде така, макар Селдън да не можеше да проумее как се изхитря да го постигне.

— Досега не си ме запознала с нито един математик — каза той.

— Не видях никого, с когото се познавам. Повечето математици започват деня рано и в осем вече имат часове. Според мен ако някой студент е толкова безразсъдно смел, че иска да се занимава с математика, той ще желае да приключи с часовете си колкото е възможно по-рано.

— Доколкото разбирам, ти самата не си математичка.

— В никакъв случай — изсмя се късо Дорс. — Никога не съм искала да бъда. Моята област е историята. Вече съм публикувала някои проучвания за възхода на Трантор — имам предвид примитивното кралство, не света. Предполагам, че това ще е и темата на специализацията ми — Транторското кралство.

— Чудесно — промълви Селдън.

— Чудесно? — Младата жена озадачено го погледна. — Ти също ли се интересуваш от Транторското кралство?

— В известен смисъл, да. От него и от други подобни. Никога не съм учил истински история, макар да би трябвало.

— Би трябвало ли? Ако беше изучавал история, едва ли щеше да ти остане време за математиката, а такива като теб са много търсени, особено в този Университет. Дотук ни е дошло от историци — тя вдигна длан към веждите си — от икономисти и политолози, но преподаватели по точните дисциплини и математика определено не достигат. Четър Чувек веднъж ми го изтъкна. Определи го като упадък на науката и изглежда смяташе този упадък за всеобщо явление.

— Разбира се — поясни Селдън — когато казвам, че е трябвало да уча история, нямам предвид да си изкарвам прехраната с нея. Мисля обаче, че е трябвало да знам достатъчно, та да може това да ми помогне в моите математически дирения. Аз апропо съм се специализирал в математически анализ на социалните структури.

— Звучи ужасно.

— И в известен смисъл си е точно такова. Твърде е сложно и без да натрупам много, много повече знания за това как са се развивали различните общества, си е направо безнадеждна работа. Нали разбираш, моята представа е прекалено статична…

— Не разбирам, защото не знам нищо за този анализ. Четър ми каза, че разработваш нова наука, наречена психоистория, и че тя е много важна. Правилно ли го казах? Психоистория?

— Правилно. Би трябвало да я нарека „психосоциология“, но думата ми се видя прекалено грозна. А може би инстинктивно съм схванал, че за нея е необходимо да се познава историята, макар тогава да не съм обърнал достатъчно внимание на този факт.

— Психоистория наистина звучи по-добре, само че аз не знам какво ще представлява тя.

— И аз самият едва ли го знам. — Математикът се умисли за няколко минути, загледан в жената от другата страна на масата. Чувстваше, че може би тя ще направи туй негово изгнание да не изглежда чак дотам неприятно. После се досети за другата жена, с която бе близък преди няколко години, но решително прогони внезапния спомен. Ако някога намереше отново компаньонка, тя би трябвало да разбира какво означава животът на учения и какво изисква той от един човек.

За да даде на мозъка си нова посока на мислене, той рече:

— Четър Чувек ми каза, че правителството по никакъв начин не се бърка в делата на Университета.

— Прав е.

Селдън скептично поклати глава.

— Това ми се вижда направо невероятна въздържаност от негова страна. Образователните институции на Хеликон определено не са толкова независими от управленски натиск.

— Нито пък на Сина. Нито пък на който и да е от Външните светове, освен може би на един-два от най-големите. Трантор е друг въпрос.

— Очевидно, но защо?

— Защото той е центърът на империята. Университетите тук имат огромен престиж. Навсякъде всички висши учебни заведения произвеждат професионалисти, обаче администраторите на империята, най-издигнатите в йерархията чиновници, безбройното множество от хора, които представляват проникващите във всеки ъгъл на Галактиката имперски пипала, получават образованието си именно тук, на Трантор.

— Никога не съм виждал статистически данни… — подхвана Селдън.

— Приеми го на доверие. Важното е, че самите тези служители на империята имат нещо общо помежду си, някакво по-специално чувство. Естествено всички те не могат да бъдат транторианци, защото Външните ще започнат да нервничат. По тази причина Трантор трябва да привлича милиони Външни, които да се образоват тук. Няма значение откъде идват и какъв е родният им акцент или култура, стига да получат транторска патина й да се самоидентифицират с транторското образование. Именно това скрепява в едно империята, защото Външните са по-малко неспокойни, когато значителна част от администраторите, представляващи имперското управление, са техни хора — и по рождение, и по възпитание.

Селдън пак се почувства смутен. Никога не бе и помислял за това, което току-що научи. Запита се дали някой би могъл да бъде наистина велик математик, ако не познава нищо друго освен математиката. И реши да продължи нататък:

— Този факт общоизвестен ли е?

— Предполагам, че не — отвърна Дорс. — Има толкова много за изучаване, че повечето тук се вкопчват в специалностите си като в предпазен щит срещу вероятността да им се налага да учат нещо допълнително. Така изглежда избягват да бъдат удавени в океана на…

— Но все пак ти го знаеш!

— Просто защото това ми е специалността. Аз съм историк, който се занимава с възхода на кралство Трантор, а този административен прийом е един от начините, поради които Трантор е разширил влиянието си и е успял да се превърне от кралство в имперския център.

— Колко е ужасна и вредна свръхспециализацията — измърмори под нос Селдън. — Нарязва знанието на милиони късове и го оставя да кърви.

Дорс сви рамене.

— А какво може да стори човек? Само че ако Трантор иска да привлече Външните в своите университети, той трябва да им даде нещо в замяна на изтръгването на корените им и приспособяването към един непознат свят с невероятно изкуствена структура и доста странни обичаи. Аз съм тук от две години и все още не съм привикнала към него. Възможно е и никога да не успея. Но аз, разбира се, не възнамерявам да стана администратор, така че не се и насилвам да бъда транторианка.

Дорс нехайно махна с ръка и продължи:

— Онова, което Трантор предлага в замяна, е не само обещание за пост с висок статус, значителна власт и пари, но също и свобода. Докато се обучават, студентите са свободни да осъждат правителството, да демонстрират мирно против него, да разработват собствените си теории и гледни точки. Това естествено им доставя удоволствие и мнозина пристигат, за да могат да изпитат тъкмо усещането за свобода.

— Струва ми се — заяви Селдън — че така се отслабва и напрежението. Те изливат цялото си негодувание, наслаждават се в пълна мяра на идейното бунтарство на един млад революционер и когато дойде време да заемат мястото си в йерархията на империята, са готови да мирясат, потъвайки в конформизъм и покорност.

Дорс кимна.

— Може би си прав. Във всеки случай по всички тези причини правителството грижливо пази свободата на университетите. Без изобщо да проявява въздържаност, а само прагматична интелигентност.

— Дорс, щом не възнамеряваш да ставаш администратор, каква всъщност се каниш да бъдеш?

— Историчка. Ще преподавам, ще вкарвам собствените си книги в програмите…

— Комай без особено висок статус?

— И без кой знае колко пари, Хари. А относно издигането в обществото, за мен то е нещо като игра на дръпни-блъсни и аз не желая да се включвам в нея. Виждала съм много хора с високо положение, но все още не съм срещнала никого, дето да е щастлив. Статусът, изглежда, не иска да си седи мирно под теб, налага ти се непрекъснато да се бориш, за да не го загубиш. Дори императорите в повечето случаи се изхитряват да стигнат до лош край. Някой ден може би просто ще се върна на Сина като преподавател по история.

— И транторското образование ще ти осигури високия статус.

Дорс се разсмя.

— Предполагам, че ще е тъй, само че кой се натиска за високо положение на Сина? Това е един скучноват свят, пълен с ферми и многобройни говеда — както четирикраки, така и с два пъти по-малко нозе.

— А след Трантор няма ли да ти се види още по-скучен.

— Да, точно на това разчитам. Ако ми стане прекалено скучно, винаги мога да изкрънкам субсидия и да отида на едно или друго място за някое мъничко историческо проучване. Ето го предимството на моята област.

— От друга страна — продължи Селдън с нотка на горчивина заради нещо, което никога по-рано не го бе тревожило — от един математик се очаква да седи пред компютъра си и да мисли. А като стана дума за компютри… — Той се поколеба. Закуската бе свършила и предполагаше, че Дорс би трябвало да има някакви свои задължения. Тя обаче като че ли не бързаше кой знае колко.

— Да? Като стана дума за компютри?

— Дали ще мога да получа разрешение да използвам историческата библиотека?

Сега пък събеседничката му се поколеба.

— Мисля, че може да се уреди. Ако се занимаваш с учебни програми по математика, вероятно ще бъдеш смятан за квази член на преподавателския състав и аз бих могла да поискам да ти дадат разрешение. Само че…

— Само че?

— Не искам да те обиждам, но ти си математик, а и каза, че нищо не разбираш от история. Знаеш ли как се ползва една историческа библиотека?

Селдън се поусмихна.

— Предполагам, че боравиш с компютъра почти по същия начин, както го правят математиците.

— Вярно е, но за всяка специалност програмирането си има свои специфични чудатости. Ти не познаваш стандартните реферативни книги, нито бързите методи за разрези и прескачане на ненужната информация. Може би умееш да разчепкаш някой хиперболичен интервал дори и в тъмното…

— Искаш да кажеш хиперболичен интеграл — меко я прекъсна Селдън.

Дорс като че ли не му обърна внимание.

— …но вероятно не знаеш как да откриеш условията за Полдаркското споразумение за по-малко от ден и половина.

— Предполагам, че бих могъл да се науча.

— Ако… — тя като че се позатрудни. — Ако искаш, мога да ти предложа нещо. Аз и без туй трябва да изнеса едноседмичен курс само по час на ден, за който няма да се дават удостоверения, по използване на библиотеката. Курсът естествено е за студенти. Дали няма да сметнеш, че е под твоето достойнство да присъстваш на него — имам предвид заедно със студентите? Ще започне след три седмици.

— Ти би могла да ми даваш частни уроци. — Селдън бе леко изненадан от увещаващата нотка, която се промъкна в гласа му.

Дорс също не я пропусна.

— Да, бих могла, разбира се, но мисля, че за теб ще е по-добре да получиш напълно формални инструкции. Нали разбираш, ние ще използваме библиотеката и в края на седмицата ще ви помоля да намерите информация за конкретни бележки, представляващи исторически интерес. През целия курс ще се състезаваш с другите студенти, а това ще ти помогне да се научиш. Уверявам те, обучението на частни начала ще бъде далеч по-неефикасно. Знам колко трудно е да се конкурираш със студенти. Ако не се справяш достатъчно добре, може да се почувстваш унизен. Трябва обаче да помниш, че те вече са изучавали елементарна история, а ти може би не си.

— Не съм. Никакво „може би“. Уверявам те обаче, че няма да се уплаша от състезанието, нито пък ще се почувствам унизен, ако в края на краищата успея да науча триковете на занаята.

Беше му ясно, че започва да харесва тази млада жена и че с радост се хваща за възможността да бъде обучаван от нея. Съзнаваше и факта, че в ума си е стигнал до повратна точка.

Бе обещал на Чувек да се опита да разработи някаква практическа психоистория, ала тогава това представляваше обещание на ума, не на чувствата. Сега му се струваше, че ако се наложи, ще пипне психоисторията за самото й гърло, за да я направи практична. Вероятно и това се дължеше на Дорс Венабили.

А дали Чувек не бе разчитал именно на нея? Селдън реши, че е напълно възможно журналистът да излезе изключително забележителна личност.

19

Клеон Първи бе приключил вечерята, която за нещастие беше официално държавно мероприятие. Това означаваше, че се налагаше да я прекара в разговори с различни официални лица — без да ги познава, нито дори да е чувал за тях — използвайки предварително обмислени фрази, предназначени да поласкаят всеки поотделно и така да подсилят лоялността му към короната. Също така означаваше, че храната стигаше до него вече хладка и изстиваше още повече, преди той да успее да я изяде. Трябваше да намери някакъв начин за избягване на такива досадни изживявания. Може би като първо хапне заедно с един-двама близки приятели, с които да се отпусне, а сетне присъства на официалната вечеря, където просто ще бъде сервиран като вносна круша. Той обичаше круши. Само че дали така нямаше да обиди гостите, които сигурно ще възприемат отказа на императора да яде с тях като преднамерено оскърбление?

Разбира се, в това отношение жена му беше безполезна, тъй като присъствието й би дозасилило неговата злочестина. Беше се оженил за нея, защото произхождаше от могъща дисидентска фамилия и можеше да се очаква, че в резултат от брачния съюз семейството ще сложи под сурдинка дисидентството си, въпреки че Клеон искрено се надяваше поне тя да не го направи. Бе напълно съгласен да я остави да си живее живота в нейните покои, като се изключат необходимите за зачеването на наследник усилия, тъй като, да си кажем правичката, той не я харесваше. И след като наследниците вече бяха налице, можеше изцяло да я игнорира.

Задъвка един от шепата лешници, които бе пъхнал в джоба си на ставане от масата, и извиси глас:

— Демерцел!

— Сир?

Първият министър винаги се появяваше веднага щом Клеон го повикаше. Дали непрекъснато се навърташе около вратата или се приближаваше, защото инстинктът на подчинението някак си го предупреждаваше за възможно в близките минути призоваване, но се появяваше, а именно това, лениво си помисли Клеон, е важното. Разбира се, имаше и случаи, когато се налагаше Демерцел да отпътува по имперски дела. Императорът мразеше тези отсъствия. Те го караха да се чувства неспокоен.

— Какво стана с онзи математик… забравил съм му името?

Демерцел, който положително знаеше кого има предвид императорът, но може би искаше да провери докъде се простира паметта му, запита:

— Кой математик имате предвид, сир?

Клеон нетърпеливо махна с ръка.

— Предсказателя. Онзи, дето дойде да ме види.

— За когото изпратихме да го доведат?

— Добре де, изпратихме. Той нали дойде да ме види. Доколкото си спомням, смяташе да се погрижиш за него. Уреди ли нещата?

Демерцел се прокашля.

— Сир, опитах се.

— Аха! Значи не си успял, така ли? — В известен смисъл Клеон определено се почувства доволен. Демерцел бе единственият му министър, който не се стесняваше от провали. Другите никога не си ги признаваха, а тъй като въпреки това неуспехите бяха често явление, ставаше по-трудно те да бъдат коригирани. Вероятно Демерцел можеше да си позволи да бъде честен в това отношение, понеже много рядко се проваляше. Ако не беше той, тъжно си помисли Клеон, никога нямаше да науча как звучи честността. Едва ли друг император някога е знаел това и може би точно тук се криеше една от причините империята да…

Той събра мислите си, внезапно впримчени от мълчанието на другия; желаеше да чуе едно признание, тъй като току-що вътрешно се бе възхитил от честността на Демерцел.

— Е, провалил си се, нали? — остро запита Клеон.

Първият министър дори не трепна.

— Наистина, частично се провалих, сир. Имах усещането, че ако го държим тук, на Трантор, където нещата са… донякъде объркани, той може да ни създаде проблеми. Не бе трудно да се сетя, че по-удобно ще е да бъде настанен на собствената си планета. И без туй се канеше да се върне там на следващия ден, но тъй като винаги съществува опасност от усложнения — имам предвид по отношение оставането му на Трантор — уредих две млади мутри да го качат на кораба му веднага.

— Ти познаваш мутри, Демерцел? — Клеон искрено се развесели.

— Сир, много е важно човек като мен да има контакти с най-различни хора, тъй като у всеки тип дреме възможност за някаква употреба, а мутрите съвсем не са за пренебрегване. Този път обаче те не успяха.

— Защо?

— Колкото и да е странно, Селдън се оказа способен да ги отблъсне.

— Математикът можел да се бие?

— Очевидно не е задължително математиката и бойните изкуства да се изключват взаимно. Аз открих, макар и не достатъчно рано, че неговият свят, Хеликон, е известен точно с това — с бойните изкуства, а не с математиката. Фактът, че не го разбрах навреме, наистина беше провал, сир, и сега мога единствено да ви моля за прошка.

— Предполагам, че в такъв случай математикът си е тръгнал за дома още на другия ден, както е възнамерявал?

— За нещастие инцидентът е предизвикал ответна реакция. Слисан от събитието, той решил да не отпътува за Хеликон, а да остане на Трантор. Възможно е да го е направил по съвета на един минувач, който случайно присъствал на сбиването. Това е било друго непредвидено усложнение.

Император Клеон се намръщи.

— Значи нашият математик… как му беше името?

— Селдън, сир. Хари Селдън.

— Значи този Селдън ни се е изплъзнал.

— Донякъде, сир. Ние проследихме действията му — сега той е в Стрилингския университет. Докато е там, е недосегаем.

Императорът съвсем се навъси и лицето му леко се зачерви.

— Тази дума „недосегаем“ ме дразни, Демерцел. Не би трябвало в цялата империя да има място, където ръката ми да не може да стигне. А ти ми разправяш, че тук, на моя собствен свят, някой си може да бъде недосегаем. Нетърпимо!

— Ръката ви, сир, може да стигне до Университета. Всеки момент, когато пожелаете, можете да изпратите армията си и да измъкнете този Селдън. Само че не е желателно да го правите.

— Защо не кажеш „непрактично“, Демерцел? Като те слушам, звучиш ми също като математика, когато говореше за своето предсказателство. Възможно е, но не е практично. Аз съм император, който открива, че всичко е възможно, но почти нищо не е практично. Не забравяй обаче, че ако не е практично да стигна до Селдън, няма нищо непрактично да стигна до теб.

Ето Демерцел пусна последното изречение покрай ушите си. „Човекът зад трона“ знаеше колко е важен за седящия на него; и по-рано бе чувал подобни заплахи. Той мълчаливо изчака, докато императорът го гледаше кръвнишки. Клеон забарабани с пръсти по подлакътника на креслото си и попита:

— Добре де, какво му е хубавото за нас този математик да бъде в Стрилингския университет?

— Може би ще е възможно, сир, да извлечем полза от бедата. В Университета той сигурно ще реши да работи над своята психоистория.

— Макар да настояваше, че е непрактична?

— Би могло да е размислил и тогава току-виж осъзнае, че е сгрешил. И ако той открие, че е сбъркал, ние пък бихме могли да открием някакъв начин да го примамим извън Университета. Дори е възможно при подобни обстоятелства да се присъедини доброволно към нас.

За известно време императорът потъна в размисъл, а сетне каза:

— Ами ако някой друг го измъкне предварително?

— Кой би могъл да го направи, сир? — меко попита Демерцел.

— Първият ще бъде кметът на Што! — изведнъж се разкрещя Клеон. — Нали все още мечтае да завземе империята!…

— Старостта е изпилила ноктите му, сир.

— Не го вярвай, Демерцел.

— Засега поне нямаме никаква причина да предполагаме, че кметът изпитва какъвто и да било интерес към Селдън или дори че е чувал за него, сир.

— Хайде, хайде! Щом ние сме чули за доклада, би могъл да чуе и той. Щом ние виждаме възможното значение на Селдън, може да го види и Што.

— Ако стане така — внимателно възрази първият министър — или дори ако съществува възможност това да стане, тогава ще имаме оправдание да предприемем крути мерки.

— Колко крути?

Демерцел още по-предпазливо каза:

— Би могло да поразсъдим дали вместо Селдън да бъде в ръцете на Што, няма да предпочетем да не е в ничии ръце. Да престане да съществува, сир.

— Имащ предвид да бъде убит — уточни Клеон.

— Щом искате да го кажете по тоя начин — да, сир — сви рамене „човекът зад трона“.

20

Хари Селдън се облегна назад на стола си в нишата, която му бе отредена благодарение на намесата на Дорс Венабили. Беше неудовлетворен.

Фактически, макар в мислите си да използваше този израз, той знаеше, че това е значително недооценяване на чувствата му. Той бе не просто неудовлетворен, беше бесен — и то още повече понеже не знаеше какво точно го вбесява. Дали не беше нещо, свързано с различните истории? С писателите и съставителите на истории? Със световете и хората, които правеха историите?

Каквато и да бе мишената на неговия гняв обаче, тя не беше от първостепенно значение. Важното бе, че бележките му се оказаха безполезни; новите му познания също; нищо не му вършеше работа.

Намираше се в Университета почти от шест седмици. Още в самото начало се бе изхитрил да открие една компютърна работна станция и да започне да си служи с нея — без указания, само като използваше придобитите по време на многогодишните си математически трудове инстинкти. Напредваше бавно и на пресекулки, но намираше известно удовлетворение в постепенното определяне на пътищата, по които можеше да получи отговори на въпросите си.

После настъпи седмицата с напътствията на Дорс, която го научи на няколко къси пътечки, ала му донесе и две разочарования. Първото включваше косите погледи, отправяни му от студентите, които, изглежда, с презрение приемаха понапредналата му възраст и бяха склонни да се мръщят, колчем Дорс се обърнеше към него с почетното „докторе“.

— Не искам да си мислят — обясни тя — че си някакъв изостанал вечен студент, който ще се явява на поправителен по история.

— Но ти вече положително си им го набила в главите. Сега трябва да е достатъчно и просто „Селдън“.

— Не — каза тя и внезапно се усмихна. — Освен това ми е приятно да те наричам „доктор Селдън“. Харесва ми как всеки път откривам, че се чувстваш неловко.

— Имаш странен усет за садистичен хумор.

— Би ли ме лишил от него?

По някаква причина това го накара да се разсмее. Естествената й реакция сигурно трябваше да отрече садизма. Стори му се някак си приятно, че Дорс пое топката и му я изстреля обратно. Тази мисъл го доведе до естествения въпрос дали тук, в Университета, се играе тенис.

— Имаме кортове; но аз не умея.

— Добре, тогава ще те науча и докато те уча, ще те наричам „професор Венабили“.

— В курса и без друго така ме наричаш.

— Ще се учудиш колко смешно би звучало на тенис-корта.

— Може пък да ми се понрави.

— В такъв случай ще се опитам да открия какво друго би могло да ти се понрави.

— Виждам, че притежаваш странен усет за похотлив хумор!

Беше му подала преднамерено топката и той не закъсня да я улови:

— Би ли ме лишила от него?

Дорс се усмихна, а по-късно се справи удивително добре на тенискорта.

— Сигурна ли си, че никога не си играла тенис? — попита задъхано Селдън след един гейм.

— Напълно — кимна тя.

Другото разочарование бе от по-лично естество. Той учеше необходимите методи за исторически издирвания и сетне насаме със себе си негодуваше заради по-раншните си неумели опити да използва компютърната памет. Изискваше се съвършено различна умствена нагласа от тая, която вършеше работа при математиката. Предполагаше, че тя е също така логична, доколкото позволяваше непротиворечиво и без грешки да се придвижва в желаната посока, но логиката й бе съществено различна от онази, с която бе привикнал.

Само че и със, и без указания, независимо дали се препъваше или се придвижваше без пречки, той просто не получаваше никакви резултати.

Раздразнението му се изля на тенискорта. Дорс бързо стигна до етапа, когато вече не бе необходимо да й сервира високи топки, за да й даде достатъчно време да прецени посоката и разстоянието. Така съвсем скоро забрави, че въпреки всичко тя е все още начинаеща и си позволи гневът му да се прояви в един удар така, че топката просвистя към нея като втвърдил се лазерен лъч.

Тя притича до мрежата и рече:

— Разбирам желанието ти да ме убиеш, тъй като сигурно се дразниш, че толкова често изпускам топките. Но как така този път не успя да уцелиш главата ми с около три сантиметра? И дори въобще не ме докосна! Не можеш ли да бъдеш по-точен?

Селдън изпадна в тих ужас и се опита да обясни, но се изхитри да говори крайно несвързано.

— Слушай — прекъсна го Дорс — днес не смятам да се изправям повече пред твоите ретури, така че хайде да вземем един душ, после да идем някъде на чай и още нещо и да ми кажеш защо се опитваше да ме убиеш.

По време на чая той й се оплака:

— Преглеждам история след история; просто ги прехвърлям отгоре-отгоре. Все още нямам време за основно изучаване, но дори и така е очевидно. Всички книги се съсредоточават върху ограничен брой сходни събития.

— Критичните. Тези, които правят историята.

— Това е само оправдание. Те се копират една друга. Съществуват двадесет и пет милиона свята, а по-значителните упоменавания са на не повече от двадесет и пет.

— Ти четеш само общи истории на Галактиката — отвърна след кратък размисъл Дорс. — Погледни някои от специалните, тия на малките светове. На всеки свят, колкото и да е незначителен, децата изучават местната история преди дори да са открили, че някъде навън съществува една голяма, голяма Галактика. Нима ти самият и сега не знаеш повече за Хеликон, отколкото за възхода на Трантор или за Голямата междузвездна война?

— Този вид знания също са ограничени — мрачно възрази Селдън. — Аз зная местоположението на Хеликон и разказите за основаването му, както и тези за престъпленията и злоупотребите с власт от страна на планетата Дженисек — нашия традиционен враг, макар учителите грижливо да ни обясняваха, че трябва да казваме „традиционен съперник“. Обаче така и не съм научил нищо за приносите на моята родна планета в общата галактическа история.

— Може би такива приноси не е имало.

— Не ставай глупава. Разбира се, че е имало. Нищо чудно Хеликон да не е участвал в страхотни космически битки, в критични въстания или съдбовни мирни договори. Трябва обаче да е имало някакви малки влияния. Положително не е възможно някъде нещо да се случи, без то да се отрази на друго място. Само че въпреки това не мога да открия такова събитие, което да ми помогне. Виж какво, Дорс, в областта на математиката компютърът може да ти предостави всичко; всичко, което сме научили за двадесет хиляди години. В историческата област не е така; историците пресяват и подбират, и всеки един от тях изглежда пресява и подбира едни и същи неща.

— Но, Хари — с лека усмивка каза събеседничката му — математиката е подредена система, измислена от човека. Едно уравнение следва друго. Има дефиниции и аксиоми и всички те са известни. Математиката е… едно цяло. Историята е различна. Тя представлява подсъзнателна проява на действията и мислите на квадрилиони човешки същества. Историците просто трябва да пресяват и подбират.

— Точно така — кимна Селдън — само че за да разработя законите на психоисторията, аз пък трябва да знам цялата история.

— В такъв случай никога няма да разполагаш с тях.

Това се бе случило вчера. Сега Селдън седеше в креслото в нишата си след още един отминал ден на напразни усилия и сякаш чуваше гласа на Дорс: „В такъв случай никога няма да разполагаш със…“

Точно така бе мислил и той в началото и ако не беше Чувековата убеденост в противното и странната му способност да запали другите с нея, сигурно щеше да продължава да мисли така.

И въпреки това не можеше да приеме нито поражението, нито хаоса. Дали не съществуваше някакъв начин да се измъкне?

Нищо не му идваше наум.

V. ГОРНАТА СТРАНА

ТРАНТОР — Той почти никога не се изобразява като планета, гледана от Космоса. Представата за свят на вътрешността отдавна е превзела обобщения ум на човечеството и съответстващият на тази представа образ е за един огромен човешки кошер, съществуващ под куполите. Въпреки това обаче е имало и външна страна, а налице са и холографии, правени от Космоса и показващи подробностите в различна степен (вж. фигури 14 и 15). Обърнете внимание, че повърхността на куполите, разделяща огромния град от атмосферата над него, повърхността, която по онова време е била известна като „Горната страна“, е…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

21

И все пак следващият ден отново завари Хари Селдън в библиотеката. От една страна, той бе обещал на Чувек. Бе обещал да опита, а не можеше да го стори с половин душа. От друга, дължеше нещичко и на себе си. Бунтуваше се при мисълта, че ще му се наложи да признае поражението си. Във всеки случай, поне засега не искаше да го приеме. Поне докато не бъде в състояние да се убеди по очевиден за самия него начин, че е проследил всички нишки.

Така че днес отново бе впил очи в списъка на все още непроверените реферативни книги и се опитваше да реши коя точно има и най-малък шанс да му бъде от полза. Почти бе стигнал до заключението, че отговорът е „нито една от списъка“, и не виждаше никакъв начин да се измъкне, освен да прегледа случайни откъси от всяка, когато се стресна от леко почукване по стената на нишата.

Погледна нагоре и съзря разтревоженото лице на Лисунг Ранда, което го наблюдаваше над ръба на отвора. Селдън познаваше Ранда — беше му представен от Дорс — и на няколко пъти бе вечерял с него (в компанията и на други хора).

Ранда, инструктор по психология, беше симпатичен късак — пълничък, с кръгло приветливо лице и почти постоянна усмивка. Имаше жълтеникав тен и тесни очи, характерни за хората от милиони светове. На Хари този тип раса му бе добре известна, защото мнозина от великите математици изглеждаха така, пък и той често бе разглеждал техни холограми. И все пак на Хеликон никога не бе срещал източняк. (По традиция ги наричаха тъй, макар никой да не знаеше защо; а се твърдеше, че самите източняци негодуват против този термин, без отново някой да знае причината.)

— Тук, на Трантор, сме милиони — бе казал Ранда, усмихващ се без следа от смущение, когато при първата им среща Селдън не успя да потисне напълно изненадата си. — А ще видиш и множество южняци — тъмна кожа, ситно къдрава коса. Срещал ли си ги някога?

— Не и на Хеликон — измърмори Селдън.

— Какво, там сте само западняци? Ама че еднообразно! Както и да е, няма значение. Човек трябва да приема всички. (И го остави да се чуди на факта, че има източняци, южняци и западняци, но не и северняци.)

Сега добродушното лице на Ранда се взираше в него с почти абсурдното за психолога изражение на истинска загриженост.

— Наред ли си, Селдън? — попита той.

Математикът се облещи.

— Да, разбира се. Защо да не съм наред?

— Просто се ориентирам по звука, приятелю. Ти пищеше.

— Пищях ли? — На лицето на Хари ясно се изписа недоверие и обида.

— Не силно. Ей така… — Ранда скръцна със зъби и издаде полугласен висок и гърлен звук. — Ако греша, извини ме за своеволното ми натрапване. Моля за извинение!

Селдън увеси глава.

— Извинен си, Лисунг. Казвали са ми, че понякога наистина издавам този звук. Уверявам те, напълно несъзнателно. Просто не мога да се усетя.

— А ясно ли ти е защо го издаваш?

— Да. От безсилие. Безсилие…

Ранда се приведе още повече към него и понижи глас

— Безпокоим хората. Дай да излезем във фоайе преди да са ни изхвърлили.

Седнаха във фоайето на по чаша млечна напитка Ранда каза:

— Мога ли да те попитам — от професионален интерес — защо се чувстваш безсилен?

Селдън вдигна рамене.

— Защо човек обикновено се чувства така? Захванал съм се с нещо, в което нямам никакъв напредък.

— Но, Хари, ти си математик. Как тъй нещо в историческата библиотека ще те кара да чувстваш безсилие

— А ти какво правеше тук?

— Минах за по-напряко и те чух да стенеш. Е, виждаш — той се усмихна — че изобщо не си съкратих път: напротив — здравата се забавих, но съм доволен от това забавяне.

— Ще ми се и аз само да минавах през историческата библиотека… Опитвам се да реша един математически проблем, който изисква известни познания по история, и се опасявам, че не се справям добре.

Ранда се втренчи в него с необичайно сериозно изражение и рече:

— Извинявай, но сега ще рискувам да те обидя. Потърсих информация за теб от компютъра.

— Информация за мен! — Очите на Селдън се разшириха. Той определено се ядоса.

— Наистина те обидих. Виж какво, имам един чичо математик. Може би дори си чувал за него. Киангтау Ранда.

Селдън шумно пое дъх.

— Да не си роднина на онзи Ранда?

— Да. Той е по-голям брат на баща ми и бе доста недоволен от мен, загдето не тръгнах по стъпките му… понеже няма свои деца. Помислих си обаче, че ще му достави удоволствие фактът, че съм се запознал с един математик и поисках да се изфукам с теб — стига да има за какво — така че проверих каква информация се съхранява в математическата библиотека.

— Разбирам. Значи това си правил тук. Е, съжалявам. Предполагам, няма с какво толкова да се фукаш.

— Грешно предполагаш. Силно съм впечатлен. Нищо не можах да разбера от темата на твоите статии, но оценката за тях ми се видя много благоприятна. И когато проверих в новинарските файлове, открих, че тази година си бил на Десетилетната конференция на математиците. Така че… между другото, какво е „психоистория“? Естествено първите две срички възбудиха любопитството ми.

— Виждам, че си извлякъл отвътре тази дума.

— Ако не съм се подвел напълно, струва ми се, че ти искаш да изчислиш бъдещия ход на историята.

Селдън уморено кимна.

— В една или друга степен психоисторията е точно това или, по-скоро, това е, което тя би трябвало да стане.

— Но нали изследването е сериозно? — Ранда се усмихна. — Не се занимаваш просто с хвърляне на пръчици?

— Хвърляне на пръчици ли?

— Става дума за една игра, която децата играят на Хопара — родната ми планета. Смята се, че тя предсказва бъдещето и ако си умно момче, можеш да извлечеш нещо полезно от нея. Кажи на една майка, че детето й ще израсне красиво и ще се ожени за богат човек, и моментално ще спечелиш парче кейк или половин кредит. Тя не ще поиска да изчака и да види дали думите ти ще излязат верни; получаваш награда просто защото си й ги казал.

— Разбирам. Не, не хвърлям пръчици. Психоисторията е абстрактно изследване. Строго абстрактно. Тя няма абсолютно никакво практическо приложение, като се изключи…

— Ето че приближаваме! Интересното винаги е в изключенията.

— Като се изключи, че аз бих искал да разработя именно такова приложение. Може би ако познавах историята по-добре…

— А, значи затова четеш история?

— Да, но полза никаква — тъжни констатира Селдън. — Съществува прекалено много история, която казва прекалено малко.

— И затова се чувстваш в безизходица.

Математикът кимна.

— Хари, та ти си тук само от няколко седмици — кротко каза Ранда.

— Вярно е, но вече виждам…

— За няколко седмици нищо не можеш да видиш. Може да се наложи да работиш цял живот, за да постигнеш съвсем малък напредък. Може да се окаже, че трябва да се трудят цели поколения математици, за да наченат истински да се занимават с проблема.

— Знам, Лисунг, но от това не ми става по-добре. Искам аз самият да постигна някакъв видим напредък.

— Добре, но какво ще ти помогне, ако се докараш до побъркване? Ако ще се почувстваш по-добре, мога да ти дам един пример за нещо, което е далеч по-малко сложно от човешката история и над което хората се бъхтат от не знам колко време, без да са напреднали особено. Зная за него, понеже тук, в Университета, над проблема работи една група, в която е включен мой добър приятел. И ти ще ми говориш за безсилие! Нямаш си и представа какво значи истинското безсилие!

— Какъв е проблемът? — Селдън усети любопитството в него да се разбужда.

— Метеорологически!

— Метеорологически? — Несъзнателно възнегодува от краткия отговор, който явно не оправда очакванията му.

— Не прави гримаси. Виж, всеки населен свят има атмосфера. Всеки свят има свой собствен атмосферен строеж, свой собствен температурен диапазон, своя собствена скорост на въртене и обикаляме около звездата си, свой собствен наклон на оста и собствено съотношение земя-вода. Имаме двадесет и пет милиона различни проблема и никой не е успял да направи сполучливо обобщение.

— Защото поведението на атмосферата лесно влиза в хаотична фаза. Всеки го знае.

— Така разправя и моят приятел Дженар Леген. Ти го познаваш, нали?

Селдън се позамисли.

— Един такъв… висок? С дълъг нос? И не говори много?

— Точно той. А самият Трантор е по-голяма загадка от който и да е друг свят. Според архивите, когато за пръв път е бил заселен, имал е съвсем обичаен климат. Сетне, с нарастване на населението му и увеличаване на урбанизацията, се е използвала все повече енергия и в атмосферата се отделяла повече топлина. Ледената покривка се свила, облачният слой се уплътнил и времето станало по-кофти. Това способствало за слизането на хората под земята и стартирало един порочен кръг. Колкото по-лошо ставало времето, толкова по-стръвно разкопавали почвата и изграждали куполи… и толкова по-лошо ставало времето. Сега планетата се е превърнала в свят на почти несекваща облачност и чести дъждове или снегове, когато е достатъчно студено. Единствената беля е, че никой не може да разтълкува това като хората. Никой не е разработил анализ, който да обясни защо времето се е развалило по тоя начин, нито как човек да предскаже логично подробностите за неговата всекидневна промяна.

Селдън сви рамене.

— А това важно ли е?

— За метеоролозите е важно. Защо те да не се чувстват в същата безизходица като теб? Не ставай шовинист на собствените си идеи.

Селдън си припомни облачността и влажния студ по пътя към императорския дворец.

— Какво се прави по въпроса? — запита той.

— Ами тук, в Университета, действа голям проект на тая тема и Дженар Леген е част от него. Учените смятат, че ако могат да проумеят промяната в климата на Трантор, ще научат много за основните закони на общата метеорология. Леген иска това не по-малко, отколкото ти желаеш да откриеш своите психоисторически закони. Затова той е изградил невероятна мрежа от всевъзможни апарати на Горната страна — тоест тази над куполите. Засега не му е помогнало особено; а след като толкова много поколения са свършили толкова много работа, без да постигнат някакъв резултат, как можеш да се оплакваш, че за няколко седмици не си извлякъл нищо от историята?

Ранда е прав, помисли Селдън, а аз самият греша и съм несправедлив. И все пак… все пак, би казал Чувек, този неуспех на научните атаки към проблемите е друг белег за упадъка на времето. Може би е съвсем вярно, като се изключи това, че той говореше за общ упадък и за усреднен ефект. А, поне засега, Селдън не усещаше никакъв упадък на способностите и умствените си възможности.

Той запита с внезапен интерес:

— Искаш да кажеш, че хората се изкатерват върху купола и излизат на открито?

— Да. На Горната страна. Във всеки случай това е любопитно. Повечето родени на Трантор не биха го сторили. Те не обичат да се качват там. От самата мисъл им се завива свят. Преобладаващата част от хората, дето работят по метеорологичния проект, са Външни.

Селдън погледна през прозореца към полянките и малката градинка на университетския кампус — ярко осветени, но без потискаща жега — и замислено каза:

— Не зная дали мога да упрекна транторианците, загдето им харесва подкуполния комфорт, но си мисля, че любопитството би трябвало да накара някои от тях да идат на Горната страна. Мен, например, би ме накарало.

— Имаш предвид, че искаш да видиш метеорологията в действие?

— Мисля, че да. Как може човек да достигне Горната страна?

— Няма нищо сложно. Един асансьор се изкачва дотам, отваря се вратата и пристигаш. Аз съм бил. Това е нещо… нещо ново.

— Сигурно ще отвлече за малко мислите ми от психоисторията — въздъхна Селдън. — Не бих се отказал.

— От друга страна — продължи Ранда — чичо ми много обича да повтаря старата сентенция „Цялото знание е единно“ и май ще излезе прав. От метеорологията може и да научиш нещо, което да ти помогне за психоисторията. Не мислиш ли?

Селдън се поусмихна.

— Много неща са вероятни — и добави наум: „Но не и практични.“

22

Дорс като че се поразвесели.

— Метеорология?

— Аха — потвърди Селдън. — По график утре имат някаква работа горе и аз ще се кача заедно с тях.

— Да не се измори от историята?

Селдън навъсено кимна.

— Да, изморен съм; промяната ще е добре дошла. В добавка Ранда казва, че това е друг проблем, който е прекалено обемист, за да може математиката да се справи с него, и за мен ще е добре да разбера, че положението ми не е уникално.

— Надявам се, не страдаш от агорафобия?

Селдън се усмихна.

— Не, не страдам, но ми е ясно защо се интересуваш. Ранда заяви, че транторианците често пъти изпитват нещо подобно и не биха желали да се изкачат на Горната страна. Предполагам, че се чувстват неуютно без защитното покритие.

Дорс кимна.

— За уседналите това е нещо естествено, обаче има и мнозина, които можеш да откриеш сред планетите в Галактиката — туристи, администратори, войници. А и агорафобията не се среща чак толкоз рядко из Външните светове.

— Може и да е тъй, Дорс, но аз не страдам от нея и съм любопитен… А и ще се зарадвам на разнообразието, така че смятам утре да се присламча към тях.

Историчката се поколеба.

— Би трябвало да дойда с теб, но графикът ми за утре е претрупан. Все пак след като не си агорафоб, няма да имаш никакви проблеми и вероятно ще се позабавляваш. Само че стой наблизо до метеоролозите. Чувала съм за хора, които са се изгубвали горе.

— Ще бъда внимателен. Отдавна не съм се губил истински където и да било.

23

В Дженар Леген имаше нещо тъмно. То не бе свързано с тена на лицето му, който бе доста светъл. Не бе свързано дори с веждите му — плътни и възчерни. По-скоро имаше нещо общо с факта, че тези вежди бяха провиснали над дълбоко поставените очи и дългия, доста изпъкнал нос. Очите му не се усмихваха, а когато заговореше, гласът му бе дълбок и силен, резониращ неочаквано мощно за твърде слабото му тяло.

— Селдън, ще ти трябват по-топли дрехи от тия — изръмжа той.

— Наистина ли? — математикът се огледа.

Имаше още двама мъже и две жени, които се приготвяха да се качат горе заедно с Леген и техните почти атлазени транториански одежди бяха покрити с дебели, ярко оцветени пуловери.

Той сви рамене и каза:

— Съжалявам, не знаех. Нямам никаква връхна дреха.

— Аз мога да ти дам. Мисля, че ще се намери нещо подходящо. Да, ето. Малко е поовехтял, но все пак е по-добре от хич.

— Ако човек облече такъв пуловер, ще му бъде страшно горещо — възрази Селдън.

— Тук да — кимна Леген. — На Горната страна условията са по-други. Студено и ветровито. Много неприятно, че нямам резервни ботуши и грейка. По-късно ще ти потрябват.

Те се готвеха да вземат със себе си една количка с апаратура, която проверяваха щателно — според Селдън с ненужно туткане.

— Твойта родна планета студена ли е? — попита Леген.

— Някои части — да. Но тази, от която идвам, е мека и често пъти вали.

— Лошо. Сигурно горе няма да ти хареса.

— Мисля, че ще успея да издържа, докато сме там.

Когато се приготвиха, групата се натъпка в един асансьор, на който имаше надпис „Само за служебно ползване“.

— Това е, понеже асансьорът отива до Горната страна — обясни му една от младите жени — и се предполага, че хората няма да се качат, без да имат сериозни основания.

Селдън не я бе срещал по-рано, но чу, че се нарича Клауция. Не знаеше дали това е малкото й име, фамилията или прякорът.

Асансьорът не изглеждаше по-различен от другите, на които той се бе качвал както тук, на Трантор, така и у дома, на Хеликон (като се изключи, разбира се, гравитационната шахта, която бяха използвали двамата с Чувек), но тъй като знаеше, че кабината ще го изведе едва ли не извън пределите на планетата, в пустотата, нещо го караше да се чувства почти като в космически кораб.

Ученият се усмихна вътрешно. Глупава фантазия.

Асансьорът леко потрепери, което му напомни за лошите предчувствия на Чувек относно упадъка на Галактиката. Леген, другите мъже и едната жена, изглеждаха застинали в очакване, сякаш бяха потиснали и мислите, и движенията си, докато не настъпеше време да излязат навън, ала Клауция не преставаше да му хвърля бързи погледи, сякаш го намираше за ужасно впечатляващ. Селдън се приведе към нея и й прошепна (опасяваше се да не обезпокои останалите):

— Много високо ли отиваме?

— Високо? — повтори тя. Говореше с нормален глас и очевидно не изпитваше чувството, че другите имат нужда от тишина. Изглеждаше съвсем млада и на математика му хрумна, че вероятно все още е студентка. Може би изпълняваше ролята на чирак.

— Доста време ни отнема. Горната страна сигурно е на много етажи нависоко във въздуха.

За миг тя изглеждаше озадачена, а сетне възрази:

— О, не. Изобщо не е нависоко. Ние просто потеглихме от голяма дълбочина. Университетът е разположен на ниско ниво. Използваме много енергия, а ако сме надълбоко, енергийните разходи намаляват.

Леген се обади:

— Готово. Стигнахме. Хайде да изнесем апаратурата.

Кабината спря с леко потреперване и широката врата бързо се отвори. Температурата моментално спадна и Селдън пъхна ръце в джобовете си, почувствал се щастлив, че е навлякъл пуловер. Студеният вятър разчорли косата му и той си помисли, че една шапка би му свършила добра работа. В миг Леген измъкна нещо от някаква гънка на пуловера си, тръсна го да се отвори и го нахлупи на главата си. Другите направиха същото.

Само Клауция се поколеба. Поспря точно преди да си сложи шапката и сетне я предложи на Селдън.

Математикът поклати отрицаващо глава.

— Не мога да ти я взема, Клауция.

— Хайде, хайде. Аз имам дълга коса, пък и доста гъста. Твоята е къса и малко… рядка.

Селдън, разбира се, би искал твърдо да настоява и по друго време сигурно би го сторил. Сега обаче взе шапката и промълви:

— Благодаря. Ако ти стане студено, ще ти я върна.

Може би тя не беше чак толкова млада. Впечатлението се създаваше от кръглото й, почти бебешко лице. Сега, когато бе привлякла вниманието му върху косата си, той виждаше, че е с очарователен червеникавокафяв цвят. На Хеликон никога не бе срещал точно такава.

Навън беше облачно, както когато пътуваха под открито небе до Двореца. Само че значително по-студено от тогава и той реши, че е защото се бяха приближили с още шест седмици към зимата. Облаците бяха по-плътни, а денят определено по-мрачен и заплашителен — или може би просто по-близо до нощта? Положително метеоролозите не биха се качили да вършат важна работа, без да си оставят повече светло, за да се приберат. Или очакваха всичко да свърши много бързо?

Искаше му се да попита, но му хрумна, че сега може да не им е до въпроси. Изглеждаха в доста напрегнато състояние.

Реши да проучи визуално околността.

Стоеше на нещо, което, съдейки по звука, когато крадешком тупна с крак, напомняше матов метал. То обаче не бе просто метал. Когато пристъпи, остави следа. Повърхността очевидно бе покрита с прах, фин пясък или глина.

Защо пък не? Едва ли някой се качваше тук, за да я почиства. Селдън се наведе, за да отчопли малко от материала — просто от любопитство.

Клауция приближи към него. Забеляза го какво прави и каза с тон на домакиня, поставена в неловко положение от своята небрежност:

— Метем наоколо заради уредите. На повечето места Горната страна е далеч по-зле, макар че всъщност това няма значение. Нали разбираш, служи само като изолация.

Селдън изсумтя и продължи да се озърта. Нямаше никакъв шанс да разпознае апаратите, които сега изглеждаха тъй, сякаш бяха поникнали от тънкия слой прах (ако човек изобщо можеше да си го представи). Нямаше и най-малка представа как функционират и какво измерват.

Леген се запъти към него. Внимателно вдигаше и спускаше крака, и Селдън си помисли, че го прави, за да не повреди уредите. Отбеляза си наум да върви по същия начин.

— Хей, ти! Селдън!

Тонът на гласа му не се понрави много на госта:

— Да, доктор Леген? — студено отвърна той.

— Добре де, доктор Селдън — бе изречено с досада и нетърпеливо. — Оня мъник Ранда ми каза, че си математик.

— Вярно е.

— Добър?

— Иска ми се да мисля, че е тъй, но трудно мога да го гарантирам.

— И се интересуваш от непроследими проблеми?

— Хързулнаха ми един такъв — ядно се съгласи Селдън.

— Аз пък съм се натресъл на друг. Можеш свободно да се огледаш наоколо. Ако имаш някакви въпроси, нашата стажантка Клауция ще ти помогне. Пък може би и ти ще успееш да ни помогнеш.

— Бих се радвал да мога, само че не разбирам нищо от метеорология.

— Това няма значение. Просто искам да добиеш представа за тая работа, а сетне да обсъдим моя математически апарат — такъв, какъвто е.

— На твоите услуги.

Леген понечи да се отдалечи; дългото му смръщено лице изглеждаше мрачно. Но пак се извърна към Селдън.

— Ако ти стане студено — прекалено студено! — вратата на асансьора е отворена. Влизаш вътре и натискаш бутона, на който е написано „Университетска база“. Ще те смъкне долу, а после автоматично ще се върне при нас. Ако нещо забравиш, Клауция ще ти покаже.

— Няма да забравя.

Този път той наистина си тръгна и Селдън се загледа подире му, усещайки острия студен вятър през пуловера. Клауция дойде при него с леко поруменяло лице.

— Доктор Леген ми се видя ядосан — каза той. — Или може би това е обичайното му отношение към живота?

Стажантката се изкиска.

— Вярно, че през повечето време изглежда така, само че този път наистина е ядосан.

— Защо?

Тя погледна през рамо и дългата й коса се заметна. После отвърна:

— На мен не ми се полага да знам, но въпреки това разбрах. Бил пресметнал, че днес точно по това време облаците ще се разкъсат, и затова планирал да направи специални измервания на слънчевата светлина. Виж обаче какво е времето…

Селдън кимна.

— Тук горе имаме холовизионни приемници, така че той знаеше, че е облачно, и то по-облачно от обикновено, но допускам, че се е надявал уредите да не са съвсем наред, та грешката да се дължи на тях, а не на неговата теория. Засега обаче не са открили нищо такова.

— Значи затуй изглежда толкова нещастен.

— Е, той никога не изглежда особено щастлив.

Селдън се озърна с присвити очи. Въпреки облаците светлината сякаш режеше зениците. Усети, че повърхността под краката му не е съвсем хоризонтална. Стоеше върху невисок купол и накъдето и да погледнеше, във всички посоки откриваше други куполи с различна височина и широчина.

— Изглежда Горната страна е с неправилни форми — рече той.

— Мисля, че да. Или поне по-голямата й част. Така е направена.

— Има ли някаква причина да е тъй?

— Не зная. Както ми обясниха — понеже аз, нали разбираш, също като теб непрекъснато се оглеждах и питах — първоначално хората на Трантор издигали куполи над разни съоръжения: търговски центрове, спортни арени, ей такива неща; сетне над цели градове, така че навсякъде се появили многобройни, куполи с различна височина и ширина. Когато всички се слели, нямало и два съвсем еднакви, но междувременно хората били решили, че така и трябва да бъде.

— Искаш да кажеш, че са започнали да приемат като традиция нещо, което се е оформило съвсем случайно.

— Ако държиш да го формулираш по този начин…

(Щом нещо съвсем случайно може толкова лесно да се приеме като традиция, помисли си Селдън, и да стане ненарушимо или почти ненарушимо, дали това не може да бъде изведено като психоисторически закон? Изглежда тривиален и колко ли много други закони, които са също тъй тривиални, би имало? Един милион? Милиард? Дали съществува относително малък брой общи закони, а тривиалните биха се трансформирали в техни следствия? Как да разбере? За известно време той потъна в размисъл и почти напълно забрави хапещия вятър.)

Клауция обаче явно го усещаше, защото потрепери и каза:

— Много е гадно. Под купола е далеч по-добре.

— Ти транторианка ли си? — запита Селдън.

— Да.

Той си спомни как Ранда бе отхвърлил идеята, че транторианците са агорафоби, и се поинтересува:

— Стоенето тук неприятно ли ти е?

— Мразя го — изфуча Клауция — но искам да си извоювам научна степен, специалност и положение, а доктор Леген казва, че не мога да ги получа, без да направя малко теренни изследвания… Между другото, нали не би си помислил, че при тоя студ върху куполите могат да виреят растения?

— Виреят ли? — Той остро изгледа стажантката, подозирайки, че това е някаква недодялана шега, предназначена да го постави в глупаво положение. Клауция изглеждаше съвсем невинна, но доколко това бе истина и доколко резултат от бебешкото й лице?

— О, разбира се. Дори и тук, когато е по-топло. Забеляза ли почвата? Както ти казах, ние я метем заради работата ни, но на други места тя се натрупва, като е особено дълбока в ниското, където куполите се съединяват. Отгоре й никнат растения.

— Но откъде идва тази почва?

— Когато куполите покривали само част от планетата, вятърът малко по малко я натрупал върху тях. Сетне, щом хората захлупили целия Трантор и започнали да копаят нива за живеене все по-дълбоко и по-дълбоко, ако се окажело възможно, разпръсквали част от изкопания материал върху куполите.

— Но той сигурно ще ги строши.

— О, не. Куполите са много здрави и почти навсякъде са укрепени с подпори. Според една книга, която наскоро прочетох, имало дори идея да се отглеждат посеви върху Горната страна, само че се оказало много по-практично да го правят под нея. Маята и водораслите също могат да виреят долу, като по тоя начин се намалява значението на традиционните посеви, тъй че в края на краищата било решено да се остави Горната страна да подивее. Тук сега има и животни — пеперуди, пчели, мишки, зайци. И то много…

— А корените на растенията няма ли да повредят куполите?

— Вече хиляди години не са ги повредили. Те са така обработени, че ги отблъскват. По-голямата част от растенията са треви, но има и дървета. Би могъл да ги видиш и сам, ако беше през топлия сезон, ако се намирахме по на юг или ако пътуваше с космически кораб — тя му хвърли един кос поглед. — Разгледа ли Трантор, когато се спускаше от Космоса?

— Не, Клауция, трябва да си призная, че не успях. През цялото време корабът не беше в подходящо за наблюдения положение. А ти виждала ли си някога Трантор от Космоса?

Тя леко се усмихна.

— Никога не съм била в Космоса.

Селдън се озърна. Навсякъде сивота.

— Просто не мога да повярвам — рече той. — Имам предвид за растителността на Горната страна.

— Въпреки това е самата истина. Чувала съм хора да разправят — Външни като теб, които са наблюдавали Трантор отгоре — че планетата изглеждала зелена като ливада, защото била покрита предимно с трева и шубраци. Всъщност растат и дървета. Недалеч от тук има една горичка. Аз съм я виждала. Вечнозелени дървета, стигащи до шест метра височина.

— Къде е?

— Не можеш да я забележиш, защото е от другата страна на един купол. Тя…

Чу се слаб вик. (Селдън осъзна, че са вървели, докато разговаряха, така че вече не бяха в непосредствена близост до останалите.)

— Клауция! Върни се. Трябваш ни!

— Уфф. Идвам! — недоволно изпухтя стажантката. — Съжалявам, доктор Селдън… — И тя се затича, като въпреки подплатените си ботуши се изхитряше да стъпва леко.

Дали не си играеше с него? Дали не тъпчеше лековерния чужденец с лъжи просто заради майтапа? По всички светове непрекъснато се правеха такива неща. Впечатлението за прозрачна честност също нищо не означаваше; добрите ментарджии преднамерено култивират у себе си тъкмо такова излъчване.

Възможно ли бе на Горната страна наистина да има шестметрови дървета? Без много да му мисли, той тръгна към най-високия купол на хоризонта. Опитваше се да се стопли, размахвайки ръце. А краката му наистина започваха да мръзнат.

Клауция не бе го упътила. Би могла да му направи поне някакъв намек за посоката, където бяха дърветата, но не го бе сторила. Защо? Е, понеже бяха я извикали, разбира се.

Куполите бяха по-скоро широки, отколкото високи, което за него бе добре, тъй като иначе изкачването щеше да е значително по-трудно. От друга страна, умереният наклон означаваше, че трябва доста да бъхта пеша, преди да изкачи някой връх и да погледне надолу.

Най-накрая съзря обратната страна на купола, който бе изкачил. Погледна назад, за да се увери, че може да държи под око метеоролозите и тяхната апаратура. Те бяха на доста голямо разстояние — в една отдалечена долина — но се виждаха що-годе ясно.

Не забеляза нито горичка, нито дървета, ала между два купола се виеше тясна падина. От всичките й страни наносите бяха по-дебели, тук-там със зелени петна, най-вероятно от мъх. Ако тръгнеше по падината и ако тя самата се спускаше достатъчно ниско, а почвата й бе достатъчно много, там наистина можеше да има дървета.

Погледна назад, опитвайки се да запомни някои характерни белези на ландшафта, но навсякъде имаше само издигащи се и снижаващи се куполи. Това го накара да се поколебае и предупреждението на Дорс, което тогава му се бе видяло като твърде ненужен съвет, сега изглеждаше далеч по-смислено. Все пак му се струваше, че падината е нещо като път. Ако го проследи на известно разстояние, после ще трябва само да се обърне назад и да върви, докато не се върне до същото място.

Закрачи решително надолу покрай закръгления ръб. Над главата му се разнесе меко гръмолене, но той не му обърна внимание. Бе си наумил, че страшно му се иска да види истински дървета, и в този миг нищо друго не го интересуваше.

Мъхът стана по-дебел и се разстла като килим, а тук-там се появиха и тревни туфички. Въпреки пустинния вид на Горната страна, този килим бе яркозелен и Селдън си помисли, че на такава облачна, навъсена планета сигурно вали доста дъжд.

Ръбът продължаваше да извива и изведнъж над един друг купол на фона на сивото небе се появи тъмно петно; той разбра, че е открил дърветата.

Сетне, сякаш гледката бе освободила ума му, си спомни за буботенето, което бе чул преди това и което, без да мисли, бе отхвърлил като звук от някаква машина. Сега се съсредоточи над тази възможност — дали действително беше звук с изкуствен произход?

Защо не? Стоеше върху един от безчетните куполи, покриващи стотиците милиони квадратни километри на света-град. Под куполите можеше да има всевъзможни машинарии, например двигатели на вентилатори. Възможно бе те да могат да се чуват на такива места и по такова време, когато нямаше други звуци.

Но буботенето комай не идваше отдолу. Той вдигна очи към безрадостното, еднообразно, сиво небе. Нищо.

Продължи да оглежда небето, а между очите му се появиха отвесни бръчки и тогава нейде в далечината…

Малко тъмно петно, което се различаваше на сивия фон. Каквото и да беше, преди облаците отново да го скрият, на Селдън му се стори, че то като че ли се движи по някакви свои ориентири.

В същия момент, без да знае защо, си каза: „Преследват ме.“

Едва ли не преди още да е измислил план за действие, той вече действаше. Втурна се отчаяно по извивката към дърветата, а сетне, за да ги стигне по-бързо, сви вляво и отпраши нагоре по един нисък купол, носейки се през избуяла папратовидна растителност, осеяна със стръкове, по които имаше червени ягодовидни плодове.

24

Бе се спотаил зад едно дърво, вкопчен в него, едва ли не прегърнал го. Следеше кога отново ще се появи летящият предмет, така че да може да се притаи като катерица край дебелия ствол.

Дървото беше студено, кората му — груба, и съвсем не беше удобно, ала предлагаше прикритие. Разбира се, ако го търсеха с детектор на топлина, това прикритие можеше да се окаже недостатъчно, но, от друга страна, студеният ствол на едно дърво вероятно би замъглил дори неговите показания.

Под краката му имаше добре утъпкана почва. И в този момент, когато се криеше и се опитваше да види преследвача си, без сам да бъде забелязан, Селдън не преставаше да се учудва колко дебела бе почвата, колко много време й е трябвало, за да се натрупа, и колко ли куполи в по-топлите зони на Трантор носят гори на гърбовете си, като оставят за по-големите географски ширини мъха, тревата и храсталаците…

Ето че пак го съзря. Не беше нито космически кораб, нито дори обикновен самолет. Беше вертопланер. Различаваше слабия блясък на йонните следи, излизащи от върховете на един шестоъгълник, за да неутрализират гравитационното привличане и да позволят на крилете да поддържат в полет голямата рееща се птица. Машина, която можеше да планира и да изследва терена на планетата.

Само облаците го бяха спасили. Дори ако ония горе използваха детектори на топлина, щяха да разберат единствено, че под тях има хора. Трябваше да се гмурнат внимателно под надвисналите облаци, преди да стане ясно колко души са и дали някой от тях е именно онзи, когото търсят.

Сега опасността вече бе по-наблизо, но и вертопланерът също не можеше да се скрие от Селдън. Грохотът на двигателите му го издаваше, а те нямаше как да бъдат изключени или поне не за толкова дълго, колкото биха желали търсещите го.

Селдън познаваше тези летателни машини, защото на Хеликон, както и на всеки лишен от куполи свят, чието небе ту се затулваше, ту се изясняваше — изобщо на всеки друг свят освен на Трантор — те се срещаха често. Много от тях дори бяха частно притежание.

И защо не? Силите на властта не трябваше да влизат на територията на Университета, но може би Селдън вече не се намираше на тази територия. Той беше над куполите, а това навярно бе извън юрисдикцията на която и да е местна администрация. Може би един имперски въздухоплавателен съд имаше пълното право да каца навсякъде по куполите и да разпитва или отстранява всеки човек, когото намери там. Чувек не го бе предупредил за това, но нищо чудно просто да не се бе сетил да го стори.

Вертопланерът приближаваше, щурайки се насам-натам като звяр, който надушва плячката си. Дали ще им хрумне да огледат тази група дървета? Не е изключено да се приземят и да изпратят един-двама въоръжени войници, които да претършуват горичката…

Дори и да е така, какво можеше да направи той? Беше невъоръжен и цялата му извъртаческа ловкост щеше да се окаже безполезна срещу ужасната болка от невронния камшик.

Не се опитаха да кацнат. Не бяха оценили значението на дърветата… Или…

Внезапно го връхлетя нова мисъл. Ами ако това изобщо не е преследвач? Ако е само част от научните изследвания? Метеоролозите положително проучваха горните слоеве на атмосферата.

Дали не се правеше на глупак с това криене?

Небето се смрачаваше. Облаците се сгъстяваха или, което бе далеч по-вероятно, наближаваше нощта.

Ставаше все по-хладно и това щеше да продължи. Нима възнамеряваше да стои тук и да мръзне само защото се е появил един съвършено безобиден вертопланер и е задействал у него такова параноично чувство, каквото никога досега не е изпитвал? Внезапно силно му се прииска да напусне горичката и да се върне в метеорологичната станция.

В края на краищата откъде човекът, от когото Чувек се боеше толкоз много — Демерцел — да знае, че точно сега злощастният математик ще излезе на Горната страна и ще може да бъде хванат?

За миг това му се видя убедително и треперейки от студ, той излезе иззад дървото.

А сетне се хвърли пак зад него, тъй като летящият съд се появи отново, и то по-наблизо от преди. Поне до момента Селдън не бе забелязал той да върши нещо, свързано с метеорологията. Вертопланерът не предприемаше каквито и да било действия, които да напомнят взимане на проби, измерване или тестиране. Дали обаче щеше да забележи, ако се случеха подобни малки събития? Не знаеше нито какви са уредите, носени от него, нито как работеха, и ако летящите извършваха метеорологични изследвания, каква е гаранцията, че ще е способен да го разбере? И все пак, можеше ли да рискува да излезе на открито?

Нека обмисли ситуацията и от друга гледна точка — Демерцел бе узнал за присъствието му на Горната страна просто защото някой негов действащ в Университета агент е научил и е докладвал за това. Лисунг Ранда, тоя приветлив, усмихнат дребен източняк му бе предложил да се качи тук. Беше отправил предложението си доста настоятелно и то не бе изплувало естествено от разговора… или поне не съвсем естествено. Възможно ли е той да е правителствен агент и някак си да е предизвестил Демерцел?

После идваше ред на Леген, който му бе дал пуловера. Топлата дреха безспорно беше необходима, но защо Леген не му го бе казал предварително, така че да може да вземе своя собствена? Дали в този пуловер, който сега носеше, нямаше нещо специално? Беше равномерно лилав, докато всички останали се кипреха по транторианската мода в ярки цветове. Всеки, който погледнеше отвисоко надолу, би забелязал едно убито на цвят подвижно петно между ярките разцветки и веднага би разбрал кой всъщност му трябва.

Ами Клауция? Предполагаше се, че се е качила на Горната страна, за да изучава метеорология и да помогне на учените. Възможно ли бе тя всъщност да има за задача да го доближи, да поразговаря на спокойствие с него и кротко да го отведе надалеч от групата, за да го изолира, така че лесно да бъде заловен?

Ако е там въпросът, какво можеше да каже и за Дорс Венабили? Тя знаеше, че ще ходи на Горната страна. Не го бе спряла. Можеше да го придружи, но й бе удобно да се окаже заета.

Не! Това си беше жив заговор. Положително!

Вече се бе самоубедил и не мислеше да излиза от укритието на дърветата. (Чувстваше краката си като ледени блокчета и комай нямаше никаква полза от това, че тупаше по земята с тях.) По дяволите, нима вертопланерът вечно щеше да стои тук?

Още докато си го мислеше, в грохота на двигателя се появи висока нотка, машината се извиси в облаците и изчезна от погледа му.

Селдън напрегнато се ослушваше, наострил уши и за най-слабия звук, за да се увери напълно, че копоите на Демерцел са си отишли. Сетне, когато се убеди, че ги няма, се запита дали това не е просто поредната уловка, за да го извадят от скривалището му. Остана на място, докато минутите бавно се точеха, а нощта продължаваше да се спуска.

И най-подир, когато осъзна, че истинската алтернатива на поемането на риска да излезе на открито е да измръзне до нечувствителност, той пристъпи напред и предпазливо напусна укритието на дърветата.

В края на краищата вече бе неясен сумрак. Сега не можеха да го забележат другояче освен с детектор на топлинно излъчване, но в такъв случай той пък би дочул повторното идване на вертопланера. Току до дърветата поизчака, разчитайки наистина да се скрие в горичката и при най-слабия звук — макар че не можеше да измисли каква полза би имал от това, след като веднъж го разпознаят.

Огледа се. Ех, ако успееше да открие метеоролозите… Те сигурно щяха да разполагат с изкуствено осветление, но изключи ли се тази вероятност, не се сещаше за никакъв друг ориентир.

Все още различаваше околността, ала беше въпрос на четвърт или най-много на половин час да престане да вижда каквото и да било. Без източници на светлина и с това облачно небе над главата му щеше да е тъмно, съвършено тъмно.

Отчаян от перспективата да бъде обгърнат от пълен мрак, Селдън проумя, че ще трябва да намери обратния път към извитата падина колкото е възможно по-бързо и оттам да проследи стъпките си. Като се опаса здраво с ръце, за да се постопли, той се запъти в посоката, където си мислеше, че се намира довелата го тук виеща се долчинка.

Разбира се, не бе изключено от горичката да излизат повече от една такива падини, но му се стори, че смътно различи стръка ягоди, който бе забелязал при идването си, макар сега те да изглеждаха по-скоро черни, отколкото червени. Не можеше да отлага. Трябваше да вярва, че е на прав път. Закрачи бързо, колкото му държаха краката, като се ориентираше само зрително и според растителността под стъпалата си. По негови сметки сега би трябвало да свие надясно, след това остро наляво и това да го изведе на пътечката към купола на метеоролозите.

Направи левия завой и щом вдигна глава, едва-едва различи кривината на един купол на фона на малко по-светлото небе. Трябваше да е този!

Или просто му се искаше да е тъй?

Ала нямаше никакъв друг избор, освен да предположи, че не е сбъркал. Държейки под око върха, за да може да върви по почти права линия, той се запъти нагоре с максималната бързина, на която бе способен. Колкото повече приближаваше, толкова по-слабо различаваше очертанията на купола на фона на небето, което от своя страна ставаше все по-голямо. Скоро, ако не бе сбъркал, разбира се, щеше да изкачи лекия наклон и щом стъпеше на равен терен, трябваше да е в състояние да погледне от другата страна и да види светлините на метеоролозите.

Вече беше тъмно като в рог и Селдън не различаваше нищо под краката си. Искаше му се да има поне няколко звезди, които да хвърлят мъничко светлина, и се чудеше дали състоянието му отговаря на усещането за слепота. Размахваше ръце пред себе си сякаш бяха антени.

От минута на минута ставаше все по-студено и той току спираше, за да подуха на дланите си или да ги завре под мишниците. Ужасно му се искаше да може да направи същото и с нозете си. Сега, помисли си, ако започне да вали, ще е сняг или, още по-лошо, суграшица.

Напред, напред! Нямаше какво друго да върши.

Най-накрая му се стори, че се движи надолу. Или му се искаше да е тъй, или бе превалил купола.

Спря. Ако беше станало второто, би трябвало да може да види изкуственото осветление на метеорологичната станция. Да види светлинките, носени от самите метеоролози, искрящи или танцуващи като светулки.

Затвори очи, сякаш за да ги остави да свикнат с тъмнината, и после опита отново, но всичко това явно си беше просто едно глупаво усилие. Склопеше ли очи, не ставаше по-тъмно, отколкото когато ги държеше отворени, а щом ги отвореше, не ставаше по-светло…

Може би Леген и другите си бяха отишли — взели своите фенерчета и изключили всички лампи върху апаратурата. А може би Селдън се бе изкачил не по този купол или последвал извиващата пътечка така, че сега гледаше в грешна посока. Или пък бе поел по друга долчинка и се бе отдалечил от горичката в съвсем погрешно направление… Какво да прави?

Ако се взираше в друга посока, имаше шанс светлината да се процежда вляво или вдясно, само че никаква светлина не се процеждаше. Ако бе вървял по грешна извивка, нямаше вече начин да успее да се върне до горичката и да открие „своята“ падина.

Единственият му шанс бе да предположи, че гледа във вярната посока и че метеорологичната станция е разположена повече или по-малко право пред него, само че метеоролозите са си отишли и са го изоставили.

Тогава давай напред! Възможността да успее явно бе малка, но за сметка на това — единствена.

Пресметна, че му бе отнело половин час да се отдалечи от метеорологичната станция до върха на купола, като част от пътя бе изминал заедно с Клауция по-скоро шляейки се, отколкото в бърз ход. Сега във всяващата уплах тъмнина се движеше малко по-бързо от темпото за обикновена разходка.

Продължаваше да крачи напред. Добре щеше да е да знае времето и, разбира се, носеше часовник, но в този мрак…

Селдън спря. Имаше транторски часовник, който показваше стандартното галактическо време (както всички такива уреди), а освен това и местното транторско. Обикновено часовниците се виждаха на тъмно, тъй като фосфоресцираха, за да може човек да си послужи с тях в спокойната тъмнина на някоя затоплена спалня например. Един хеликонски часовник положително би светил; защо да не свети и транторският?

Втренчи се в китката си с мрачно предчувствие и докосна контакта, който трябваше да подаде енергия за осветяване. Часовникът замъждука и откри няколко цифри — 18:47. Значи трябваше вече да е нощ, тъй като сега бе зимният сезон. Колко ли е минало от зимното слънцестоене? Какъв ли е наклонът на транторската ос? Колко дълга е годината? Колко далеч от екватора се намира в този момент? Нямаше никакъв начин да си отговори на който и да е от тези въпроси, но важното беше, че вижда искрица светлина.

Не беше сляп! Мъждукащата светлинка на часовника някак си всели отново надежда в него.

Настроението му се повиши. Щеше да продължи в посоката, в която бе тръгнал. Да върви половин час. Ако не забележеше нищо по пътя си, щеше да върви още пет минути — не повече — точно пет минути. Ако все още не е забелязал нищо, ще спре и ще помисли. Това обаче ще стане след тридесет и пет минути. Дотогава ще се концентрира само върху вървенето и върху желанието си да се почувства позатоплен. (Енергично раздвижи пръстите на краката си. Все още ги усещаше.)

Помъкна се бавно напред и половин час мина. Поспря, после колебливо продължи още пет минути.

Сега трябваше да решава. Наоколо нямаше нищо. Можеше да е в средата на нищото, далеч от какъвто и да било отвор в купола. От друга страна, можеше и да е на три метра вляво или вдясно, а защо не и пред метеорологичната станция. Можеше да е на две ръце разстояние от входа към купола, който обаче сега едва ли ще е отворен.

И какво? Дали имаше някакъв смисъл да вика? Обгръщаше го пълна тишина. Ако сред растителността по куполите имаше птички, зверчета, насекоми, то те не се намираха тук в този сезон, по това време на нощта и точно на това място. Вятърът би ги смразил, както продължаваше да прониква в него самия.

Сигурно е трябвало да вика по целия път. В студения въздух звукът се чува на голямо разстояние. Но щеше ли да има кой да го чуе?

А може би… вътре в купола? Разполагаха ли с уреди, които да улавят звука или движението някъде отгоре? Дали току от вътрешната страна няма часовои?

Това бе смешно. Че нали вече щяха да са доловили стъпките му?

И все пак…

— Помощ! — извика Селдън. — Помощ! Чувате ли ме?

Гласът му бе приглушен, сякаш се чувстваше неловко от собствените си викове. Изглеждаше толкова тъпо да крещи в огромната черна пустота.

След туй обаче почувства, че още по-глупаво е в такова положение да се колебае. В гърдите му се надигаше паника. Отново пое студения въздух и крещя толкова продължително, колкото можеше. Ново вдишване и нов крясък в различна тоналност. Още веднъж…

Всеки път замлъкваше, без да диша, като въртеше глава, макар че нямаше какво да се види. Не долавяше дори ехо. Не му оставаше друго, освен да чака зората. Само че колко ли траеше нощта по това време на годината? И колко студено щеше да стане?

Усети леко ледено жилване върху лицето си. След малко — още едно.

Падаше суграшица, макар и съвсем невидимо. И нямаше никакъв начин да открие подслон.

„Щеше да е по-добре — помисли си — онзи вертопланер да ме бе забелязал и отвлякъл. Може би в този момент щях да съм затворник, но поне — на топло и удобно. Или пък, ако Чувек не се бе намесил, щях отдавна да съм си на Хеликон. Под наблюдение, но на топло и удобно.“ Точно в този момент единственото, което желаеше, бе да е на топло и удобно.

Сега обаче можеше само да чака. Сви се на кълбо, знаейки добре, че колкото и да е дълга нощта, не трябва да си позволява да заспи. Свали обувките и разтърка ледените си стъпала. После бързо ги обу отново.

Трябваше да повтаря заклинанието срещу сън и да разтърква ръце и уши през цялата нощ — не бива да заспива. Почти веднага след като си го помисли, очите му се затвориха; сами. Той заспа. Суграшицата продължаваше да пада.

VI. СПАСЕНИЕТО

ЛЕГЕН, ДЖЕНАР — Неговият принос към метеорологията обаче, колкото и да е значителен, бледнее в сравнение с онова, което оттогава насам е известно като Спорът за Леген. Очевидно е, че действията му са допринесли Хари Селдън да бъде изложен на опасност, но се спори яростно и винаги се е спорело дали тези действия са резултат от непреднамерено създалите се обстоятелства, или са били част от обмислен заговор. И от двете страни страстите са се разгорели и дори най-щателните проучвания не са стигнали до категорично заключение. Въпреки това възбудените подозрения са спомогнали през следващите години личният живот и кариерата на Леген да бъдат отровени…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

25

Дорс Венабили откри Дженар Леген още преди да свърши периодът на дневното осветление. Отвърна на доста обезпокоения й поздрав с изръмжаване и късо кимване…

— Е — рече тя малко нетърпеливо. — Как е той?

Леген, който вкарваше данните в компютъра си, запита:

— Кой как е?

— Моят студент по използване на библиотеката. Хари Селдън. Който се качи с теб. Помогна ли ти с нещо?

Леген дръпна ръце от клавиатурата на компютъра и се изви към нея.

— Оня хеликонец ли? Изобщо не ми свърши работа. Не прояви никакъв интерес. Все гледаше пейзажа, въпреки че нямаше нищо за гледане. Откачалка. Защо искаше да го пратиш горе?

— Идеята не беше моя. Той искаше да иде. Не мога да разбера, беше много заинтересуван… Къде е сега?

Леген сви рамене.

— Откъде да знам? Тук някъде.

— Къде отиде, след като слезе с вас? Не каза ли?

— Той не слезе с нас. Казах ти, че въобще не взе участие.

— А кога слезе долу?

— Не знам. Не съм го наблюдавал. Събра ми се ужасно много работа. Преди два дни трябва да е имало ураганен вятър и леки превалявания, а не се очакваше нито едното, нито другото. Нищо от онова, което показваха нашите уреди, не предлагаше задоволително обяснение както за това, тъй и за факта, че днес нямаше такова разкъсване на облаците, каквото очаквахме. Сега се опитвам да проумея причините, а ти ме безпокоиш.

— Искаш да кажеш, че не си го видял да слиза долу?

— Слушай, изобщо не ми беше до него. Този идиот бе съвсем неподходящо облечен и веднага ми стана ясно, че няма да издържи на студа повече от половин час. Дадох му пуловер, но едва ли щеше да помогне много за краката и стъпалата му. Така че оставих асансьора отворен, обясних му как да го използва и че после той автоматично ще се върне. Явно точно така е станало…

— Само че не знаеш кога е слязъл?

— Не, не знам. Казах ти, че бях зает. Когато ние си тръгнахме, той определено не беше там, а тогава вече се смрачаваше и по всичко личеше, че ще има суграшица. Така че сигурно е слязъл по-рано.

— Някой друг видял ли го е да се прибира?

— Не знам. Може би Клауция. Тя беше с него известно време. Защо не я попиташ?

Дорс откри Клауция в квартирата й точно когато излизаше изпод горещия душ.

— На Горната страна беше ужасно студено — каза с извиняваща се усмивка стажантката.

— Заедно с Хари Селдън ли беше? — попита Дорс.

Клауция повдигна вежди.

— Да, за малко. Той искаше да пообиколи наоколо и разпитваше за тамошната растителност. Стори ми се много умен. Изглежда, всичко горе го интересуваше, така че аз му обяснявах, доколкото мога, преди Леген да ме повика при себе си. Беше изпаднал в онуй свое убийствено настроение. Времето не се оказа подходящо и той…

Дорс я прекъсна:

— Значи не си видяла Хари да слиза с асансьора?

— Изобщо не го видях повече, след като доктор Леген ме извика. Но трябва да е слязъл. Когато си тръгвахме, него го нямаше.

— Лошото е, че и аз не мога да го намеря.

Клауция се разтревожи.

— Наистина ли? Трябва да е тук някъде.

— Не, няма причини да е тук някъде — сопна се Дорс, защото тревогата й се усилваше с всяка следваща секунда. — Ами ако все още е горе?

— Не е възможно. Нямаше го. Естествено ние го потърсихме, преди да си тръгнем. А пък преди туй му показахме как да слезе. Не беше подходящо облечен, времето се случи скапано… Казахме му, ако му стане студено, да не ни чака. Впрочем той започна да трепери още докато бях с него. Така че какво друго би могъл да направи, освен да си тръгне?

— Само че никой не го е видял да слиза. Нещо лошо да му се е случило горе?

— Нищичко. Изглеждаше си съвсем наред — разбира се, като се изключи това, че явно му беше студено.

Сега вече Дорс наистина се обезпокои.

— След като никой не го е видял да слиза, значи е възможно да е все още там. Не можем ли да се качим и да огледаме?

— Казах ти, че огледахме, преди да слезем — нервно възрази Клауция. — Беше достатъчно светло и той никъде не се виждаше.

— Нека все пак да проверим.

— Но аз не мога да те кача горе. Аз съм само стажант и не знам комбинацията, с която се отваря куполът. Трябва да помолиш доктор Леген.

26

Дорс Венабили знаеше, че в тоя момент метеорологът няма да пожелае доброволно да се качи на Горната страна. Трябваше да бъде принуден.

Тя пак провери в библиотеката и стола, телефонира в квартирата на Селдън, качи се дотам и позвъни няколко пъти на вратата, а най-накрая накара отговорника на етажа да я отвори. Вътре го нямаше. Разпита неколцина от хората, които през последните няколко седмици се бяха запознали с него. Никой не го бе виждал.

Е, в такъв случай трябваше да накара Леген да я заведе на Горната страна. Само че вече бе нощ. Той яростно ще възразява, а колко време може да си позволи да прахоса в спорове, ако Хари Селдън е попаднал в някакъв капан — съвсем неподготвен за една мразовита нощ със суграшица, която аха-аха и ще обърне на сняг? Хрумна й нещо и тя се втурна към малкия университетски компютър, който следеше действията на студентите, преподавателите и обслужващия персонал.

Пръстите й пробягаха по клавишите и скоро намери каквото й трябваше.

Трима от тях бяха в друга част от кампуса. Звънна да я вземе един малък кабриолет и откри спалния корпус, който търсеше. Поне един от тримата трябваше да бъде на разположение…

Късметът й работеше. Първата врата, на която позвъни, отговори с въпросителна светлинка. Тя набра своя идентификационен номер, който разкриваше, че работи в катедрата по история. Вратата се отвори и пълничък мъж на средна възраст се облещи насреща й. Очевидно тъкмо се миеше преди вечеря. Тъмнорусата му коса бе отметната настрани и не носеше никакви горни дрехи.

— Извинявайте — рече мъжът. — Хванахте ме в малко неудобно положение. Какво мога да направя за вас, доктор Венабили?

Дорс задъхано попита:

— Вие сте Роджън Бенастра, сеизмолог, нали?

— Да.

— Случаят е спешен. Трябва да видя сеизмологичните записи за Горната страна през последните няколко часа.

Бенастра се втренчи в нея.

— Защо? Нищо не се е случило. Ако имаше проблем, щях да зная. Сеизмографът щеше да ни извести.

— Не говоря за удар от метеор.

— Нито пък аз. Затова не ни е нужен толкова чувствителен уред. Просто миниатюрни пропуквания… Но днес няма никакви.

— Нямам предвид и това. Моля ви, заведете ме при сеизмографа и ми разчетете неговите показания. Въпросът е на живот и смърт.

— Поех един ангажимент за вечерта…

— Казах, че е въпрос на живот и смърт, и точно така е.

— Но аз не виждам… — започна Бенастра. И замлъкна под погледа на Дорс. Изтри лице, остави набързо няколко думи на устройството за съобщения и се напъха в ризата си.

Те почти изтичаха (заради безжалостното ръчкане от нейна страна) до малката тумбеста сеизмологична сграда. Дорс, която не знаеше нищо за тази наука, попита:

— Надолу ли отиваме?

— Под населените равнища, разбира се. Уредът трябва да е фиксиран към базовата скала и да е далеч от постоянната гълчава и вибрациите на градските нива.

— Но как ще разберете какво става на Горната страна оттук?

— Сеизмографът е свързан с мрежа от датчици за налягане, които се намират вътре в обшивката на купола. Ударът на едно само зрънце пясък може да накара индикатора да изскочи от екрана. Ние долавяме даже ефекта от сплескването на купола при силен вятър. Можем…

— Да, да — нетърпеливо го прекъсна Дорс. Не бе дошла тук да слуша лекции за достойнствата на сеизмологичните уреди. — Можете ли да откриете човешки стъпки?

— Човешки стъпки? — Бенастра се обърка. — На Горната страна това е малко вероятно.

— Разбира се, че е вероятно. На Горната страна този следобед е имало група метеоролози.

— Аха. Е, стъпките ще са едва забележими.

— Ако се вгледате достатъчно добре, ще ги забележите, а аз искам точно това от вас.

Бенастра може би възнегодува от твърдата заповедна нотка в гласа й, обаче не каза нищо. Докосна един клавиш и компютърният екран мигом оживя.

Около средата на десния ръб имаше широко петно светлина, от което се отделяше тънка хоризонтална линия и продължаваше към левия ръб на екрана. Тя леко криволичеше — с неповтарящи се, подобни на малки хълцавици поредици, които сякаш непрекъснато я отклоняваха наляво. Гледката оказа почти хипнотичен ефект върху Дорс.

— По-спокойно от това едва ли може да бъде — обади се Бенастра. — Всичко, което виждате, е резултат от променящото се тамошно въздушно налягане, също тъй може би от капки дъжд и от далечното бръмчене на машините. Горе няма нищо.

— Добре, но как е било преди няколко часа? Проверете днешните записи например за 15.00. Не може да нямате някакви записи.

Бенастра даде на компютъра необходимите инструкции и за секунда-две на екрана се възцари хаос. Сетне бъркотията се поуталожи и хоризонталната линия се появи отново.

— Ще го докарам на максимална чувствителност — измърмори Бенастра. Сега вече хълцавиците станаха съвсем отчетливи и при постепенното си движение наляво определено изменяха формата си.

— Какво е това? — попита Дорс. — Обяснете ми.

— Тъй като вие, доктор Венабили, казахте, че горе е имало хора, аз бих предположил, че това са стъпки — промяна на тежестта, удари от обувките. Но не зная какво бих предположил, ако не бях уведомен, че е имало хора. Ние го наричаме благородна вибрация — такава, която не се свързва с нищо опасно.

— А можете ли да кажете колко души е имало.

— На око в никакъв случай. Нали разбирате, получаваме само резултантната на всички удари.

— Казвате „на око“. Значи ли това, че компютърът може да разложи резултантната на нейните компоненти?

— Съмнявам се. Въздействията са минимални, а трябва да се отчете и неизбежният шум. Информацията няма да е достоверна.

— Добре тогава. Изместете времето напред, докато престанат индикациите за стъпки. Способен ли сте да го направите, така да се каже, на бърза скорост?

— Ако го направя на тази бърза скорост, за която говорите, всичко ще се замаже в права линия с лек ореол отгоре и отдолу. Мога обаче да се придвижвам напред през петнадесетминутни интервали и да ги проучвам набързо, преди да продължа.

— Добре. Направете го!

Двамата мълчаливо наблюдаваха екрана, докато Бенастра отново наруши тишината:

— Сега вече няма нищо. Виждате ли? Пак се бе оформила една права линия с миниатюрни, различни по големина хълцавици шум.

— Кога са спрели стъпките?

— Преди два часа… или малко повече.

— А, когато спряха, по-малко ли бяха, отколкото по-рано?

Бенастра доби леко възмутен вид.

— Не мога да кажа. Мисля, че и най-финият анализ не е в състояние да определи със сигурност.

Дорс стисна устни.

— Случайно да сте поставили някой датчик — нали така му казвате — близо до станцията на метеоролозите?

— Да, на мястото, където са уредите и където трябва да са били метеоролозите — кимна Бенастра. И недоверчиво добави: — Искате ли да проверя другите датчици в околността? Един по един?

— Не. Стойте на този, само че продължавайте да се придвижвате напред през петнадесетминутни интервали. Разбирате ли, възможно е един човек да е останал там и да е успял да се върне при апаратурата.

Бенастра поклати глава и измърмори нещо под нос.

Екранът отново помръдна и Венабили остро запита, сочейки изображението:

— Какво е това?

— Не зная. Шум.

— Не! Повтаря се периодично. Възможно ли е да са стъпки от един-единствен човек?

— Положително, само че може да са и още дузина други неща.

— Все пак то се появи горе-долу по времето на стъпките, нали? — След няколко секунди Дорс добави: — Минете малко по-напред.

Той я послуша и когато екранът се успокои, жената възкликна:

— Тези неравности не стават ли по-големи?

— Не е изключено. Можем да ги измерим.

— Няма нужда. Сам виждате, че стават. Стъпките се приближават към датчика. Минете още напред. Вижте кога са спрели.

След малко сеизмологът каза:

— Спрели са преди двадесет-двадесет и пет минути. — И предпазливо додаде: — Каквото и да представляват те.

— Представляват стъпки — заяви Дорс с убеденост, която можеше да отмести планина. — Горе има човек и докато ние с вас тук се заглавичкваме, той е припаднал и е на път да замръзне и да умре. Хич не ми разправяйте: „Каквото и да представляват!“ Просто звъннете в метеорологическата и ме свържете с Дженар Леген. Твърдя, че е въпрос на живот и смърт. Така му кажете!

Устните на Бенастра леко трепереха и той явно бе отминал етапа, когато би могъл да откаже нещо, което тази странна и страстна жена изискваше.

Отне му не повече от три минути да открие холограмата на Леген на електронното табло за съобщения. Беше станал от масата, на която вечеряше. В яката му бе затъкната салфетка, а кожата под долната му устна мазно блестеше.

Дългото му лице се бе изкривило в заплашителна гримаса.

— На живот или смърт! Какво значи това? Кой сте вие? — Сетне погледът му попадна на жената, която се бе примъкнала близо до сеизмолога, така че и нейният образ да се види на екрана на Дженар.

— Пак ли! — възкликна той. — Това твоето си е направо дебелашко заяждане.

— Не е — моментално възрази Дорс. — Консултирах се с Роджън Бенастра, който е главен сеизмолог в Университета. Уредите ясно показват, че след като ти и твоята група сте напуснали Горната страна, там остават стъпките на един човек. Това е моят студент Хари Селдън, който се качи под твоя опека и който сега абсолютно сигурно лежи припаднал, в ступор, и може би няма да изкара още дълго. Така че ти ще ме заведеш горе моментално заедно с всичкото оборудване, което може да се окаже необходимо. Ако не го направиш незабавно, ще се обърна към университетската служба за сигурност; ако е необходимо — и към самия президент. Аз самата така или иначе ще се кача и ако нещо се е случило на Хари, понеже си се забавил дори с една минута, ще те обвиня в престъпна небрежност, некомпетентност и във всичко друго, което мога да ти лепна, за да те лишат от постовете ти и те изхвърлят от научния свят. А ако се окаже, че е мъртъв, това ще е убийство поради същата тази престъпна небрежност от твоя страна. Или нещо още по-лошо, тъй като сега категорично те предупреждавам, че той умира.

Вбесен, Дженар се обърна към Бенастра:

— Ти откри ли…

Дорс обаче го прекъсна:

— Той ми каза какво е открил, а аз го казах на теб. Нямам никакво намерение да ти позволя да го объркаш. Идваш ли? Веднага!

— Не ти ли мина през ум, че може и да грешиш? — попита Дженар с ехидна гримаса. — Знаеш ли какво бих могъл да ти сторя, ако това е злонамерена фалшива тревога? Лишаването от пост е най-малкото…

— Но убийството не е — заяви Дорс. — Готова съм да рискувам обвинение в злостно хулиганство. Ти готов ли си обаче да се изправиш на съд за убийство?

Дженар почервеня, може би повече заради необходимостта да се предаде, отколкото от заплахата.

— Ще дойда, но няма да имам капка милост към теб, млада госпожице, ако накрая се окаже, че твоят студент е бил в безопасност тук под купола последните три часа.

27

Тримата се качиха в асансьора във враждебно мълчание. Леген бе изял само част от вечерята си и бе оставил жена си в стола без логично обяснение. Бенастра изобщо не бе вечерял и вероятно бе разочаровал някоя дама също без такова обяснение. И Дорс Венабили отдавна не бе яла и изглеждаше най-напрегната и нещастна от тримата. Тя носеше термично одеало и два фотонни излъчвателя.

Когато стигнаха изхода към Горната страна, Леген, здраво стиснал челюсти, набра идентификационния си номер и вратата се отвори. Студеният вятър се втурна насреща им и Бенастра изръмжа. Никой от тримата не бе подходящо облечен, но мъжете нямаха намерение да остават за дълго.

— Вали сняг — напрегнато изрече Дорс.

— Мокър сняг — уточни Леген. — Температурата е малко над точката на замръзване. Не е убийствен студ.

— Зависи колко време човек ще остане навън, нали? — озъби се историчката. — Ако подгизнеш от топящия се сняг, няма да ти е много от полза.

Леген изсумтя.

— Добре де, къде е той? — И се вгледа с отврата в пълната чернилка, която заради светлината от входа зад гърба му изглеждаше още по-непривлекателна.

— Хайде, доктор Бенастра — помоли Дорс — дръжте това одеало. А ти, доктор Леген, затвори вратата зад теб, без да я заключваш.

— Тя няма автоматична ключалка. Да не ме смяташ за глупак?

— Сигурно не, но действително можеш да я заключиш от вътрешната страна, като попречиш на всеки, който се намира отвън, да влезе в купола.

— Ако отвън има някой, покажи ми го. Посочи го де! — заяде се Леген.

— Той може да бъде навсякъде. — Дорс вдигна ръце. Около китките й имаше по един фотонен източник.

— Но ние не можем да проверим навсякъде — промълви отчаяно Бенастра.

Излъчвателите блеснаха и лъчите им затанцуваха в различни посоки. Снежинките искряха като огромен рояк светулки и затрудняваха огледа.

— Стъпките ставаха все по-отчетливи — рече Дорс. — Той трябва да е приближавал към датчика. Къде се намира този датчик?

— Нямам никаква представа — отсече Леген. — Това е извън мойта област и не е моя отговорност.

— Бенастра?

— Всъщност… не зная — отговори колебливо сеизмологът. — Да ви кажа правичката, никога по-рано не съм идвал тук. Монтирали са го преди моето време. Компютърът естествено има информация, но ние не сме се сетили да го питаме. Освен това ми е студено и не виждам за какво съм ви повече.

— Ще трябва да поостанете малко — твърдо заяви Дорс. — Вървете след мен. Смятам да обикаляме изхода по разширяваща се спирала.

— Невъзможно е да виждаме надалеч в тоя сняг — констатира Леген.

— Зная. Сигурна съм, че ако не валеше, досега да сме го открили. А при това положение ще ни отнеме няколко минути повече. Ще изтраем. — Самата тя в никакъв случай не бе тъй уверена, колкото можеше да се съди по думите й. Тръгна напред, размахвайки ръце по такъв начин, че светлината да покрива колкото се може по-голяма зона, като в същото време напрягаше до болка очи за всяко петно на фона на снега.

Така стана обаче, че Бенастра се обади пръв:

— Какво е туй? — попита сеизмологът и посочи встрани.

Дорс припокри двата излъчвателя и отправи ярък конус светлина в указаната посока. Втурна се нататък, следвана от двамата мъже.

Откриха го свит на кравай и мокър до кости на около десетина метра от вратата и на не повече от пет до най-близкия метеорологичен уред. Дорс потърси пулса му, но това се оказа ненужно, защото в отговор на докосването й Селдън помръдна и простена.

— Дайте ми одеалото, доктор Бенастра — каза тя с изтънял от облекчение гласец. Тръсна го, за да го разгъне и го положи в снега. — Вдигайте внимателно, а аз ще го завия и сетне ще го занесем долу.

В асансьора щом одеалото се затопли до температурата на човешката кръв, от увития в него Селдън започна да извира пара.

— Когато го внесем в стаята му — продължаваше с нарежданията си Дорс — ти, доктор Леген, викаш лекар, добър лекар и се грижиш да пристигне веднага. Ако се отърве без увреждания, няма да кажа нищо, но само ако се отърве. Помни…

— Излишно е да ми четеш лекции — студено процеди Леген. — Съжалявам за станалото и ще направя каквото мога, но единствената ми грешка беше, че изобщо позволих на този човек да се качи на Горната страна.

Одеалото помръдна и оттам се чу нисък слаб глас.

Бенастра се стресна, защото главата на Селдън лежеше в свивката на лакътя му.

— Опитва се да каже нещо — промълви той.

— Зная — кимна Дорс. — Попита какво става…

И не сдържа смеха си. Изглеждаше съвсем нормално Хари да попита точно това.

28

На втората сутрин Селдън се размърда, събуди се и вдигна очи към жената, която седеше до леглото му, прожектираше една книга и си взимаше бележки.

С почти нормален глас математикът промълви:

— Още ли си тук, Дорс?

Тя остави четеца.

— Не мога да те зарежа, нали така? А и никому не вярвам,

— Струва ми се, че те виждах всеки път, щом се събуждах. През цялото време ли беше при мен?

— Будна, заспала — да.

— Ами занятията ти?

— Имам един асистент, който ги пое за известно време.

Дорс се приведе и стисна ръката на Селдън. Като видя смущението му (в края на краищата той лежеше безпомощно в леглото), тя дръпна своята.

— Хари, какво се случи? Така се изплаших.

— Трябва да ти призная нещо — рече той.

— Какво, Хари?

— Помислих си, че може би участваш в някакъв заговор…

— Заговор? — изненадата й бе съвсем искрена.

— Мислех дали не сте ме подмамили да се кача на Горната страна, където ще се озова извън юрисдикцията на Университета и поради това ще мога да бъда отвлечен от имперските сили.

— Но Горната страна не е извън юрисдикцията на Университета! Секторната юрисдикция на Трантор е от центъра на планетата до небето.

— Е, не го знаех. Нали не дойде с мен, понеже каза, че имаш натоварен график, и аз, като ме пипна параноята, реших, че нарочно си ме изоставила. Моля те да ми простиш. Очевидно точно ти си ме смъкнала отгоре. Някой друг заинтересува ли се?

— Те са заети хора — внимателно премисли думите си Дорс. — Сметнали са, че си се върнал по-рано. Искам да кажа, съвсем оправдано е да са си го помислили.

— Клауция също ли е решила така?

— Младата стажантка? Да.

— Е, значи все пак може и да е било заговор. Имам предвид без теб.

— Не, Хари, грешката беше моя. Нямах абсолютно никакво право да те оставя да се качиш сам на Горната страна, защото задачата ми беше да те защищавам. Не преставам да се упреквам за това, което стана…

— Я чакай малко — изведнъж се раздразни Селдън. — Не съм се изгубил случайно. За какъв ме смяташ?

— Ще ми се да разбера ти как ще го наречеш. Когато другите са си тръгнали, изобщо не си бил наблизо. Не си се върнал при входа или поне в близост до него доста време, след като се е стъмнило.

— Не е така. Аз не се загубих просто защото съм се разхождал и не съм могъл да намеря пътя обратно. Казах ти, че подозирах заговор, и си имах причини да мисля така. Все още не съм напълно параноичен.

— Добре де, тогава какво всъщност стана?

Селдън й разправи. Не му беше трудно да си спомни подробностите; беше ги преживявал в кошмарите си през по-голямата част от предишния ден.

Дорс го изслуша навъсена.

— Но това е невъзможно. Вертопланер? Сигурен ли си?

— Разбира се, че съм сигурен. Да не мислиш, че съм халюцинирал?

— Имперските сили едва ли биха те търсили по този начин. Те не могат да те арестуват на Горната страна, без да предизвикат същата яростна гюрултия, както ако изпратеха полиция, за да те заловят в кампуса.

— Тогава как ще го обясниш?

— Не съм сигурна — каза Дорс — но беше напълно възможно последиците от нежеланието ми да дойда с теб на Горната страна да бяха се оказали по-лоши, отколкото стана в действителност. И Чувек здравата да ми се ядоса.

— Тогава да не му казваме — предложи Селдън. — Всичко завърши добре.

— Налага се да му кажем — мрачно възрази Дорс. — Защото може и да не е завършило.

29

Същата вечер на посещение пристигна Дженар Леген. Беше след вечеря и той на няколко пъти премести погледа си от Дорс към Селдън и обратно, като че ли се чудеше какво да каже. Никой от двамата не му предложи услугите си, но търпеливо го изчакаха. Не останаха с впечатление, че е майстор на незаангажиращия разговор.

Най-подир той все пак се обърна към Селдън.

— Дойдох да видя как си.

— Прекрасно — отвърна математикът — като се изключи, че съм малко сънлив. Доктор Венабили ми каза, че няколко дни ще се чувствам уморен от лечението, вероятно понеже сега си получавам необходимата ми почивка. — Той се усмихна. — Честно казано, нямам нищо против.

Леген дълбоко пое въздух, издиша го, поколеба се и после едва ли не насила изцеждайки думите от себе си, рече:

— Няма да ти отнема много време. Отлично разбирам, че се нуждаеш от почивка. Искам обаче да ти кажа, че много съжалявам, дето стана така. Не би следвало толкова уверено да приема, че си слязъл сам. Понеже си пълен новак, трябваше да чувствам по-голяма отговорност към теб. В края на краищата аз се съгласих да дойдеш горе. Надявам се, че можеш… да ми простиш. Всъщност това е всичко, което исках да ти кажа.

Селдън се прозина, като сложи ръка пред устата си.

— Извинявай. Тъй като нещата се оправиха, няма защо толкова да си придиряме. В някои отношения грешката не беше твоя. Не биваше да се отдалечавам и освен това истината е, че…

— Стига, Хари — прекъсна го Дорс — моля те, никакви разговори. Просто си почивай. Аз искам мъничко да си поприказвам с доктор Леген, преди да си тръгне. На първо място, докторе, напълно разбирам, че сте загрижен как ще ви се отрази отзвукът от тази история. Казах ви, че ако Хари Селдън оздравее без лоши последици, няма да има никакви за вас. Засега изглежда, че ще стане точно така, значи можете да сте спокоен… засега. Бих искала да ви помоля за нещо друго и се надявам, че този път ще имам доброволното ви сътрудничество.

— Ще се постарая, доктор Венабили — сковано отвърна Леген.

— Случи ли се нещо необичайно, докато стояхте на Горната страна?

— Знаете, че се случи. Загубих следите на доктор Селдън, за което току-що се извиних.

— Очевидно е, че нямам предвид това. Случи ли се още нещо необичайно?

— Не, нищо. Абсолютно нищо.

Дорс хвърли поглед към Селдън, който се начумери. Стори му се, че тя се опитва да провери думите му и да получи независимо от неговото описание. Нима си мисли, че си е въобразил вертопланера-търсач? Тъкмо щеше да й възрази разгорещено и болногледачката му вдигна ръка с успокоителен жест, сякаш да предотврати точно тази възможност. Той се подчини донякъде заради жеста й,донякъде понеже наистина му се спеше. Надяваше се, че Леген няма да стои още дълго.

— Сигурен ли сте? — попита Дорс. — Нямаше ли някаква намеса отвън?

— Не, разбира се, че не. О…

— Да, доктор Леген?

— Имаше един самолет.

— Въздушен кораб? От какъв вид?

— Вертопланер.

— Това странно ли ви се видя?

— Не, разбира се, че не.

— Защо?

— Чувствам се едва ли не сякаш сте ме подложили на кръстосан разпит, доктор Венабили. Не ми е много по вкуса.

— Мога да ви разбера, доктор Леген, само че тези въпроси имат нещо общо със злополучното приключение на доктор Селдън. Възможно е да се окаже, че цялата работа е далеч по-сложна, отколкото си мислех.

— И в какво отношение? — В гласа му се появи остра нотка. — Да не възнамерявате да отправите нови обвинения и да изисквате повторни извинения? В такъв случай сигурно ще сметна за нужно да се оттегля.

— Все пак навярно не преди да сте обяснили защо бихте сметнали един реещ се вертопланер за нещо съвсем естествено.

— Защото, скъпа ми госпожице, сума ти метеорологични станции на Трантор притежават вертопланери за пряко изследване на облаците и горните слоеве на атмосферата. Нашата обаче няма.

— Защо? Той би бил полезен.

— Разбира се. Само че ние не си съперничим и не крием тайни един от друг. Ние известяваме за нашите находки, те ни съобщават за техните. По тая причина е разумно различията и специализациите да се разпределят. Би било глупаво напълно да дублираме усилията си. Можем да изразходваме за мезонни рефрактометри парите и човешките ресурси, които иначе бихме похарчили за вертопланери, докато другите пък ще си спестят първия разход и ще предпочетат втория. В края на краищата между секторите има и съперничество, и лоши отношения понякога, но науката е единственото, което ни държи заедно. Предполагам, поне това ви е известно — добави иронично той.

— Известно ми е, обаче не е ли твърде голямо съвпадение някой да изпрати вертопланер над вашата станция същия ден, когато се каните да я използвате?

— Няма нищо необичайно. Ние обявихме, че този ден смятаме да правим измервания и в резултат някоя друга станция е решила съвсем на място, че може да проведе по същото време нефелометрични изследвания — тоест, нали разбирате, на облаците. Обединяването на резултатите ще е по-рационално и по-полезно, отколкото ако данните се вземат поотделно.

Внезапно Селдън се обади с доста сънлив глас:

— В такъв случай значи просто са правили измервания? — и отново се прозина.

— Да — отвърна Леген. — А какво друго биха могли да правят?

Дорс примига, както често й се случваше, когато се опитваше да мисли бързо.

— Всичко е съвсем логично. На коя точно станция принадлежи този вертопланер?

Леген завъртя глава.

— Доктор Венабили, как можете да очаквате, че ще зная?

— Мислех, че всеки метеорологичен летателен апарат би следвало да носи отличителните знаци на своята станция.

— Положително, само че аз дори не съм поглеждал нагоре, за да ги видя, нали разбирате. Имах да върша работа, така че оставих и другите да си вършат своята. Когато ни докладват, ще разбера чий е бил вертопланерът.

— Ами ако не докладват?

— Тогава ще предположа, че уредите им са отказали да работят. Понякога става и така. — Десният юмрук на Дженар Леген бе здраво стиснат. — Е, това ли е всичко?

— Почакайте още миг. Как мислите, откъде може да е дошъл този вертопланер?

— Би могъл да е от всяка станция. Ако са предизвестени един ден по-рано, а имаше доста повече време, тези кораби могат спокойно да стигнат до което и да е място на планетата.

— Все пак кои са най-вероятните станции?

— Трудно е да се каже: Хестелония, Што, Зигорет, Северно Дамиано. Бих казал, че най-вероятно е да е от някоя от тези четири, но би могъл и да е от всякоя от останалите четиридесет.

— Тогава само още един въпрос, докторе. Когато разгласихте, че ще се качите на Горната страна, случайно да сте споменали, че с вас ще дойде някакъв математик, на име Хари Селдън?

Върху лицето на Леген се появи изражение на дълбока и искрена изненада, което бързо се превърна в презрително.

— Защо ще изреждам имена? Кой би се заинтересувал?

— Чудесно — рече Дорс. — Истината по въпроса е, че доктор Селдън е видял вертопланера и присъствието му го е разтревожило. Не съм сигурна защо, в това отношение неговата памет очевидно е малко неясна. Но той тъй или иначе е побягнал от кораба, загубил се е и не си е помислил за връщане — или не се е осмелил да си помисли — докато здравата се е смрачило, а в тъмното не е успял да намери съвсем точно пътя. Никой не може да ви обвинява за това, така че нека и вие, и ние да забравим целия инцидент. Съгласен ли сте?

— Съгласен — кимна Леген. — Довиждане! — Обърна се на пети и излезе с видимо облекчение.

Когато той си отиде, Дорс стана, внимателно изу чехлите на Селдън, пооправи го в леглото му и го зави. Естествено пациентът й спеше дълбоко.

Сетне приседна и се замисли. Колко от онова, което бе казал метеорологът беше истина и какво ли би могло да се крие зад думите му? Не знаеше.

VII. МИКОГЕН

МИКОГЕН — Сектор на древен Трантор. Потънал в миналото на собствените си легенди, той е оказвал слабо влияние върху планетата. Самозадоволяващ се и саморазслояващ се до степен…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

30

Когато Селдън се събуди, откри, че нечие лице се вглежда сериозно в неговото. За миг той се намръщи като бухал, а сетне промърмори:

— Чувек?

Журналистът едва-едва се усмихна.

— Значи ме помниш?

— Беше само за ден, и то преди близо два месеца, но те помня. Значи не са те арестували и с нищо не…

— Както виждаш, жив и здрав съм, макар че — и той хвърли бърз поглед към Дорс, която стоеше встрани — не ми беше много лесно да дойда.

— Радвам се да те видя. Впрочем имаш ли нещо против? — Селдън посочи към банята.

— Оправи се, закуси. — кимна Чувек.

Гостът не сподели закуската му. Нито пък Дорс. Не обелиха и дума, докато той хапваше. Чувек, без да си дава зор, прехвърли един книгофилм. Дорс критично си поогледа ноктите, а след това извади микрокомпютър и започна да си води някакви бележки с електронната писалка.

Селдън ги наблюдаваше умислено и изобщо не се опита да начене разговор. Настъпилата тишина може би отговаряше на някаква характерна транторианска необщителност при посещение на болен. Естествено сега се чувстваше съвсем нормално, ала те може би не го осъзнаваха.

Чувек проговори едва след като той изяде последния залък и изпи последната капка мляко (с чийто вкус очевидно бе посвикнал, тъй като вече не му се струваше толкова странно).

— Селдън, как си? — попита Чувек.

— Съвсем добре, приятелю. Във всеки случай достатъчно добре, за да съм на крак.

— Радвам се да го чуя — сухо отрони журналистът. — Дорс Венабили е много виновна, загдето е позволила да стане така.

Ученият се намръщи.

— Не. Аз настоях да се кача на Горната страна.

— Тя обаче би трябвало на всяка цена да се качи заедно с теб.

— Казах й, че не искам да идва с мен.

— Не е вярно, Хари — обади се жената. — Недей да ме защищаваш с галантни лъжи.

Селдън се ядоса.

— И не забравяй, че въпреки многото пречки Дорс също се качи на Горната страна след мен и определено ми спаси живота. Това ни най-малко не е изопачаване на истината. Взе ли го предвид при твоята преценка?

Историчката отново го прекъсна, очевидно изпаднала в неловко положение:

— Моля те, Хари. Четър Чувек е абсолютно прав да смята, че аз не биваше да те оставям да се качиш на Горната страна или поне трябваше да дойда с теб. А иначе той похвали по-нататъшните ми действия.

— Както и да е — рече Чувек — вече е минало и можем да го забравим. Селдън, дай да поговорим за онова, което се случи горе.

Математикът се озърна и предпазливо попита:

— Дали е безопасно?

— Дорс е поставила тази стая под изкривяващо поле — усмихна се гостът. — Напълно съм сигурен, че ако в Университета има макар и само един имперски агент, той няма да знае как да проникне през него. Ти май си доста мнителен човек, а?

— Изобщо не ми е в природата — възрази Селдън — но като те слушах в парка и след това… Бих казал, че ти пък си доста убедителен човек, Чувек. Преди още да си свършил, Ето Демерцел ми се мяркаше във всяка сянка.

— Понякога си мисля, че той може да съм аз самият — мрачно потвърди журналистът.

— Ако беше тъй — ухили се Хари — положително нямаше да разбера. Как изглежда първият министър?

— Едва ли има значение. Не би го видял, преди Демерцел да го пожелае, а дотогава, струва ми се, всичко вече ще е свършило — именно това трябва да предотвратим. Дай да поразчепкаме онзи вертопланер, от който си се крил.

— Както вече го казах, Чувек, ти ме накара да се страхувам едва ли не до смърт от Демерцел. Още щом видях вертопланера, реших, че той ме преследва, че като съм се качил на Горната страна, съм излязъл извън защитната зона на Стрилингския университет, а те са ме подмамили там с единствената цел да ме отвлекат без затруднения.

Намеси се Дорс:

— От друга страна, Леген…

— Той снощи не беше ли тук? — бързо запита Селдън.

— Беше, не си ли спомняш?

— Смътно. Бях ужасно уморен. Всичко ми е като в мъгла.

— Е, снощи Леген каза, че вертопланерът е бил просто някакъв метеорологичен въздушен кораб от друга секция. Съвсем обикновен и съвършено безобиден.

— Какво? — стъписа се Селдън. — Не вярвам!

— Сега въпросът е: „Защо не вярваш?“ — продължи хода на мислите му Чувек. — Имаше ли във вертопланера нещо, което да те е накарало да смяташ, че е опасен? Нещо по-особено, а не просто подмолна подозрителност, която аз съм ти натикал в мозъка?

Селдън захапа долната си устна и се замисли.

— Действията му. Изглеждаше така, сякаш подава предната си част под облачната покривка и търси нещо, а сетне се появява на друго място по съвсем същия начин, после на трето… и така нататък. Като че ли методично обхождаше Горната страна сектор по сектор и постепенно се насочваше към мен.

— Май се опитваш да го персонифицираш — недоволно рече журналистът. — Възприел си го като някакво странно животно, което те търси. А той естествено не е такова животно. Той си е просто един въздушен кораб и ако наистина е бил метеорологичен, действията му са съвършено нормални и безобидни.

— На мен не ми изглеждаше така — възрази Селдън.

— Сигурен съм, че не ти е изглеждало — кимна Чувек — но на практика ние нищо не знаем. Твоята убеденост, че си бил в опасност, не е повече от едно допускане. Настояването на Леген, че си видял метеорологичен летателен апарат, също е само допускане…

— Няма да повярвам, че е било напълно невинно събитие — заинати се математикът.

— Е, в такъв случай — заяви Чувек — нека предположим най-лошото. Летателният апарат е дошъл, за да те открие. Откъде човекът, който го е изпратил, ще знае какво трябва да търси?

— Аз попитах доктор Леген — намеси се в разговора Дорс — дали в доклада си за предстоящата метеорологична акция е включил информация, че Хари ще бъде с групата. При нормално развитие на нещата не би имало никаква причина да го стори и той действително отрече да го е правил, като доста се изненада от въпроса ми. Склонна съм да му вярвам.

— Не бързай толкова — замислено каза Чувек. — Нима не би го отрекъл във всички случаи? По-добре се запитай защо е позволил на Селдън да иде с тях. Знаем, че първоначално е възразил, ала сетне е отстъпил без много-много разправии. А това, струва ми се, не е твърде характерно за него.

Дорс се поначумери.

— Излиза така, като че ли той е нагласил цялата работа. Възможно е да е разрешил на Хари да се присъедини само за да го постави в положение, при което ще могат да го заловят. Не е изключено да е получил някакви заповеди в това отношение. Освен туй можем да твърдим, че е подкокоросал своята стажантка Клауция да привлече вниманието му и да го отведе надалеч от групата, за да го изолира. Това обяснява странната липса на загриженост у доктор Леген, че Хари отсъства, когато е дошло време да слизат долу. Тогава той би настоявал, че математикът си е тръгнал по-рано — нещо, което е напълно възможно, тъй като най-подробно му е показал как може да слезе сам. Така се обяснява и нежеланието му да се качи повторно горе, за да го търси, понеже не би искал да си губи времето за човек, който не може да бъде открит…

Чувек, който я слушаше внимателно, възрази:

— Ти повдигна интересно обвинение срещу Леген, но нека и него не приемаме с прекалена готовност. Все пак накрая се е качил с теб на Горната страна.

— Тъй като открихме стъпките. Имаше и свидетел.

— Добре де, метеорологът показа ли се много изненадан и шокиран, когато намерихте Селдън; имам предвид повече, отколкото би било нормално поради факта, че сте спасили някого, дето е бил изложен на крайна опасност от неволна началническа небрежност? Действаше ли така, сякаш Селдън не би следвало да се окаже там? Държеше ли се като човек, който се пита: „Как така не са го отвели?“

Дорс обмисли внимателно въпросите и сетне отговори:

— Явно беше шокиран, когато видя Хари да лежи в мокрия сняг, но едва ли мога да твърдя, че е изпитвал нещо повече от съвсем естествен за ситуацията ужас.

— Да, и аз предполагам, че не би могла да твърдиш друго.

Докато говореха, Селдън гледаше ту единия, ту другия и внимателно слушаше всяка изречена дума.

— Не мисля, че е бил Леген — обади се той.

Чувек веднага пренасочи вниманието си към него.

— Защо смяташ така?

— Ами дори само затова, че както ти отбеляза, метеорологът явно не желаеше да отида с тях. Цял ден се препирахме и накрая се съгласи, защото остана с впечатлението, че аз съм някакъв ловък математик, който може да му помогне в разработването на неговата теория. На мен самия много ми се искаше да се кача там и ако той е имал заповед да се погрижи да ме заведат на Горната страна, не би имало нужда чак толкова да се противи.

— Оправдано ли е да допуснем, че си му трябвал единствено заради математическите си умения? Той обсъди ли нещо конкретно с теб? Направи ли опит да ти обясни теорията си?

— Не — отвърна Селдън — не се опита. Само спомена нещо в смисъл, че по-късно ще го обсъдим. Белята беше, че тогава бе напълно обсебен от своите инструменти. Доколкото разбрах, очаквал е да има слънце, а то не се показа и явно е разчитал уредите му да са виновни, пък те са работели безупречно, което много го разочарова. Мисля, че точно този неочакван развой на нещата го накара да се вкисне и същевременно отклони вниманието му от мен. А колкото до Клауция, младата жена, която за няколко минути напълно ме отвлече от останалите, като си припомням сега нещата, нямам чувството, че преднамерено ме е замъкнала настрани. Инициативата беше моя. Любопитствах за растителността на Горната страна и по-скоро аз, отколкото стажантката, бях причина да се отдалечим от групата. Леген изобщо не я е подкокоросвал, защото той я повика още докато ги виждах, а сетне се отдалечих и ги изгубих от очи изцяло по своя вина.

— И все пак — рече Чувек, който като че ли държеше да възразява на всяко направено разсъждение — ако този кораб е търсил теб, хората на борда би трябвало да знаят, че ще си там. Откъде биха могли да го научат, ако не от Леген?

— Подозирам един млад психолог — отвърна Селдън — който се казва Лисунг Ранда.

— Ранда? — повтори Дорс. — Не ми се вярва. Познавам го. Той просто не би работил за императора. По самата си природа е антиимпериалист.

— Може би се преструва — възрази Селдън. — Всъщност ако се опитва да прикрие факта, че е имперски агент, би следвало да се държи открито, яростно и крайно анти…

— Но нали именно такъв не е! — прекъсна го тя. — Ранда в нищо не е яростен и краен. Напротив, винаги е спокоен и добродушен и изразява възгледите си меко, дори плахо. Сигурна съм, че…

— И въпреки това, Дорс — разгорещено махна с ръка Селдън — точно той пръв ми спомена за метеорологичния проект; точно той ме убеди да се кача на Горната страна; точно той прилъга Леген да ми позволи да се присъединя към тях, като доста преувеличи математическите ми способности. Направо да се чудиш защо толкова искаше да ме качи горе… защо му е било да си дава толкоз зор!

— Може би за твое добро. Той се е заинтересувал от теб, Хари, и сигурно си е помислил, че метеорологията би могла да се окаже полезна за психоисторията. Не е ли възможно да е тъй?

Чувек спокойно ги прекъсна:

— Хайде да обсъдим нещо друго. Между момента, когато Ранда ти е казал за метеорологичния проект, и този, когато наистина си потеглил за Горната страна, е минало значително време. Ако не е виновен за нищо от случилото се, той няма да има никаква особена причина да си мълчи за него. Ако е дружелюбен и общителен човек…

— Точно такъв е! — вметна Дорс.

— …тогава е напълно възможно да е съобщил това на един куп приятели. В такъв случай наистина не можем да определим кой би могъл да е информаторът. Всъщност просто за да отбележа още един факт, ако допуснем, че Ранда е антиимпериалист, това не означава непременно, че той не е агент. Ще трябва само да се запитаме чий агент е. За чия сметка работи?

Селдън се изуми.

— Че за кого другиго би могъл да работи освен за империята? За кого другиго освен за Демерцел?

Чувек вдигна ръка.

— Селдън, много си далеч от умението да разбираш цялата сложност на политическите отношения на Трантор. — Той рязко се извърна към Дорс. — Кажи ми пак кои бяха четирите сектора, които доктор Леген назова като най-вероятни собственици на вертопланера?

— Хестелония, Што, Зигорет и Северно Дамиано.

— Да не си задала въпроса по някакъв насочващ начин? Да речем, попитала си дали някой конкретен сектор е собственикът?

— Не, определено не. Просто се поинтересувах може ли той да направи някакво предположение за произхода на кораба.

— А ти — обърна се отново към Селдън журналистът — не забеляза ли маркировка, някакви символи по вертопланера?

Математикът понечи да му се озъби, че корабът едва се е виждал през облаците, че се е появявал само за кратко и че той самият изобщо не се е интересувал от никаква маркировка, а само как да избяга, но се сдържа. Чувек положително знаеше всичко това.

Така че просто отвърна:

— Опасявам се, че не.

— Ако вертопланерът е бил изпратен със задача да го отвлече, не е ли възможно отличителните знаци да са били замаскирани? — попита Дорс.

— Това е разумно предположение — отбеляза Чувек — и напълно допустимо, обаче в тази Галактика разумът невинаги триумфира. И тъй като Селдън явно не е забелязал каквито и да било подробности, свързани с кораба, можем само да гадаем. Това, което си мисля, е: „Што.“

— Защо ли? — повтори като ехо Селдън. — Предполагам, че са искали да ме отвлекат, защото, който и да е бил на кораба, е държал да съм му под ръка. Най-вероятно заради моите познания по психоистория…

— Не, не! — Чувек навири десния си показалец сякаш поучаваше някой млад студент. — Ш-Т-О. Така се нарича един сектор на Трантор. Много специален сектор. От около три хиляди години той се управлява от поредица кметове. Поредицата е била непрекъсната — една-единствена династия. Преди около пет века дори е имало период, когато на трона са се възкачили двама императори и една императрица от кметската династия на Што. Периодът бил относително къс и никой от тях не се отличил особено, нито пък пожънал кой знае какви успехи, но след това кметовете на Што вече не можели да забравят своето имперско минало. Те никога не са били активно нелоялни спрямо царуващия род, който ги наследил, но също така не е известно много-много да са му предлагали услугите си. По време на откъслечните периоди на гражданска война поддържали своего рода неутралитет, правейки ходове, които изглеждали великолепно изчислени така, че да удължат войната. Нито веднъж не успели, но и никога не престанали да опитват. Сегашният кмет на Што е невероятно способен. Вече е стар, но амбициозността му не е намаляла и ако с Клеон се случи нещо — дори естествена смърт — той има шанс да наследи трона заради прекалено младия син на императора. Галактическото общество винаги ще изпитва известна симпатия към един претендент, който, ако не друго, притежава имперско потекло. Ето защо, ако кметът на Што е чул за теб, можеш да послужиш като полезен научен пророк за неговата династия. Ако те убедят да предскажеш неизбежното наследяване на трона от страна на Што и настъпването на хиляда години мир и благоденствие, секторът ще има сериозен мотив да се опита да уреди някакъв подходящ край за Клеон. Разбира се, качи ли се штоянец на трона, от теб повече полза няма да има. Спокойно можеш да последваш Клеон в гроба…

Селдън наруши мрачното мълчание, което се възцари след думите на Чувек, като каза:

— Само че ние не знаем дали именно Што ме преследва.

— Не, не знаем. Нито пък знаем дали изобщо някой те преследва в момента. Както предполага Леген, вертопланерът в края на краищата би могъл и да е обикновен метеорологичен изпитателен кораб. И все пак щом новините, свързани с психоисторията и потенциалните й възможности се разпространят — а те непременно ще се разпространят — все повече и повече от силните и не тъй силните на деня както на Трантор тъй и навсякъде другаде, ще поискат да се възползват от твоите услуги.

— Какво ще правим тогава? — попита Дорс.

— Да, това е въпросът — Чувек поразмисли и сетне продължи: — Вероятно сме сбъркали, като дойдохме тук. За един професор е прекалено естествено да потърси убежище в някой университет. При това Стрилингският е от най-големите и най-свободните, така че не след дълго ластарчета от най-различни страни предпазливо ще започнат да опипват пътя към това място. Мисля, че трябва колкото е възможно по-бързо — може би още днес — ти, Селдън, да бъдеш преместен в някое друго, по-сполучливо скривалище. Обаче…

— Обаче? — запита другият.

— Все още не знам къде.

— Да извикаме географския справочник на екрана на компютъра и да изберем някое случайно кътче — предложи математикът.

— В никакъв случай — възрази Чувек. — Ако постъпим така, нищо чудно да намерим убежище, което ще е още по-несигурно. Не, трябва да си понапънем мозъците!

31

Тримата останаха сврени в квартирата на Селдън чак до следобеда. Хари и Дорс от време на време тихо разговаряха на неутрални теми, докато Чувек запази почти пълно мълчание. Седеше изправен, яде малко и сериозното му изражение (което според Селдън го правеше да изглежда по-възрастен) си остана спокойно и отнесено.

Математикът предполагаше, че сега той прехвърля в ума си огромната топография на Трантор, дирейки идеалното кътче. Това определено не бе лесно.

Селдъновият Хеликон беше незначително по-голям от Трантор, но имаше по-малък океан. Повърхността на хеликонската суша бе може би с десет процента по-голяма от транторската. Хеликон обаче бе рядко населен и повърхността му беше само тук-там изпъстрена с градове; Трантор пък целият беше град. Докато родният му свят бе разделен едва на двадесет административни сектора, Трантор имаше над осемстотин и всеки от тези стотици сектори сам по себе си представляваше комплекс от подразделения.

Накрая Селдън предложи с известна доза отчаяние в гласа си:

— Чувек, може би ще е разумно да изберем този кандидат, който се отличава с най-голямо благоразположение, и аз да ида там, като разчитам той да ме защищава срещу всички останали.

Журналистът вдигна очи и каза с крайна сериозност:

— Това не е нужно. Аз познавам подходящия кандидат и той вече те притежава.

Селдън се усмихна.

— Не се ли поставяш на едно равнище с кмета на Што и дори с императора на цялата Галактика?

— От гледна точка на обществено положение, не. Само че аз им съпернича, що се отнася до желанието да те държа под контрол. Те обаче, а и всеки друг, за когото мога да се сетя, те искат единствено за да укрепят собственото си богатство и власт, докато аз нямам абсолютно никакви амбиции освен благото на Галактиката.

— Подозирам — сухо рече Селдън — че ако ги запитаме, всеки от твоите съперници ще настоява, че той също мисли само за благото на Галактиката.

— Сигурен съм, че ще е тъй — кимна Чувек — но засега единственият от моите, както ги наричаш, съперници, с когото си се срещал, е императорът, а той е настоявал да направиш измислени предсказания, които евентуално да стабилизират династията му. Аз не те моля за нищо подобно. Моля те само да усъвършенстваш своя психоисторически метод дотолкова, че с него да могат да се правят математически валидни предвиждания, та макар и само от статистически характер.

— Вярно е — съгласи се с полуусмивка Селдън. — Поне засега.

— Е, значи бих могъл да те запитам как се справяш със задачата. Някакъв прогрес?

Математикът не знаеше дали да се засмее, или да се ядоса. Изчака малко и не направи нито едното, нито другото, а се насили да отговори спокойно:

— Прогрес? За по-малко от два месеца? Чувек, това е нещо, което лесно може да запълни целия ми живот. както и живота на още дузина мои следовници. И дори тогава да завърши с провал.

— Не говоря за окончателно решение, нито дори за някакъв обнадеждаващ знак. Ти сума ти пъти ясно каза, че приложимата психоистория е възможна, но не е практична. Питам само дали виждаш надежда тя да стане практична.

— Честно казано, не.

— Моля да ме извините — намеси се в разговора Дорс. — Аз не съм математичка, така че се надявам въпросът ми да не е глупав. Откъде знаеш, че нещо е едновременно възможно и непрактично? Чувала съм те да казваш, че на теория можеш лично да се срещнеш и да се здрависаш с всички хора в империята, но това няма да представлява никакъв практически успех, тъй като няма да живееш достатъчно дълго, за да го направиш. Как обаче можеш да твърдиш, че психоисторията е подобно нещо?

Селдън погледна Дорс с известна доза недоверчивост.

— Искаш да ти го обясня?

— Да — потвърди тя и така енергично кимна с глава, че къдравата й коса потрепери.

— Всъщност — рече Чувек — и аз бих искал.

— Без математика? — попита Селдън с намек за бегла усмивка.

— Да, ако обичаш — кимна журналистът.

— Ами… — за няколко секунди ученият се самовглъби, за да избере начина си на изложение, а после започна:

— Ако искаш да разбереш някой аспект на Вселената, ще ти бъде от полза да опростиш нещата колкото е възможно повече и да включиш само тези качества и характеристики, които имат съществено значение за разбирането. Ако искаш да определиш как пада един предмет, не се занимаваш с това дали той е нов или стар, червен или зелен, мирише ли или не. Елиминираш всички тези признаци и по този начин не усложняваш ненужно въпроса. Можеш да наречеш опростяването модел или симулация и да го представиш или в реален вид накомпютърния екран, или като математическо съотношение. Да вземем например примитивната теория за нерелативистичната гравитация…

— Ти обеща, че няма да има никаква математика — веднага се обади Дорс. — Не се опитвай да ни я подпъхнеш, като я наричаш „примитивна“.

— Не, не. Като казвам „примитивна“, имам предвид само, че тя е известна още отпреди времето, до което стигат назад нашите архиви; че откритието й е забулено в мъглите на античността също както това на огъня и колелото. Във всеки случай уравненията на подобна гравитационна теория съдържат в себе си описание на движенията в която и да е планетна система, на всяка двойна звезда, на приливите и на множество други неща. Като използваме такива уравнения, ние можем дори да изградим зрителна симулация и да представим на екрана как една планета обикаля около своята звезда, или как две звезди кръжат една около друга, или пък още по-усложнени системи на тримерна холография. Подобни опростени симулации правят възприемането на едно явление далеч по-лесно, отколкото би било, ако ни се налагаше да изучаваме него самото. Всъщност без гравитационните уравнения нашите познания относно движението на планетите и небесната механика като цяло щяха да са съвсем рехави. Сега, тъй като човек иска да знае все повече и повече за което и да е явление, или пък щом самото то се усложни, се появява нужда от все по-изпипани и по-изпипани уравнения, все по-подробно и по-подробно програмиране… докато накрая стигаме до компютризираната симулация, която пък е все по-трудно и по-трудно да бъде възприета.

— А не можеш ли да направиш симулация на симулацията? — запита Чувек. — Така ще слезеш едно стъпало по-ниско.

— В такъв случай ще трябва да се елиминират някои характеристики на явлението, които е задължително да включиш, и симулацията ти ще стане безполезна. Сложността на МВС — това ще рече „минималната възможна симулация“ — нараства по-бързо от сложността на симулирания обект и в крайна сметка се изравнява с явлението. По този начин преди хиляди години е било установено, че Вселената като цяло, в пълната й сложност не може да бъде представена от никаква симулация, която е по-малка от нея самата. С други думи, човек не може да получи някаква картина на Вселената като цяло, освен ако не изучи цялата Вселена. Било доказано и че ако някой се опита да замести със симулации една малка част от Вселената, сетне друга малка част и така нататък, възнамерявайки накрая да ги сумира заедно, за да оформи общата картина, ще открие, че съществуват безкрайно много такива частични симулации. Поради това ще му е необходимо безкрайно много време, за да разбере Вселената като цяло, а това е просто друг начин да се каже, че е невъзможно да се събере цялото съществуващо знание.

— Дотук напълно те разбирам — с лека изненада констатира Дорс.

— Добре, ние знаем, че някои относително прости неща са лесни за симулиране и че щом те се усложняват все повече и повече, стават и все по-трудни за подобна операция. Обаче на какво равнище на сложност симулацията престава да бъде възможна? Е, онова, което аз показах, използвайки един математически метод, изобретен през миналия век, който метод обаче трудно може да се използва дори и ако имаш под ръка голям и много бърз компютър, е, че нашето галактическо общество за малко не достига до този праг. То може да бъде представено чрез симулация, която е по-проста от него самото. И продължих с допускането, че е вероятно това да доведе до способност бъдещите събития да се предсказват в статистическа форма — тоест да се определя вероятността за алтернативни поредици от събития, а не просто да се твърди, че тъкмо някаква определена поредица непременно ще се сбъдне.

— В такъв случай — поде Чувек — след като можеш ефективно да симулираш галактическото общество, значи става дума просто това да бъде сторено. Защо тогава да не е практично?

— Всичко, което съм доказал, е, че за разбирането на галактическото общество няма да бъде нужно безкрайно много време, само че ако са необходими един милиард години, то все пак ще бъде непрактично. От наша гледна точка е все същото, както ако би изисквало безкрайно много време.

— И толкова време ли ще отнеме? Един милиард години?

— Опитах се да го изчисля.

— Неуспешно?

— Неуспешно.

— Университетската библиотека не помогна ли? — докато задаваше въпроса, Чувек хвърли бърз поглед към Дорс.

Селдън поклати глава.

— С нищо.

— И доктор Венабили ли не можа да ти помогне?

Историчката въздъхна.

— Чувек, нямам познания на тая тема. Единственото, което мога, е да предлагам начини за търсене. Ако Хари търси и не намира, какво повече да сторя?

Журналистът се изправи на крака.

— В такъв случай от стоенето тук няма голяма полза и аз трябва да помисля къде другаде да ви настаня.

Селдън протегна ръка и докосна лакътя му.

— Все пак имам една идея.

Чувек се взря в него с леко присвиване на очите, което можеше да подсказва изненада… или подозрение.

— Кога ти хрумна тази идея? Сега ли?

— Не. Въртеше ми се из главата няколко дни преди да се кача на Горната страна. Това малко приключение я затъмни за известно време, но като ме попита за библиотеката, пак си я припомних.

Чувек седна отново.

— Разправи ми за своята идея, стига да не е нещо, дето цялото ще е просмукано с математика.

— Няма никаква математика. Просто четенето на история в библиотеката ми напомни, че в миналото галактическото общество е било по-малко сложно. Преди дванадесет хиляди години, когато империята е основана за пръв път, Галактиката е включвала само около десет милиона населени светове. Преди двадесет хиляди години предимперските кралства са включвали общо само десетина хиляди свята. Ако се заровим още по-назад в миналото, кой знае колко ще се свие обществото! Може би дори до една-единствена планета, както в онези легенди, за които ти веднъж спомена.

— И мислиш — рече нетърпеливо Чувек — че ако си имаш работа с много по-просто галактическо общество, ще бъдеш в състояние да разработиш психоисторията?

— Да, струва ми се, че тогава евентуално бих могъл да го направя.

— Значи — обади се обхваната от внезапен ентусиазъм Дорс — ако предположим, че разработиш психоисторията за някое по-малко общество в миналото, и допуснем, че чрез изучаването на предимперската ситуация успееш да направиш предвиждания за това какво би могло да се случи хиляда години след създаването на империята например, ще си в състояние да провериш истинското положение на нещата по това време и да видиш колко близо до целта си попаднал?

— Да, но като се има предвид, че ще знаеш ситуацията през хилядната година на Галактическата ера отнапред, тестът едва ли ще е особено почтен — хладно възрази журналистът. — Ти несъзнателно ще се влияеш от предварителните си познания и щеш не щеш ще избереш такива стойности за своето уравнение, че да ти даде онова, което ти е известно като решение.

— Не мисля така — каза Дорс. — Ние не знаем много добре какво е било положението по онова време и ще ни се наложи доста да поровим. В края на краищата това са цели единадесет хилядолетия.

Лицето на Селдън се изкриви в гримаса на пълно объркване.

— Какво искаш да кажеш с това, че не знаем особено добре положението през хилядната година от Галактическата ера? Нали тогава е имало компютри, Дорс?

— Разбира се.

— И запаметяващи блокове, както и записи за слушане и гледане? Би следвало да имаме всички записи за 1000 г. от Г.е., също и както за сегашната, 12 020 година…

— На теория да, но не и на практика! Разбираш ли, Хари, това е същото, което ти не преставаш да повтаряш. Възможно е да имаш пълни записи за 1000 г. от Г. е., но не е практично да очакваш, че ще ги пазиш.

— Да, обаче онова, което аз не преставам да повтарям, Дорс, се отнася за математически демонстрации. Не виждам как то може да се приложи за историческите записи.

— Хари, записите не са вечни — в гласа на историчката се появиха оправдаващи се нотки. — В резултат от някой конфликт банките памет могат да бъдат унищожени или да станат нечетливи, а могат и просто да се развалят от старост. Всеки бит памет, който не бъде потърсен достатъчно дълго време, най-накрая потъва в натрупания шум. Разправят, че почти една трета от записите в Имперската библиотека са просто безсмислени, но, разбира се, обичаите не позволяват те да бъдат изтрити. Другите библиотеки са по-малко обвързани с традиции. В тази на Стрилингския университет изтриваме ненужните статии веднъж на десет години. Естествено записите, към които се обръщат често и които се презаписват на различни светове и в различни библиотеки — държавни или частни — остават достатъчно чисти хиляди години наред, така че много от основните пунктове в галактическата история са известни, дори и когато става дума за предимперските времена. Само че колкото по-назад се връщаш, толкова по-малко е запазено.

— Не мога да повярвам — заяви объркано Селдън. — Мислех си, че за да се предотврати опасността някой запис да бъде изтрит, се правят нови копия. Как тъй ще оставите знанията да изчезнат?

— Нежеланото знание е безполезно — отвърна Дорс. — Можеш ли да си представиш колко време, усилия и енергия ще се прахосват при непрекъснатото подновяване на неизползваните данни? Пък и с времето разходите ще стават все по-големи.

— Би трябвало да имате предвид, че някой някога може да поиска данните, от които толкова безгрижно сте се отървали…

— Някоя конкретна единица може да притрябва веднъж на хиляда години. Да я запазим за в случай на такава нужда не е оправдано от гледна точка на разходите — дори и в науката. Ти спомена примитивните уравнения за гравитацията и каза, че са примитивни, тъй като откриването им е загубено в мъглите на античността. Защо е станало тъй? Нима вие, математиците, не сте запазили всички данни, цялата информация, натрупана далеч-далеч назад — в мъгливите времена, когато тези уравнения са били открити?

Селдън почти изстена и не направи никакъв опит да отговори.

— Добре, Чувек, дотук с моята идея — рече той съкрушено. — Щом се вгледаме в миналото и обществото стане по-просто от научна гледна точка, полезността на психоисторията е по-вероятна. Обаче знанието за него се топи дори по-бързо от големината му, така че самата психоистория става още по-малко вероятна и това „по-малко“ натежава над „по-голямо“-то…

— Все пак разполагаме със сектор Микоген — заяви с усмивка Дорс.

Журналистът бързо я погледна.

— Така е, а и при всички положения там е идеалното място, където да скрием Селдън. Трябваше сам да се сетя.

— Микоген — повтори математикът, като се взираше ту в единия, ту в другия. — Къде е този Микоген?

— Хари, моля те, нека ти обясня по-късно — настоя Чувек. — В момента трябва да подготвя някои неща. Довечера заминаваш.

32

Дорс уговори Селдън да поспи. Щяха да потеглят в средата на промеждутъка от изключването и включването на светлината, под прикритието на „нощта“, докато останалата част от Университета спи. Тя настоя, че все още има време поне малко да си почине.

— А ти пак ли ще спиш на пода? — попита Селдън.

Младата жена сви рамене.

— В леглото има място само за един и ако опитаме и двамата да се напъхаме в него, никой няма да успее да поспи.

За миг той я изгледа по много особен начин и рече:

— Тогава този път аз ще спя на пода.

— Не, няма. Не бях аз, дето се изхитри да си полегне в суграшицата…

Така се получи, че никой от тях не заспа. Макар да затъмниха стаята и макар в относително тихия район на Университета непрекъснатото бучене на Трантор да представляваше само дремлив звук, Селдън установи, че му се иска да разговаря.

— Дорс, създадох ти ужасно много грижи. Пречех ти дори да работиш. И все пак съжалявам, че трябва да те оставя.

— Няма да ме оставиш — отвърна историчката. — Аз идвам с теб. Чувек урежда и моето заминаване.

Селдън смутено измънка:

— Не мога да те моля за това…

— Не ти ме молиш, а Чувек. Трябва да те пазя. В края на краищата с Горната страна се провалих и би следвало да изкупя грешката си.

— Нали се разбрахме! Моля те, не се чувствай виновна за нищо. Вярно, признавам си, че с теб ще ми е по-добре, стига да съм сигурен, че не ти се набърквам в живота…

— Не се набъркваш, Хари — меко отвърна Дорс. — Моля те, заспивай.

Селдън лежа тихо известно време и отново прошепна:

— Сигурна ли си, че Чувек наистина може да уреди всичко?

— Той е забележителен човек. Струва ми се, че има влияние не само тук, в Университета, но и на много други места. Щом казва, че може да ми уреди безсрочна отпуска, сигурна съм, че ще го направи. Той, Хари, е изключително убедителен човек.

— Зная — потвърди математикът. — Понякога се чудя какво наистина иска от мен.

— Онова, което казва — рече Дорс. — Четър е човек на силните и идеалистични намерения.

— Говориш, сякаш го познаваш добре…

— О, да, твърде добре го познавам.

— Интимно ли?

Дорс издаде някакъв странен звук.

— Не съм сигурна за какво намекваш, Хари, но ако приема най-очевидното тълкувание — не, не го познавам интимно. Между другото, на теб това какво ти влиза в работата?

— Извинявай — бързо рече Селдън. — Просто не исках поради незнание да нахълтам в нечия чужда…

— Собственост? Та това е още по-обидно! Мисля, че ще е най-добре да заспиваш.

— Още веднъж прощавай, Дорс, обаче не мога да заспя. Нека поне сменя темата. Ти не ми обясни за Микоген. Защо е добре за мен да отида там? Как изглежда този сектор?

— Ако си спомням добре, това е малък сектор с население от само два милиона души. Въпросът е там, че те здраво се придържат към традициите, свързани с ранната история и се предполага, че пазят много древни записи, до които никой друг няма достъп. Възможно е да ти бъдат по-полезни при опитите да изследваш предимперските времена, отколкото биха се оказали сведенията на ортодоксалните историци. Просто целият ни предишен разговор ме накара да се сетя за сектора.

— Ти виждала ли си някога техните архиви?

— Не. И не познавам никого, който да ги е виждал.

— Тогава откъде си сигурна, че записите им наистина съществуват?

— Всъщност… не мога да кажа, че съм сигурна. Немикогенците смятат, че онези са тайфа чудаци, но нищо чудно това изобщо да не е вярно. Те разправят, че наистина имат архиви, така че току-виж действително ги имат. Във всеки случай там няма да се набиваме много в очи. Микогенците са необщителни. А сега, моля те, заспивай.

И той накрая някак си успя.

33

Хари Селдън и Дорс Венабили напуснаха територията на Университета в 03.00 часа. Математикът съзнаваше, че се налага водачът да е Дорс. Тя познаваше Трантор по-добре от него — с цели две години по-добре. Очевидно бе близка приятелка на Чувек (колко близка? — този въпрос продължаваше да го човърка) и разбираше инструкциите му.

Двамата се бяха увили в леки спираловидни плащове с тясно прилепнали качулки. Стилът отразяваше една краткотрайна прищявка, дошла на мода в Университета (най-вече сред младите интелектуалци) преди няколко години, и въпреки че в момента би предизвикал единствено смях, притежаваше спасителното качество да ги прикрива добре и да ги прави неразпознаваеми — поне при бегъл оглед.

— Има известна възможност — бе ги предупредил Чувек — случката на Горната страна да е била напълно невинна и след теб, Селдън, да няма никакви агенти, но нека бъдем готови за най-лошото.

— Ти няма ли да дойдеш с нас? — разтревожено попита ученият.

— Бих искал… Но ако не държа аз самият да се превърна в мишена, трябва да ограничавам отсъствията си от работа. Разбираш ли?

Селдън бе въздъхнал. Разбираше.

Сега се намираха в едно вагонче на експреса и си избраха седалка на максимално разстояние от неколцината, които вече се бяха качили. (Математикът се зачуди защо изобщо в експреса ще има някой в 03.00 часа, а сетне си помисли, че това си е късмет, тъй като иначе те двамата щяха да са още по-подозрителни.)

Зазяпа се в безкрайната панорама, която минаваше пред очите му, докато също тъй безкрайната редица вагончета се движеше по безкрайната монорелса, носена от безкрайно магнитно поле. Една след друга се нижеха редици от жилищни блокове, някои от тях много високи, а други, доколкото му бе известно, много дълбоки. Все пак когато десетки милиони квадратни километри образуват едно урбанизирано цяло, дори и за четиридесет милиарда души не са нужни прекалено високи или гъсто наредени постройки. Минаваха през открити зони, на повечето от които изглежда имаше посеви, ала някои приличаха и на паркове. Имаше и многобройни структури, чието естество не можеше да отгатне. Заводи? Административни сгради? Кой знае. Направи му впечатление някакъв голям цилиндър без каквито и да са отличителни елементи — може би водна кула. В края на краищата Трантор би следвало да се снабдява отнякъде с прясна вода. Дали отвеждат валежите от Горната страна, за да ги филтрират и обработят, а сетне по някакъв начин съхраняват течността? Струваше му се, че не е възможно да не го правят.

Нямаше обаче много време за разглеждане на пейзажа.

— Тук ще трябва да слезем — неочаквано прошепна Дорс. — Тя стана и здравите й пръсти хванаха ръката му.

Слязоха от експреса, спряха се на стабилната платформа и жената заизучава указателните знаци.

Не се набиваха на очи, макар че бяха многобройни. Селдън почувства как сърцето му се свива. Повечето знаци бяха пиктографски или само с инициали, несъмнено разбираеми за родените на Трантор, ала напълно чужди за него.

— Насам — рече Дорс.

— Как разбра? — полюбопитства той.

— Нали виждаш двете крила и стрелата.

— Двете крила ли? Уф! — Бе ги помислил за обърнато наопаки W — поразкрачено и ниско, но сега разбираше, че знакът може да се разглежда и като стилизирани птичи криле.

— Защо не използват думи? — измърмори намусено.

— Защото на различните светове думите са различни. Това, което тук е „самолет“, на Сина се нарича „лифт“, а на други планети „реяк“ или „пикирач“. Докато галактическият символ за въздушен кораб е разбираем навсякъде. Не го ли използвате и на Хеликон?

— Не кой знае колко. От гледна точка на културата моят роден свят е доста хомогенен и ние сме склонни здраво да държим на особеностите си, защото иначе съседите ще ни засенчат.

— Слушай — оживи се Дорс — тук можеш да вмъкнеш своята психоистория. Можеш да докажеш, че дори и при различните езици използването на определени символи, които са разпространени из цялата Галактика, е обединяваща сила.

— Няма да има полза. — Той я следваше през пустите позатъмнени алеи и част от ума му се чудеше какъв ли е процентът на престъпленията на Трантор и дали това не е област с висока степен на риск. — Дори и при един милиард правила, всяко от които се отнася за отделен феномен, пак не е сигурно, че ще успееш да извлечеш от тях някакво обобщение. Точно това има предвид онзи, дето е казал, че една система може да се интерпретира единствено чрез модел, който е не по-малко сложен от самата нея. Дорс, да не сме тръгнали за някой въздушен кораб?

Тя спря, обърна се и го изгледа озадачено.

— Да не мислиш, че като следваме символа за самолет, се опитваме да се доберем до най-близкото игрище за голф? Или се боиш от самолетите както толкова много транторианци?

— Не, не! На Хеликон често летим и аз съвсем спокойно използвам въздушни кораби. Просто когато Чувек ме заведе в Университета, той избягваше пътуването по въздуха и твърдеше, че ако вземем самолет, ще оставим прекалено ясна следа.

— Хари, това е било, защото са знаели откъде ще потеглиш и може би вече са те преследвали. Пък и най-вероятно Чувек е имал предвид търговски самолети. Точно в този момент обаче едва ли някой знае къде се намираш… а и за по-сигурно ние ще използваме едно незначително летище и частен самолет.

— Кой ще пилотира?

— Някакъв приятел на Чувек, струва ми се.

— Как мислиш, дали може да му се вярва?

— Щом е приятел на Чувек, положително.

— Ти определено имаш високо мнение за журналиста — констатира Селдън, терзан от смътно недоволство.

— И с основание — отвърна Дорс без никаква следа от смущение. — Той е върховен!

От думите й недоволството на Селдън не изчезна.

— Ето самолета — рече историчката.

Бе учудващо малък и със странни по форма криле. До него стоеше дребен мъж, облечен в обичайните ярки транторски одежди.

— Ние сме психо — небрежно подхвърли Дорс на мъжа.

— А моето е минала история — отвърна пилотът.

След разменената парола двамата го последваха в самолета и Селдън запита:

— Чия беше идеята за този каламбур?

— На Чувек — отвърна Дорс.

Математикът изсумтя.

— Някак си не мислех, че би могъл да има чувство за хумор. Изглежда толкова сериозен.

Младата жена мълчаливо се усмихна.

VIII. СЛЪНЦАР

СЛЪНЦАР ЧЕТИРИНАДЕСЕТИ[7] — Водач на сектор Микоген от древния Трантор. За него, както и за всички останали водачи на този сектор, потънал в себе си като враснал се в плътта нокът, е известно много малко. Това, че Слънцар Четиринадесети изобщо играе някаква роля в историята, се дължи изцяло на взаимоотношенията му с Хари Селдън по време на Бягството…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

34

Зад компактния пилотски отсек имаше само две седалки и когато Селдън се настани върху едната от тях, обвита с някакъв уплътнителен материал, странна мрежеста тъкан пропълзя напред и обгърна краката, кръста и гръдния му кош, а над челото и ушите му се спусна качулка. Почувства се като затворник, но щом с мъка едва-едва се изви наляво, видя, че и Дорс е обгърната по същия начин.

Пилотът седна на своето място и докато проверяваше управлението, заяви:

— Аз съм Ендор Леванян, на вашите услуги. Впримчени сте в мрежата, защото при излитането ще има значително ускорение. Щом се окажем на открито и в полет, ще бъдете освободени. Няма защо да ми казвате своите имена, това не е моя работа.

Обърна се към тях в седалката си и им се усмихна с лице на джудже, което силно се набръчка, щом устните му се разтеглиха встрани.

— Някакви психологически трудности, младоци?

— Аз съм Външна и съм летяла със самолети — отвърна бодро Дорс.

— Същото важи и за мен — с оттенък на високомерие съобщи Селдън.

— Отлично, младоци. Разбира се, това не е обикновен самолет и може би не сте летели нощем, но аз разчитам, че ще го понесете.

И пилотът бе обвит от мрежа, ала Селдън забеляза, че ръцете му са относително свободни.

В кабината се разнесе равномерно бръмчене, нарастващо по сила и постепенно преминаващо към все по-високи тонове. Макар да не се стигна дотам, изглеждаше сякаш накрая то ще стане направо непоносимо и Селдън се помъчи да тръсне глава, за да прочисти пищенето в ушите си. Опитът му обаче само втвърди хвата на мрежата.

Сетне самолетът скочи (това бе единствената дума, с която можеше да се опише усещането) във въздуха и математикът се усети здраво притиснат към облегалката и долната част на своята седалка.

С тръпка на ужас забеляза през челното стъкло пред пилота как отпреде им бързо се надига една плоска стена… а сетне и как в нея се появява кръгъл отвор. Приличаше на дупката, през която бе изскочило таксито в деня, когато двамата с Чувек напуснаха Имперския сектор, само че дори и този отвор да бе достатъчно широк за корпуса на въздушния им кораб, положително не оставяше място за крилете му.

Селдън изви колкото може глава надясно — точно навреме, за да види как крилото се смали и деформира.

Самолетът се гмурна в отвора, където бе подхванат навярно от мощно електромагнитно поле, и се понесе по един осветен коридор. Ускорението бе постоянно, като от време на време се чуваха откъслечни цъквания, за които Селдън реши, че вероятно отбелязват преминаването покрай отделните магнити.

Накрая, след по-малко от десет минути, те бяха сякаш изплюти в атмосферата право към стряскащо нарастващия мрак на нощта.

Отминавайки електромагнитното поле, самолетът рязко намали скоростта. Селдън бе запокитен срещу мрежата и за няколко дълги мига, в които не можеше да си поеме дъх, се чувстваше като размазан по нея.

Натискът обаче намаля и мрежата внезапно изчезна.

— Как сте, младоци? — долетя приветливият глас на пилота.

— Не съм много сигурен… — математикът се обърна към Дорс: — Ти наред ли си?

— Определено — отвърна тя. — Мисля, че господин Леванян ни даде малко повечко зор, за да провери наистина ли сме Външни. Така ли е, господине?

— Някои хора обичат силните усещания — отвърна пилотът. — А вие?

— В известни граници — заяви Дорс, пък Селдън одобрително добави:

— …както би си признал всеки разумен човек.

После се обърна към пилота:

— Може би щеше да ви се види по-малко смешно, ако бяхте откъснали крилете на самолета.

— Не е възможно да стане. Казах ви, че той не е обикновен. Крилете са изцяло компютризирани. Те могат да променят дължината, широчината, кривината и общата си форма така, че да съответстват на скоростта ни, посоката на вятъра, температурата и още половин дузина величини. Няма как да се откъснат, освен ако самият самолет не бъде подложен на такива усилия, които да го разцепят на парчета.

По илюминатора до Селдън се разнесе барабанене.

— Вали — отбеляза той.

— Често се случва — потвърди пилотът.

Ученият надникна през прозорчето. На Хеликон, пък и на всеки друг свят щяха да се виждат някакви светлини — урбанистичните творения на човека. Само на Трантор можеше да е напълно тъмно.

Е, не съвсем напълно. На едно място той забеляза проблясването на фар. Изглежда на по-високите участъцина Горната страна имаше предупредителни сигнали. Както обикновено Дорс долови, че Селдън е неспокоен. Тя го потупа по ръката и рече:

— Хари, сигурна съм, че пилотът знае какво прави.

— И аз се опитвам да съм сигурен, но бих желал той да сподели част от знанията си с нас — отвърна математикът достатъчно високо, за да бъде чут.

— Нямам нищо против — обади се водачът им. — Да започнем с това, че сме се насочили нагоре и след няколко минути ще се озовем над облачния слой. След това вече няма да има никакъв дъжд и дори ще видим звездите.

Беше изчислил прекрасно времето на кратката си лекция, защото няколко звезди току започнаха да проблясват през перестите остатъци от облаци, а сетне, щом угаси светлините в кабината, ярко заблестяха и останалите. Съперничеше им единствено слабото осветление на арматурното табло, докато цялото небе зад илюминатора не заискри.

— За пръв път от две години виждам звезди — каза Дорс. — Не са ли чудесни? Толкова ярки и толкова много…

— Трантор е по-близо до центъра на Галактиката, отколкото са повечето Външни светове — поясни Леванян.

Тъй като Хеликон се намираше в поразреден ъгъл на същата тази Галактика и звездното му небе беше доста тъмно и невпечатлявашо, Селдън почувства, че няма какво да добави.

Минаха няколко минути, преди да овладее чувствата си и да изостави естетиката заради практичността. После попита:

— Как знаете накъде отиваме, господин Леванян?

— В известен смисъл не го зная — приветливо отвърна пилотът — защото ни води специална микровълнова импулсна поредица. Стартирам в подходящата посока и ако е добре програмиран, моят компютър сам избира правилния ред от импулси. Сетне ни откарва където трябва. Ако има опасност от сблъскване, той ще ни издигне или отклони встрани, а после ще ни върне на стария курс. По това време на нощта обаче не очаквам никакви пречки.

— Дори и метеорит?

— Шансът е едно на милиард или даже още по-малък. А ако космическата артилерия реши да ни вземе на мушка, какво можем да сторим? Абсолютната сигурност е невъзможен идеал…

— Колко тих стана полетът — отбеляза Дорс.

— Вярно — съгласи се Селдън. — А какво е задвижването на самолета, господин Леванян?

— Микротермоядрен двигател и тънка реактивна струя нагорещен газ.

— Не знаех, че имаме действащи самолети на микротермоядрена тяга. Говори се за това, обаче…

— Само няколко са; и все малки като този. Засега ги има единствено на Трантор и са предназначени само за високопоставени правителствени чиновници.

— Императорът използва ли такъв самолет?

Пилотът поклати отрицателно глава.

— Императорът никога не пътува. Би следвало да знаете това.

Селдън се начумери.

— Забравих за миг… Разходите по подобен полет трябва да са много големи.

— Наистина са много големи, господине.

— В такъв случай колко ще плати Чувек?

— За този полет не е определено заплащане. Господин Чувек е добър приятел на компанията, която притежава самолетите.

Селдън изсумтя.

— Ех, защо няма повече такива микротермоядрени играчки!

— Просто защото са прекалено скъпи. Пък и наличните удовлетворяват цялото търсене.

— Бихте могли да създадете по-голямо търсене с по-големи самолети.

— Може би, на компанията така и не успя да създаде микротермоядрени двигатели, които да са достатъчно мощни.

Селдън се сети за констатацията на журналиста, че техническите нововъведения са намалели тревожно.

— Декаданс — промърмори той.

— Какво? — недочу Дорс.

— Няма значение — отвърна математикът. — Просто се сетих нещо, дето Чувек ми го каза…

Погледна към звездите и се поинтересува:

— На запад ли се движим, господин Леванян?

— Да. Откъде знаете?

— Помислих си, че ако пътувахме на изток, към изгрева, досега щеше да се е развиделило.

Най-накрая зората, която сякаш ги преследваше, ги настигна и слънчевата светлина, истинската слънчева светлина обля стените на кабината.

Това обаче не продължи дълго, тъй като самолетът кривна надолу и се бухна в облаците. Синевата и златистото сияние изчезнаха и на тяхно място отново се възцари калносивото, така че и двамата с Дорс неволно издадоха разочарован възглас, загдето бяха лишени макар и от само още няколко мига естествена слънчева светлина.

Когато потънаха под облаците, Горната страна почти веднага се показа. Повърхността й — поне на това място — представляваше вълниста област от обрасли с дървета изкуствени пещери, разделени от затревени ивици. За нещо такова бе споменала Клауция.

Отново имаха съвсем малко време за наблюдение. Под тях се появи отвор, обрамчен от надпис „Микоген“.

И те се гмурнаха в него.

35

Кацнаха на едно летище, което в учудените очи на Селдън изглеждаше напълно пусто. Приключил задачата си, пилотът стисна ръцете на Хари и Дорс и стремително вдигна самолета си във въздуха, като потъна заедно с него в един появил се сякаш специално за целта отвор.

Като че ли нямаше какво друго да правят, освен да чакат. Наоколо се виждаха пейки за може би стотина човека, обаче Селдън и Дорс Венабили бяха сам-сами. Летището бе правоъгълно, заобиколено със стени, в които сигурно имаше множество канали, очакващи да се отворят, за да поемат или пропуснат поредния самолет, но след като техният бе отлетял, докато чакаха не пристигна нито един.

Не дойде и жив човек; никакви белези, че мястото е населено; дори самото буботене на транторския живот бе приглушено.

Тази самота започна да потиска Селдън. Той се обърна към Дорс и рече:

— Какво трябва да правим тук? Имаш ли някаква представа?

Историчката поклати глава.

— Чувек ми обясни, че ще ни посрещне Слънцар Четиринадесети. Друго нищо не знам.

— Слънцар Четиринадесети? Това пък какво е?

— Предполагам, че човек. От името не мога да съдя дали става дума за мъж или за жена.

— Странно име.

— Странността е в ума на възприемащия. Понякога хора, които никога не са ме виждали, мислят, че съм мъж.

— Ама че глупаци — усмихна се Селдън.

— Нищо подобно. Ако съдят само по името, имат право. Казвали са ми, че на доста светове това било широко разпространено мъжко име.

— Никога по-рано не съм го чувал.

— Защото не си галактически пътешественик. Хари също е често срещано, макар веднъж да се запознах с една жена, чието име звучеше съвсем като твоето, само дето се пишеше с две „р“-та. Сега май почвам да се досещам, че някои имена в Микоген са запазени за определени фамилии и си имат пореден номер.

— Слънцар ми се вижда ужасно невъздържано!

— Малко фукня не пречи. „Дорс“ идва от един стар местен израз на моята планета, който означава „пролетен дар“.

— Понеже си била родена през пролетта?

— Не. За пръв път съм видяла светлината на деня в разгара на синското лято, но името много се харесало на родителите ми въпреки традиционното му — и до голяма степен забравено — значение.

— В такъв случай може би Слънцар…

Внезапно един дълбок, суров глас отсече:

— Това е моето име, туземецо.

Селдън се стресна и бързо погледна наляво. Някаква открита кола бе приближила незабелязано. Беше ъгловата, архаична и приличаше едва ли не на камионче за разнасяне на стоки. Управляваше я висок стар мъж, който въпреки възрастта си изглеждаше жизнен. Той излезе от колата с достолепна величавост.

Носеше дълга бяла роба с широки, пристегнати в китките ръкави. Под робата се подаваха меки сандали, от които стърчаха палци, а прекрасно оформената му глава бе без нито едно косъмче. Гледаше ги със спокойни, дълбоки сини очи.

— Приветствам те, туземецо — важно изрече той.

С автоматична вежливост Селдън отвърна:

— Моите почитания, господине — и искрено озадачен, добави: — Как влязохте?

— През входа, който се затвори след мен. Вие не му обърнахте особено внимание.

— Вероятно не сме забелязали, но пък и не знаехме какво да очакваме. А и сега не знаем.

— Туземецът Четър Чувек информира Братята, че ще пристигнат двамина от туземците. Помоли да се погрижим за вас.

— Значи познавате Чувек?

— Познаваме го. Той ни е правил услуги. И тъй като един достоен туземец ни е правил услуги, сега и ние трябва да му услужим. Малцина идват в Микоген; малцина го напускат. Аз съм длъжен да осигуря безопасността ви, да ви дам стая и да се погрижа да не ви безпокоят. Тук ще бъдете на сигурно място.

Дорс приведе глава.

— Благодарим ви, Слънцар Четиринадесети.

Мъжът се обърна и я изгледа с израз на равнодушно презрение.

— Не съм незапознат с обичаите на туземците — рече той. — Зная, че сред тях една жена спокойно може да заговори, преди да са я заговорили. Поради туй не съм и оскърбен. Бих я помолил да внимава сред другите Братя, които могат да знаят по-малко по този въпрос.

— О, наистина ли? — възкликна Дорс, която за разлика от Слънцар очевидно бе оскърбена.

— Честно слово — потвърди гладкоглавият. — Нито пък е нужно да се използва моят порядков идентификатор, когато съм с вас без кохортата си. Достатъчно ще е „Слънцар“. А сега ще ви предложа да дойдете с мен и да напуснем това място, което е твърде туземско, за да се чувствам уютно.

— Уютът е нужен на всинца ни — каза Селдън може би малко по-високо, отколкото беше необходимо — и ние не ще мръднем оттук, докато не бъдем уверени, че няма да бъдем насила принуждавани за неща, които противоречат на природата ни. Нашият обичай изисква, когато една жена има да каже нещо, да говори. Щом сте се съгласили да осигурите безопасността ни, тя трябва да бъде не само физическа, но и психическа.

Слънцар хладнокръвно впи очи в учения.

— Ти си смел, млади туземецо. Твоето име?

— Аз съм Хари Селдън от Хеликон. Моята компаньонка е Дорс Венабили от Сина.

Когато Селдън произнесе името си, Слънцар леко се поклони, но не помръдна при името на Дорс.

— Заклех се на туземеца Чувек — заяви той — че ще те охраняваме, така че ще направя каквото мога, за да защищавам и твоята жена компаньонка. Ако тя желае да упражнява безсрамието си, аз ще сторя каквото е по силите ми, за да не я сметнат за виновна. Само че ще трябва да се съобразявате в едно отношение.

И с бездънна насмешка посочи първо главата на Селдън, сетне и тази на Дорс.

— Какво имате предвид? — попита математикът.

— Кефаличното ви окосмяване.

— По-конкретно?

— То не трябва да се вижда.

— Да не искате да кажете, че се налага да си обръснем главите като вас? В никакъв случай.

— Главата ми, туземецо Селдън, не е обръсната. Аз бях обезкосмен, когато влязох в пубертета, както и всички други Братя и техните жени.

— Ако говорим за депилация, тогава отговорът е още по-твърдо „никога“.

— Туземецо, ние не те молим нито за бръснене, нито за обезкосмяване. Молим единствено, когато си между нас, косата ти да бъде покрита.

— Как?

— Донесъл съм шапчици, които сами ще се нагодят по черепите ви, както и ленти, дето ще скрият надорбитните ивици, сиреч веждите. Когато сте с нас, ще ги носите. И, разбира се, туземецо Селдън, ще се бръснеш всеки ден, а ако стане нужда, и по-често.

— Но защо трябва да го правим?

— Защото за нас косата върху главата е отблъскваща и неприлична.

— Сигурно вие и хората ви знаете, че всички останали светове в Галактиката смятат за нещо обичайно да запазват своята кефалическа коса.

— Знаем. И на онези измежду нас, на които, като мен самия, им се налага от време на време да имат вземане-даване с туземци, им се налага да лицезрят техните коси. Ние някак си съумяваме, обаче няма да е честно да искаме всички Братя да се подлагат на тази гледка.

— Добре тогава, Слънцар, обяснете ми още нещо. След като се раждате с кефалическа коса като всички нас и я запазвате видима чак до пубертета, защо е толкова необходимо да я отстраните? Въпрос единствено на обичай или зад него се крие някакво разумно основание?

Старият микогенец гордо отвърна:

— Чрез депилацията ние демонстрираме на младежа или девойката, че той или тя е станал възрастен и също, че възрастните винаги помнят кои са те и никога не забравят, че останалите са туземци.

Мъжът не изчака отговор (а и, честно казано, Селдън не бе в състояние да измисли нищо), само измъкна от някакъв скрит в робата си джоб шепа малки пластмасови ивички с различен цвят и внимателно вглеждайки се в двете лица насреща си, започна да вдига ту една, ту друга към тях.

— Цветовете трябва да съответстват достатъчно добре — обясни той. — Никой няма да се заблуди, че не носите шапчици, но това не трябва да се набива в очите по отблъскващ начин.

Най-подир Слънцар даде една ивица на Хари и му показа как трябва да я прикрепи към шапчицата.

— Моля да я сложиш, туземецо Селдън. Първоначално ще го правиш тромаво, но постепенно ще привикнеш.

Ученият я сложи, но първите няколко пъти когато се опита да я придърпа назад върху косата си, тя се изхлузи от главата му.

— Започни точно над веждите — посъветва го Слънцар. Пръстите му леко шаваха, сякаш горяха от желание да помогнат.

Селдън сподави една усмивка.

— Бихте ли го направили вместо мен?

Слънцар се отдръпна назад, възкликвайки едва ли не панически:

— Не мога! Ще докосна косата ти!

Най-сетне гостът успя да закрепи шапчицата и като следваше съвета на вожда, я запридърпва насам-натам, докато цялата му коса се оказа покрита. Ивиците за веждите паснаха с изненадваща лекота. Дорс, която внимателно наблюдаваше всичко, сложи своята без никакви проблеми.

— А как се сваля? — попита Селдън.

— Трябва само да я напипаш в края и направо ще я обелиш от главата си. Ако пък си подстрижеш косата, ще ти бъде по-лесно както да я слагаш, така и да я сваляш.

— Предпочитам мъничко да се помъча — измърмори Селдън.

После се обърна към Дорс и тихо каза:

— Пак си си хубава, но като че ли шапчицата отнема част от характера ти.

— Въпреки това той си е там отдолу — отговори историчката. — И смея да кажа, че полека-лека ще привикнеш да ме гледаш без коса.

С още по-тих шепот Селдън заяви:

— Не искам да оставам тук толкова дълго, че да привиквам с това.

Слънцар, който с видимо високомерие игнорира тяхното шушукане, се обади:

— Ако влезете в колата ми, още сега ще ви закарам в Микоген.

36

— Честно ти казвам — прошепна Дорс — направо не ми се вярва, че сме на Трантор.

— Да разбирам ли, че никога по-рано не си виждала нещо подобно? — попита Селдън.

— Аз съм на този свят от две години и прекарвам повечето си време в Университета, така че не съм пътешественик в истинския смисъл на думата. Въпреки това била съм тук-там и съм чувала какво ли не, но никога не съм срещала или подозирала такова чудо. Невероятна еднаквост.

Слънцар шофираше методично и без ненужно бързане. По улиците се движеха и други подобни на каруци коли, всички до една с обезкосмени мъже на волана. Голите им фонтанели лъщяха на светлината.

От двете страни се точеха триетажни постройки — без орнаменти, само с прави ъгли, до една сиви.

— Потискащо — почти без глас констатира Дорс. — Ужасно потискащо.

— Равноправно — поправи я шепнешком Селдън. — Подозирам, че никой от Братята не може да претендират явно за някакво старшинство пред когото и да било.

Имаше много пешеходци. Не се забелязваха обаче никакви движещи се алеи, нито пък се чуваше наблизо да преминава експрес.

— Предполагам, че сивите са жени — рече Дорс.

— Трудно може да се разбере — сви рамене Селдън. — Тези роби скриват всичко, а една лишена от коса глава е досущ като която и да е друга.

— Сивите са винаги по двойки или заедно с бял. Докато белите могат да се движат сами. А и водачът ни е бял.

— Може и да си права — Селдън повиши глас: — Слънцар, любопитен съм…

— Щом е тъй, питай каквото ще питаш, макар аз изобщо да не съм длъжен да ти отговарям.

— Изглежда минаваме през жилищна зона. Няма никакви надписи на търговски къщи или промишлени райони…

— Ние сме изцяло фермерско общество. Откъде си, та не знаеш това?

— Известно ви е, че съм Външен — сковано каза хеликонецът. — На Трантор съм едва от два месеца.

— Дори и така да е.

— Но, Слънцар, ако вашето общество е фермерско, как тъй досега не сме минали покрай никакви ферми?

— На по-ниските равнища — вождът беше пределно лаконичен.

— Значи ли, че на това Микоген е изцяло жилищен?

— И на още няколко. Ние сме, което виждате. Всеки Брат живее със своето семейство в еквивалентна квартира; всяка кохорта — в свое еквивалентно общество; всички имат еднакви коли и карат своите собствени. Няма слуги и никой не мързелува заради труда на останалите. А също никой не може да се извисява над другия.

Селдън повдигна заслонените си вежди към Дорс и рече:

— Но едни хора носят бяло, а други — сиво…

— Това е защото някои от хората са Братя, а някои са Сестри.

— А ние?

— Ти си туземец и гостенин. Ти и твоята… — Слънцар направи кратка пауза — … компаньонка няма да бъдете обвързани от абсолютно всички аспекти на микогенския живот. Въпреки това ще носиш бяла роба, а компаньонката ти — сива, и ще живеете в специална квартира за гости, която впрочем е също като нашите.

— Равенството изглежда примамлив идеал, но какво става, когато числеността ви се увеличи? Може би нарязвате баницата на по-дребни парчета?

— Няма нарастване на числеността. Това би довело до увеличаване на площта, което околните туземци не биха допуснали, или до влошаване на стандарта на живот.

— Ами ако… — започна Селдън.

— Достатъчно, туземецо — отряза го Слънцар. — Предупредих те, че не съм длъжен да ти отговарям. Нашата задача, както обещахме на туземеца Чувек, е да обезпечаваме сигурността ви дотогава, докато не нарушавате начина ни на живот. Ще го правим, но нищо повече. Любопитството е разрешено, ала ако е прекалено настойчиво, то бърже изчерпва нашето търпение.

В тона му имаше нещо, което не допускаше по-нататъшен разговор, и Селдън се ядоса. При цялото му желание да помогне, журналистът очевидно бе наблегнал не на каквото трябва.

Не търсеше сигурност на всяка цена. Или поне — не единствено. Трябваше му също така информация и без нея нито можеше, нито пък искаше да остане тук.

37

Огледа квартирата с известна доза страдалческо чувство. Имаше малка, но самостоятелна кухничка и миниатюрна, но самостоятелна баня. А също: две тесни легла, два гардероба, маса, два стола. Накъсо казано, всичко необходимо за двама души, които са готови да живеят заедно и натясно.

— На Сина също имах самостоятелна кухня и баня — въздъхна Дорс с примирен вид.

— Аз не — каза Селдън. — Хеликон може и да е малък свят, но живеех в модерен град с обши кухни и бани. Какво прахосничество е това тук! Човек може да го очаква в някой хотел, дето му се налага да поостане, но ако целият сектор е такъв, представи си огромната бройка на тия повтарящи се кухни и бани, кухни и бани…

— Предполагам, че е част от стремежа към равенство — каза Дорс. — Няма боричкане за предпочитани маси или за по-бързо обслужване. За всички едно и също.

— Няма и уединение. Не че ужасно ми липсва, но ти би могла да си помислиш, а пък аз не искам да създавам впечатление, че ще се възползвам от обстоятелствата. Трябваше да им обясним, че се налага да получим отделни стаи — съседни, но отделни.

— Сигурна съм, че обяснението нямаше да ни свърши работа — възрази Дорс. — Площта явно се котира високо тук и мисля, че те още са шашнати от собствената си щедрост да ни отпуснат толкова много. Ще трябва да се нагодим, Хари. Достатъчно сме големи, за да се справим. Не съм някоя изчервяваща се девица, а и ти не можеш да ме убедиш, че си незрял младеж.

— Ако не бях аз, нямаше да си тук…

— И какво от туй? То си е едно приключение.

— Добре тогава. Кое легло ще избереш? Вземи по-близкото до банята! — Той седна на другото. — Има и още нещо, което ме безпокои. Докато сме тук, двамата с теб си оставаме туземци, какъвто е дори Чувек. Ние сме от чуждите племена, не от техните кохорти, и повечето неща не са наша работа. Само че именно те са моя работа! Нали заради това съм дошъл. Искам да науча фактите за миналото им, които те помнят.

— Или си мислят, че помнят — допълни го Дорс със скептицизма на историк. — Ясно ми е, че имат легенди, за които се смята, че датират от праисторически времена, но не можем да ги взимаме на сериозно.

— Това няма как да го разберем, докато не открием какви са легендите. Никъде ли ги няма на запис?

— Поне аз не знам. Тези хора са ужасно обърнати към самите себе си. Почти са психясали от самовглъбяване. Това, че Чувек е успял някак си да преодолее бариерите им и да ни вкара и нас тук, е забележително, наистина забележително.

— Все някъде трябва да има пролука — замислено каза Селдън. — Тоя Слънцар се изненада — какво изненада, направо се вбеси — загдето не знаех, че Микоген е селскостопански сектор. Изглежда това е нещо, което те не искат да се пази в тайна.

— Работата е там, че то не е тайна. Смята се, че „Микоген“ идва от две архаични думи, които означават „производител на мая“. Поне на мен така са ми казвали. Аз обаче не съм палеолингвист. Във всеки случай микогенците отглеждат всички разновидности на микрохраните — мая, разбира се, а също и водорасли, бактерии, многоклетъчни гъбички и така нататък.

— Това не е нещо необичайно — кимна Селдън. — Повечето светове разполагат с подобни микрокултури. Дори на Хеликон имаме някои.

— Не и като микогенските. Тук използват методи, които са архаични като името на сектора — тайни формули за наторяване, тайни въздействия от околната среда. Кой ги знае? Всичко се пази в дълбока секретност.

— Врастване навътре в себе си.

— При това прекалено силно. Резултатът е, че те произвеждат такъв протеин и имат такива вкусови подправки, каквито няма никъде. Поддържат относително ниски добиви и затова цената на микрохраната им е фантастична. Никога не съм я опитвала и съм сигурна, че и ти не си, но микогенците продават големи количества от нея на имперската аристокрация и на висшите класи по другите светове. Икономическото здраве на сектора зависи от тези продажби и затуй местните жители искат всеки да знае, че именно те са източникът на тази ценна храна. Това поне не е тайна.

— Значи Микоген трябва да е богат.

— Не са бедни наистина, но подозирам, че не богатството е главната им цел. Така си осигуряват протекции. Имперското правителство ги защищава, защото без тях няма да има тия микрохрани, които придават най-фини оттенъци и са истински сюрприз към всяко ястие. Това означава, че Микоген може да поддържа странния си начин на живот и да се отнася с високомерие към съседите си, които вероятно ги смятат за непоносими.

Дорс внимателно огледа квартирата.

— Доста пуритански живеят. Забелязвам, че нямат нито холовизия, нито книги.

— Видях една на полицата в шкафа. — Селдън протегна ръка, погледна надписа и с явно отвращение изфуча: — Готварска!

Дорс я взе от ръцете му и си поигра с клавишите. Отне й известно време, защото наредбата им не бе съвсем обичайна, но все пак съумя да освети екрана и запрелиства страниците. Накрая каза:

— Има няколко рецепти, но като че ли по-голямата част е заета от философски есета на гастрономически теми.

Изключи книгата и я заоглежда.

— Струва ми се, че е единичен комплект. Не виждам как можеш да извадиш микроплатката и да вкараш друга. Скенер за една-единствена книга. Е, туй вече си е прахосничество.

— Може би смятат, че точно тази книга е всичко, което е нужно на човека. — Той се пресегна към ъгловата масичка между двете легла и докопа някакъв друг предмет. — Би могло да е микрофон, като се изключи това, че няма екран…

— Може би мислят, че гласът е достатъчен. — Чудя се как ли работи — математикът огледа устройството от всички страни. — Срещала ли си някога нещо подобно?

— Веднъж видях в музея, ако, разбира се, е същото. Изглежда Микоген преднамерено се поддържа архаичен. Предполагам, това е друг начин да се разграничават от тъй наречените туземци, които ги заобикалят отвсякъде с несметното си множество. Техният архаизъм и странните им обичаи ги правят, тъй да се каже, несмилаеми. В цялата тая философия има някаква перверзна логичност.

Изведнъж Селдън, който все още се заглавичкваше с устройството, възкликна:

— Хоп! Включи се. Или поне нещо в него прещрака. Само че защо не чувам…

Дорс се начумери, вдигна един малък, облечен във филц цилиндър, който бе останал на ъгловата масичка, и го приближи до ухото си.

— Оттук наистина се чува някакъв глас — каза тя — Я опитай! — И му го подаде.

Ученият го пое и веднага подскочи:

— Ох! Закопча се! — Вслуша се за миг и рече: — Да, ухото ме заболя. Доколкото разбирам, ме чувате… Да, това е нашата стая… Не, не зная кой номер е. Дорс, имаш ли представа какъв е номерът?

— На микрофона има някакъв — забеляза историчката. — Сигурно за него питат.

— Едва ли — усъмни се Селдън, но въпреки това изрецитира: — Номерът на това устройство е 6LT-3648A. Това ще ви свърши ли работа?… Добре, откъде да разбера как да го използвам правилно и, ако е там въпросът, как да използвам кухнята?… Какво искате да кажете с вашето „всичко работи по нормалния начин“? Това изобщо не ми е от полза… вижте какво, аз съм ъ-ъ-ъ… туземец и почетен гост. Не зная какъв е нормалният начин… Да, съжалявам, че имам такова произношение и се радвам, че можете да разпознаете един туземец само по гласа… Казвам се Хари Селдън.

Настъпи пауза и той вдигна очи към Дорс с измъчена физиономия. После отново заговори:

— Трябваше да ме потърси? Предполагам, ще ми каже, че не е могъл да ме намери… О, хванали сте ме натясно? Хубаво! В такъв случай можете ли да ми дадете информация?… Да… Да… Да, и как мога да се обадя на някого извън Микоген?… Аха, а тогава как бих могъл да се свържа например със Слънцар Четиринадесети?… Добре де, с неговия помощник или адютант, или каквото е там?… Аха… Благодаря ви.

Математикът остави микрофона, откачи с известна трудност слушалчицата от ухото си, изключи цялото съоръжение и рече:

— Те са уредили някой да ни показва всичко, което трябва да знаем, но не могат да ни информират, кога ще дойде нашият гид. Невъзможно е да се звъни извън Микоген; във всеки случай, не и с това нещо; така че поне засега няма начин да се свържем с Чувек. А ако поискам да се срещна със Слънцар Четиринадесети, ще трябва да изслушам купища дивотии. Може обществото им и да е равноправно, но изглежда има изключения, за които, бас държа, никой няма да си признае открито.

Той погледна часовника си.

— Във всеки случай, Дорс, не възнамерявам да чета някаква си готварска книга, нито пък — академични есета. За съжаление още съм по университетското време, така че не знам дали сега тук е моментът за лягане например, но пък изобщо не ме е еня! По-голямата част от нощта не съм мигнал и бих искал да поспя.

— Нямам нищо против. И аз съм уморена.

— Благодаря ти. А щом се наспим и започне новият ден, смятам да помоля да ме разведат из своите плантации за микрохрана.

Дорс го погледна стреснато.

— И това ли те интересува?

— Не кой знае колко, но след като е единственото, с което се гордеят, би следвало да им е приятно да говорят за него. Може би, като проявя целия си чар, ще успея да ги накарам да кажат нещичко и за легендите си.

— Надявам се — недотам уверено заяви Дорс — но ми се струва, че няма да подхлъзнеш микогенците толкова лесно.

— Ще видим — мрачно заяви Селдън. — Тъй или иначе, искам да се добера до техните предания.

38

Следващото утро завари Хари отново да използва устройството за повикване. Беше раздразнен, защото преди всичко друго изпитваше глад.

Опитът му да се свърже със Слънцар Четиринадесети бе отбит от някого, който настояваше, че вождът не трябва да бъде обезпокояван.

— Защо пък не? — попита Селдън, зъл като оса.

— Очевидно не е нужно да отговарям на този въпрос — долетя хладният глас отсреща.

— Не ни доведоха тук, за да бъдем затворници — рече Селдън със също толкова хладен тон. — Нито пък за да умрем от глад.

— Сигурен съм, че имате кухня и големи количества хранителни припаси.

— Да, имаме! Само че не знам как да използвам кухненските уреди, нито как да приготвя храната — сурова ли да я ям, да я пържа ли, да я варя ли, да я пека ли…

— Не мога да повярвам, че сте невежа в това отношение.

Дорс, която по време на разговора припряно крачеше напред-назад, посегна към устройството, но Селдън отблъсна ръката й и прошепна:

— Този ще прекъсне веднага, ако някоя жена се опита да му проговори.

След което заяви в микрофона по-твърдо от всякога:

— Какво вярвате и какво не, мен не ме интересува. Изпратете тук някого, който да може да направи нещо и да ни помогне, защото в противен случай, когато се свържа със Слънцар Четиринадесети, както най-накрая без съмнение ще направя, вие ще си платите за нехайството.

Въпреки всичко минаха два часа, преди някой да пристигне (през което време Селдън изпадна в дива ярост, а Дорс правеше безуспешни опити да го успокои).

Новодошлият беше млад мъж, чиято гола глава бе изпъстрена с лунички и който вероятно при други обстоятелства би бил риж.

Носеше няколко тенджерки и изглежда тъкмо се канеше да обясни как се употребяват, но изведнъж се обърка и панически се извърна с гръб към Селдън.

— Туземецо — явно развълнуван, рече той — вашата шапчица не е добре нагласена!

Математикът, чието търпение бе прехвърлило границите си, изръмжа:

— Това изобщо не ме тревожи.

Дорс обаче сговорчиво каза:

— Хари, дай да ти я наглася. Просто тук отляво е прекалено високо.

— Младежо, сега можете да се обърнете — изсумтя след процедурата Селдън. — Как се казвате?

— Аз съм Сивоблак Пети — не много уверено отвърна микогенецът, докато се извръщаше, за да погледне с опасение към госта. — Послушник съм. Донесох ви ядене. — Той отново се поколеба. — От собствената ми кухня е и го приготви мойта жена, туземецо.

Нареди тенджерките на масата и Селдън веднага повдигна капака на едната, душейки подозрително съдържанието й. Сетне изненадано погледна към Дорс.

— Знаеш ли, не мирише лошо.

Тя кимна.

— Прав си. И аз го подушвам.

— Не е тъй горещо, както би трябвало — извинително се обади Сивоблак. — По пътя изстина. Във вашата кухня трябва да имате съдове и прибори.

Дорс измъкна каквото бе нужно и след като обилно и доста лакомо се нахраниха, Селдън пак изпадна в учтиво настроение.

Историчката, която разбираше, че младежът ще се чувства неудобно насаме с една жена и още по-неловко, ако тя го заговори, отхвърли тази възможност и откри, че й се полага да отнесе тенджерките и чиниите в кухнята и да ги измие — естествено след като първо разгадае как се управлява миячната машина.

Междувременно Селдън попита за местното време и малко сконфузено рече:

— Искате да кажете, че сега е посред нощ?

— Наистина, туземецо — кимна Сивоблак. — Именно затова отне известно време да задоволим нуждите ви.

Ученият изведнъж проумя защо не можеше да обезпокоят Слънцар и си представи как е трябвало да събудят жената на послушника, за да му приготви ядене. Съвестта го загриза.

— Съжалявам — рече той. — Ние сме туземци и не знаехме как да използваме кухнята, за да приготвим храната. Дали би могъл някой да дойде сутринта и да ни инструктира както си му е редът?

— Това, което мога да сторя — помирително каза Сивоблак — е да накарам да ви пратят две Сестри. Моля за извинение, туземецо, че ще ти се наложи да изтърпиш женското присъствие, но те разбират от тия неща.

Дорс, която се бе появила от кухнята, рече (изглежда преди да се досети къде й е мястото в мъжкото общество на микогенците):

— Чудесно, Сивоблак. Ще се радваме да посрещнем Сестрите.

Послушникът я стрелна за миг с явно неудобство, но не отвърна нищо.

Селдън, убеден, че младият микогенец по принцип би следвало да откаже да чуе какво му говори една жена, повтори забележката. Лицето на местния жител мигом се проясни.

— Ще ви ги пратя веднага, щом настъпи денят.

Когато Сивоблак си тръгна, математикът доволно подхвърли:

— Изглежда се нуждаем точно от Сестрите.

— Тъй ли? И за какво, Хари? — попита Дорс.

— Ами, ако се отнасяме към тях като към човешки същества, те положително ще ни бъдат достатъчно благодарни, за да ни разкажат легендите си.

— Стига да ги знаят — скептично отбеляза историчката. — Не ми се вярва микогенците да си правят труда да образоват жените си в подобна област.

39

Сестрите пристигнаха горе-долу след шест часа, а докато ги чакаха, Селдън и Дорс поспаха още, надявайки се да пренагласят своите биологични часовници. Влязоха в апартамента свенливо, едва ли не на пръсти. Робите им (които, както се оказа, на местния диалект се наричаха „фусти“) бяха в меко кадифеносиво, украсени с нежна плетеница от по-тъмни и много фини ленти. Фустите не бяха напълно лишени от привлекателност, но все пак главното им предназначение бе да скрият всяка човешка индивидуалност. Разбира се, главите на Сестрите бяха лиси, а лицата им — без какъвто и да било грим. Погледите им преценяващо се стрелкаха към намека за синьо в ъгълчетата на клепачите на Дорс и към лекото червило по краищата на устните й.

Няколко мига Селдън се чудеше как ли човек може да бъде сигурен, че Сестрите наистина са такива.

Отговорът пристигна незабавно още с учтивия им официален поздрав. Двете направо чуруликаха и цвъртяха. Като си припомни тежкарските тонове на Слънцар и нервния баритон на Сивоблак, ученият предположи, че бидейки лишени от явна сексуална идентификация, жените просто бяха принудени да култивират у себе си характерни гласове и маниери на общуване.

— Аз съм Дъждокапка Четиридесет и трета — изчурулика едната — а това е по-малката ми сестра.

— Дъждокапка Четиридесет и пета — изцвърча другата.

— В нашата кохорта много наблягаме на Дъждокапките — и се изкиска.

— Радвам се да се запознаем — важно заяви Дорс — обаче сега трябва да разбера как да се обръщам към вас. Не мога просто да казвам „Дъждокапке“, нали?

— Не — отвърна Дъждокапка Четиридесет и пета. — Ако и двете сме тук, трябва да използваш пълните ни имена.

— А какво ще кажете — обади се Селдън — просто за Четиридесет и пета и Четиридесет и трета, мили дами?

Двете крадешком му хвърлиха по един поглед, но не издумаха и дума.

Дорс меко напомни:

— Аз ще се оправям с тях, Хари.

Той отстъпи назад. Трябваше да предположи, че са неомъжени млади жени и, напълно вероятно, че не им се полага да разговарят с мъже. По-възрастната изглеждаше по-мрачновата и може би бе по-пуритански настроена. Това трудно можеше да се прецени от няколкото думи и бързия поглед, но той имаше такова предчувствие и смяташе да му се довери.

— Работата, Сестри, е там — подхвана Дорс — че ние, туземците, не знаем как да използваме кухнята.

— Искаш да кажеш, че не знаеш да готвиш? — Дъждокапка Четиридесет и пета придоби шокиран и наставнически вид. Дъждокапка Четиридесет и трета пък сподави едно изкикотване. (Селдън реши, че първоначалната му преценка за двете е била правилна.)

— Навремето имах своя собствена кухня — поясни историчката — но тя не беше като тази, а и не зная какви са вашите храни, нито как да ги приготовлявам.

— То е съвсем просто — кимна Дъждокапка Четиридесет и пета. — Ние ще ти покажем.

— Ще ти направим хубав, питателен обяд — добави Дъждокапка Четиридесет и трета. — Ще го сготвим и за… двама ви — тя се поколеба, преди да произнесе последните думи Очевидно й костваше значително усилие дори да признае съществуването на някой мъж.

— Ако нямате нищо против — рече Дорс — бих искала да бъда заедно с вас в кухнята и вие да ми обяснявате. В края на краищата, Сестри, не мога да очаквам да идвате по три пъти на ден, за да ни готвите.

— Ние всичко ще ти покажем — обеща Дъждокапка Четиридесет и пета, като кимаше сковано с глава. — Само че за една туземка може да се окаже трудно да се научи. Няма да имаш… усет как да го вършиш.

— Ще опитам все пак — усмихна се чаровно Дорс.

Трите изчезнаха в кухнята. Селдън се загледа след тях и реши да обмисли стратегията, която възнамеряваше да използва.

IX. МИКРОФЕРМАТА

МИКОГЕН — Микрофермите на Микоген са легендарни, въпреки че днес те съществуват единствено в често използвани сравнения от рода на „богато като микогенските ферми“ или „вкусно като микогенска мая“. Във всеки случай, макар подобни възхвали да проявяват тенденция да се засилват с времето, известно е, че Хари Селдън е посетил тези ферми и в мемоарите му има позовавания, които по-скоро поддържат общото мнение…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

40

— Това си го биваше! — доволно възкликна Селдън. — Беше значително по-вкусно от храната, дето я донесе Сивоблак.

— Спомни си, че жена му е трябвало да я приготви на бърза ръка и посред нощ — изтъкна Дорс. После, след кратко колебание, прибави: — По-добре да бях казала „съпругата“. В техните уста „жена“ придобива смисъл на притежание, като „моята къща“ или „моята роба“ например. Абсолютно унизително.

— Да, вбесяващо е. Само че те спокойно биха могли да произнесат и „съпруга“ така, че да звучи не по-малко частнособственически. Просто това им е начин на живот и Сестрите като че ли нямат нищо против него. Ние с теб едва ли ще го променим, като им изнасяме лекции. Между другото, гледа ли ги как готвят?

— Да, правеха го така, че изглеждаше много просто. По едно време се усъмних дали ще запомня всичко, което правят, а те ме успокоиха, че не е и необходимо. Можела съм да се задоволя само с подгряване. Доколкото разбрах, при печенето към хляба се добавя някакъв микродериват, който хем кара тестото да втаса, хем придава на изпечения самун хрупкавост и аромат. Има съвсем лек намек за люто, не намираш ли?

— Не мога да кажа, но каквото и да е, не ми стигна. Пък и супата… Позна ли някои от зеленчуците?

— Не.

— А какво беше нарязаното месо? Би ли могла да установиш поне това?

— Мисля, че всъщност не беше нарязано месо. На Сина имаме едно ястие с агнешко и днешното ми напомни за него.

— Положително не е било агнешко.

— Нали ти казах, че се съмнявам дали изобщо е било месо. А и не мисля, че който и да е извън Микоген ще яде такива неща. Сигурна съм, че и императорът не би могъл. Бас държа, че каквото и да продават микогенците, ще е от най-долно качество. Очевидно запазват най-доброто за себе си. Хари, по-добре ще е да не оставаме прекалено дълго тук. Ако свикнем да се храним по тоя начин, никога повече няма да ни харесват ония нещастни манджи навън… — и тя внезапно и високо се разсмя.

Селдън също се посмя от сърце. Отпи още една глътка от плодовия сок, който възбуждаше вкуса повече от всичко друго дето някога му се бе случвало да пие, и каза:

— Знаеш ли, когато Чувек ме доведе в Университета, спряхме в един крайпътен ресторант и ядохме някаква храна, здравата подправена с мая. Вкусът й… Не, вкусът й нямаше никакво значение, но тогава не бих си и помислил, че е възможно микрохраната да изглежда така. Ще ми се Сестрите още да са тук. Би било вежливо да им благодарим.

— Струва ми се, че те напълно съзнаваха какво ще изпитаме. Докато ястието се загряваше, отбелязах колко прекрасно мирише, а те рекоха едва ли не с безразличие, че вкусът му после ще е още по-добър.

— Предполагам, че го е казала по-възрастната.

— Да. Младичката само се изкикоти. Между другото, Хари, те ще се върнат. Ще ми донесат една фуста, за да мога да изляза и да огледам магазините заедно с тях. Дадоха ми да разбера, че ако ще се появявам на обществено място, трябва да си сваля грима. Щели да ми помогнат да си купя няколко фусти с добро качество и да ми покажат къде мога да намеря всевъзможни полуготови ястия; всичко, което след туй съм трябвало да направя, било да ги затопля. Обясниха ми, че благоприличните Сестри никога не биха го сторили, а щели да започнат готвенето от самото начало. Всъщност някои от ястията, които приготвили за нас, също били просто подгрети и те специално се извиниха за това. Не пропуснаха обаче да намекнат, че не може да се очаква от едни туземци да оценят истинския майсторлък в готвенето, така че и просто подгрятата готова храна щяла да ни хареса. Между другото, изглежда приемат като нещо съвсем естествено аз да се занимавам изцяло с пазаруването и готвенето…

— Както казваме у дома, „Когато си на Трантор, прави каквото правят транторианците“.

— Е да, бях сигурна, че в случая отношението ти ще е точно такова.

— Аз съм просто един… туземец — отвърна Селдън.

— Гледай да не ти стане обичайното оправдание — подхвърли с лека усмивка Дорс.

Математикът се облегна назад с приятното усещане за добре напълнен стомах и рече:

— Слушай, ти си от две години на Трантор, така че може би разбираш някои неща, които аз не схващам напълно. Смяташ ли, че тази странна социална система, дето я имат микогенците, е част от свръх-на-ту-ра-лис-тич-ния им мироглед?

— Свръхнатуралистичен ли?

— Да. Не си ли чувала подобно понятие?

— Какво имаш предвид под „Свръхнатуралистичен“?

— Очевидното. Вяра в същества или същности, които са независими от естествените закони — например не са обвързани с този за запазване на енергията или, да речем, с определени характеристики на движението.

— Разбирам. Питаш дали Микоген е религиозна общност.

Беше ред на Селдън да се изненада.

— Религиозна?

— Да. Това е доста архаичен термин, но ние, историците, го използваме. Впрочем нашите проучвания са бъкани с архаични термини. „Религиозен“ не е точен еквивалент на „свръхнатуралистичен“, макар и да съдържа подобно значение. Аз обаче не мога да отговоря на въпроса ти, тъй като никога не съм правила каквото и да било специално проучване на Микоген. Все пак от малкото, което съм видяла от това място, и съдейки по историческите си познания за религията, не бих се изненадала, ако микогенското общество действително има религиозен характер.

— А ще се изненадаш ли, ако микогенските легенди също излязат религиозни?

— Не, мисля, че не.

— И поради това не са възникнали на историческа основа?

— Не е задължително да е тъй. Въпреки изкривяванията и свръхнатуралистичните примеси, ядрото на легендите пак може да си е автентично историческо.

— Аха — кимна Селдън и отново потъна в мислите си.

След известно време Дорс наруши настъпилата тишина.

— Разбираш ли, не е толкова необичайно. На много светове има значителни религиозни влияния. През последните няколко века, откакто империята е станала по-неспокойна, те дори са се засилили. На Сина например поне една четвърт от населението изповядва тритеизъм.

Селдън отново със съжаление осъзна собственото си невежество в областта на историята.

— Имало ли е такива времена — попита той — когато религията е била по-забележителна от днес?

— Разбира се. В добавка непрекъснато избуяват нови разновидности. Микогенската религия, каквато и да е тя, може и да е относително нова и ограничена единствено до самия Микоген. Без основно проучване не бих могла да…

— Дорс, хайде да се върнем към основната идея! Как смяташ, дали жените са по-склонни да бъдат религиозни от мъжете?

Историчката изненадано вдигна вежди.

— Не съм сигурна дали можем да допуснем нещо толкова опростено. — Тя също се позамисли. — Предполагам, че тези елементи от една популация, които имат по-малко участие в материалния свят, са по-склонни да търсят утеха в онова, което наричаш свръхнатурализъм. Говоря за бедните, обезнаследените, обезправените… Доколкото свръхнатурализмът до голяма степен се припокрива с религията, те действително могат да се окажат по-религиозни. Очевидно обаче и в двете посоки съществуват изключения. Мнозина от обезправените може да нямат религия; мнозина от богатите, властващите и задоволените да са силно вярващи…

— А няма ли да съм прав, ако допусна — започна Селдън — че в Микоген, където жените, изглежда, са третирани като получовеци, те ще са по-религиозни от мъжете и по-заинтересувани от легендите, на които държи обществото?

— Не бих заложила живота си на това, Хари, но с готовност ще рискувам седмичния си доход.

— Добре — умислено рече математикът.

Дорс му се усмихна.

— Ето ти още едно късче от твоята психоистория. Правило 47 854-то. Потиснатите са по-религиозни от задоволените.

Той поклати глава.

— Не си прави майтап, Дорс. Знаеш, че не търся отделни правилца, а обобщения. Не искам наличие на религиозност като резултат от стотина специфични условия. Искам нещо, заради което, след като го подложа на обработка чрез някаква система на математизираната логика, да мога да кажа: „Аха, тази група хора ще е склонна да бъде по-религиозна от онази, при условие че се спазват следните критерии… и поради това, когато човечеството се сблъска с такива стимули, то ще реагира с такива и такива действия.“

— Какъв ужас! — възкликна Дорс. — Ти разглеждаш човешките същества като прости механични устройства. Натисни този бутон и ще получиш ето тая гримаса.

— Не, защото едновременно ще се натискат множество бутони, и то с различна сила, и ще се получават толкова много най-разнообразни реакции, че като цяло предвиждането на бъдещето ще добие статистически характер, а отделният човек пак ще си остане свободно действащ.

— Как може да си сигурен в това?

— Не съм сигурен — отвърна троснато Селдън. — Или най-малкото, не го знам. Чувствам, че трябва да е така. Смятам, че нещата би трябвало да са така поставени. Ако успея да открия аксиомите, фундаменталните закони на, тъй да се каже, науката хуманика, и необходимата математическа процедура към нея, ще се сдобия с моята психоистория. Вече съм доказал, че теоретически тя е възможна…

— Но е непрактична, нали?

— Продължавам да го твърдя.

Лека усмивка изкриви устните на Дорс.

— Тогава, Хари, какво всъщност правиш, като търсиш някакво решение на този проблем?

— Не знам. Кълна ти се, че не знам. Само че Четър Чувек ужасно иска да намеря решение и по някаква причина на мен пък ужасно ми се иска да го зарадвам. Той е толкова убедителен…

— Да, зная.

Селдън пусна този коментар покрай ушите си, макар леко да се намръщи. После продължи:

— Чувек твърди, че империята се разпада, че тя ще се сгромоляса, че психоисторията е единствената надежда за спасението й или поне за смекчаването на последствията от това сгромолясване и че без нея човечеството ще бъде унищожено или, най-малкото, ще мине през дълъг период на всеобщи страдания. Той като че ли възлага на мен отговорността за предотвратяването на всичко това. Е, империята положително ще издържи докато съм жив, но ако искам да живея спокойно, трябва да се опитам да сваля тази отговорност от раменете си. Трябва да убедя и него, и себе си, че психоисторията не е практично нещо, че въпреки теорията тя не може да се разработи. Така че се налага да проследявам колкото мога повече нишки и да доказвам, че никоя от тях не води до никъде.

— Нишки ли? Както тази да се върнеш назад във времената, когато обществото е било по-просто, отколкото е сега?

— Много по-малобройно и далеч не тъй сложно.

— И да покажеш, че и в този случай идеята няма практическа стойност?

— Да.

— Само че кой ще ти обрисува този по-ранен свят? Дори ако микогенците имат някаква последователна и непротиворечива картина на праисторическата Галактика, Слънцар Четиринадесети положително не би я описал на един туземец. Никой тук няма да го стори. Това общество е врастнало навътре в себе си — колко пъти вече го повтаряме? — и неговите членове са почти параноично подозрителни към другосветците. Нищо няма да ни кажат.

— Ще трябва да помисля по какъв начин да убедя някои от тях да се разприказват. Например тези Сестри…

— Те дори няма да те чуят, тъй като си мъж, също както Слънцар не чуваше мен. А и да ти проговорят, едва ли ще е нещо повече от зазубрени реплики.

— Все отнякъде трябва да започна.

— Добре де, нека помисля — тръсна глава Дорс. — Четър рече, че се налага винаги да те пазя, и аз го тълкувам в смисъл, че когато мога, трябва да ти помагам. Какво зная за религията? Виждаш ли, това няма нищо общо с моята област. Винаги съм си имала работа с икономически, а не с философски фактори, но човек не може да разцепи историята на спретнати, малки, неприпокриващи се дялове. Например когато имат успех, религиите проявяват тенденция да натрупват богатства, а това би могло да се прояви в сериозно изкривяване на икономическото развитие на дадено общество. Ха, ето ти едно от многобройните правила на човешката история, които ще трябва да изведеш от своите основни закони на хуманиката или както там я нарече. Само че… — Гласът й затихна, защото тя потъна в размисъл.

Математикът внимателно наблюдаваше как зениците й се разшириха, сякаш Дорс се вглеждаше нейде дълбоко в себе си.

Най-накрая младата жена рече:

— Това не е правило без изключения, но ми се струва, че в много случаи една религия има книга или книги от особена важност; такива, които излагат нейните ритуали, нейния възглед за историята, нейната свещена поезия и кой знае още какво. Обикновено тези книги са открити за всички и са средство за прозелитиране[8]. Понякога обаче са тайни.

— Смяташ ли, че Микоген може да има такива книги?

— Да ти кажа честно — умислено отвърна историчката. — никога не съм чувала за нещо такова. Сигурно щях да зная, ако съществуваха съвсем явно — което означава, че или не съществуват, или ги пазят в тайна. Но и в двата случая ми изглежда, че вероятността да ги видиш ще е нищожно малка.

— Е, поне имам отправна точка — мрачно заяви Селдън.

41

Сестрите се върнаха горе-долу два часа след като Хари и Дорс бяха привършили обяда си.

И двете се усмихваха, а Дъждокапка Четиридесет и трета, по-намусената, подаде на туземката някаква сива фуста, за да я огледа.

— Много е привлекателна — усмихна се широко Дорс и закима с почти стопроцентова искреност. — Харесва ми тая хитроумна бродерия.

— О, това не е нищо особено! — изчурулика Дъждокапка Четиридесет и пета. — Просто една от старите ми дрехи и едва ли ще ти легне добре, понеже си по-висока от мен. За известно време обаче сигурно ще ти свърши работа, а пък дотогава ние ще те заведем в най-добрата фустарница, за да си подбереш няколко, които идеално ти стават и отговарят на вкуса ти. Сама ще видиш.

С малко нервна усмивчица Дъждокапка Четиридесет и трета — без да каже нищо и с поглед, впит в земята — подаде още една бяла фуста на Дорс. Фустата бе прилежно сгъната. Историчката дори не направи опит да я разгъне, а тутакси я прехвърли на Селдън.

— Като съдя по цвета, мисля, че е за теб, Хари.

— Предполагам — рече той — но я върни на Сестрата. Тя не я даде на мен.

— О, Хари — почти безгласно се възпротиви Дорс и леко поклати глава.

— Не — твърдо отвърна математикът. — Не я даде на мен. Върни й я и аз ще изчакам да ми я връчи.

Дорс се поколеба, сетне със свито сърце опита да подаде фустата на Дъждокапка Четиридесет и трета.

Сестрата сложи ръце зад гърба си и се дръпна настрани, а животът сякаш се изцеди от лицето й. Дъждокапка Четиридесет и пета хвърли светкавичен поглед към Селдън, а сетне чевръсто пристъпи към Дъждокапка Четиридесет и трета и я прегърна.

— Стига, Хари — настоя историчката. — Сигурна съм, че на Сестрите не им е разрешено да говорят с мъже, които не са им роднини. Каква полза има да я измъчваш? Тя нищо не може да стори.

— Не ми се вярва — отсече Селдън. — Ако такова правило съществува, то се отнася само до Братята. Много се съмнявам, че изобщо някога е виждала туземец.

Дорс меко попита Дъждокапка Четиридесет и трета:

— Сестро, виждала ли си по-рано туземец или туземка?

Последва дълго колебание, изместено от бавно и отрицателно поклащане на главата.

— Е, видя ли? — разпери ръце ученият. — Ако действително съществува обет за мълчание, той се отнася единствено до Братята. Щяха ли да изпратят тези млади жени — добре, тези Сестри — да се занимават с нас, ако имаше правило, дето да им забранява да разговарят с туземци?

— Хари, възможно е да са мислили, че те ще разговарят само с мен, а аз — с теб.

— Дрън-дрън! Не вярвам и няма да го повярвам. Аз не съм просто някакъв натрапник, а почетен гост на Микоген. Четър Чувек е помолил да се отнасят така с мен и самият Слънцар Четиринадесети ме ескортира дотук. Ще вляза във връзка с този Слънцар и здравата ще му се оплача.

Дъждокапка Четиридесет и пета се разхълца, а Дъждокапка Четиридесет и трета, макар да запази относителната си неподвижност, все пак леко се изчерви.

Дорс се накани отново да възрази, но Селдън я спря с кратък заповеден жест на дясната си ръка, а сетне кръвнишки се втренчи в Дъждокапка Четиридесет и трета.

И най-после тя заговори, без да цвърчи. Вместо това гласът й хрипкаво потрепваше, сякаш трябваше да го насилва да звучи в посоката, където стоеше мъжът, и беше принудена да го върши напук на всичките си инстинкти и желания.

— Не трябва да се оплакваш от нас, туземецо. Няма да е справедливо. Ти ме насилваш да нарушавам обичая на нашите хора. Какво искаш?

Селдън моментално се усмихна обезоръжаващо и протегна ръка.

— Одеянието, което ми донесе. Фустата.

Тя също протегна ръката си и остави дрехата в неговата длан.Математикът леко се поклони и с топъл глас каза:

— Благодаря ти, Сестро — след което хвърли един светкавичен поглед към Дорс, сякаш за да изтъкне: „Виждаш ли?“

Историчката обаче ядно зяпаше встрани.

Докато я разгъваше, той видя, че във фустата няма нищо отличително (очевидно бродерията и украсата бяха предназначени само за женските), но заедно с нея откри и пояс с пискюли, който явно се носеше по някакъв специален начин. Сигурно щеше да го разгадае.

— Ще отида в банята и ще облека това нещо — каза той. — Предполагам, че няма да ми отнеме повече от минута.

Пристъпи в малката стаичка и установи, че вратата не иска да се затвори след него. Дорс също се опитваше да влезе вътре.

— Какво правиш? — яростно изсъска тя, когато и двамата се озоваха в банята. — Ти си бил много жесток човек, Хари! Защо се държиш така с бедната жена?

— Трябваше да я накарам да ме заговори — отвърна раздразнено Селдън. — Разчитам на нея за информация, знаеш го. Съжалявам, че се наложи да бъда жесток, но как иначе бих сломил забраните, които я сковават?

Щом излезе от банята, откри, че Дорс също е облякла фустата си.

Въпреки лисата глава, с която я даряваше шапчицата, и присъщата на дрехата й безформеност, тя все пак изглеждаше твърде привлекателна. Кройката на робата някак си загатваше за фигурата й, без ни най-малко да я разкрива. Поясът й беше по-широк от неговия и с по-различен оттенък на сивото. Нещо повече, отпред той се придържаше чрез две блестящи закопчалки от син камък. Жените, помисли математикът, успяват да се разкрасят и при най-неблагоприятни за това условия.

— Ха така! — с явно задоволство възкликна Дорс. — Сега си досущ като микогенец. Ако не друго, Сестрите ще могат да разведат по магазините и двама ни.

— Да — кимна Селдън — но след туй искам Дъждокапка Четиридесет и трета да ме придружи из микрофермите.

Очите на споменатата Сестра се разшириха и тя бързо отстъпи назад.

— Бих желал да ги видя — спокойно поясни ученият.

Дъждокапка Четиридесет и трета бързо погледна към Дорс.

— Туземко…

Селдън я прекъсна:

— Може би ти нищо не знаеш за фермите, Сестро.

Това, изглежда, закачи оголен нерв. Микогенката високомерно повдигна брадичка и все тъй подчертано се обърна към спътничката му:

— Аз съм работила на микрофермите. Всички Братя и Сестри по едно или друго време работят там.

— Добре тогава, направи с мен една обиколка — настоя Селдън — и нека не започваме спора отново. Аз не съм някой Брат, с когото да ти е забранено да говориш и въобще да имаш някакво вземане-даване. Аз съм туземец и почетен гост. Нося тази шапчица и тази фуста, за да не привличам излишно погледите, но иначе съм учен и докато съм тук, трябва да работя. Не мога да стоя в стаята и да зяпам стените. Искам да видя единственото, което вие притежавате, а останалата част от Галактиката не — вашите микроферми. Мисля, че би следвало да се гордеете, когато ги показвате.

— Гордеем се — рече Дъждокапка Четиридесет и трета, като най-после се обърна към него — и аз ще ти ги покажа. Не смятам обаче, че ще научиш някоя от нашите тайни, ако това целиш. Утре сутрин ще ти покажа микрофермите. Би ми отнело известно време да уредя обиколката.

— Ще изчакам до утре сутринта — сговорчиво отвърна Селдън. — Само че обещаваш, нали? Имам ли честната ти дума?

С явно презрение в гласа си Дъждокапка Четиридесет и трета заяви:

— Аз съм Сестра и правя това, което казвам; ще държа на думата си, дори когато е дадена на туземец.

При последните слова гласът й стана леден, а очите й се разшириха и заблестяха. Математикът се зачуди какво ли й минава през ума в този момент и кой знае защо усети безпокойство.

42

Прекара неспокойна нощ. Като за начало, Дорс обяви, че ще го придружи по време на обиколката, и той енергично възрази.

— Всичко, което целя — обясни й — е да я накарам да говори свободно, да я сблъскам с непозната обстановка — насаме с мъж, та бил той и туземец. След като веднъж е пренебрегнала обичаите, ще й бъде по-лесно да ги наруши и в по-голяма степен. Докато, ако сме заедно, отново ще иска да говори на теб и за мен ще останат само трохите.

— Ами ако в мое отсъствие ти се случи нещо лошо, както стана на Горната страна?

— Какво да ми се случи? Моля те! Искаш ли да ми помогнеш, стой настрани. В противен случай вече нищо няма да правя заедно с теб. Не се шегувам, Дорс. За мен това е страшно важно. Колкото и да те харесвам, не бих искал да ми се пречкаш… за него.

Тя се съгласи с огромно нежелание.

— Тогава поне обещай, че ще се държиш добре с нея!

— Мен ли трябва да пазиш или Дъждокапка? — ухили се Селдън. — Уверявам те, че не съм се отнесъл сурово с микогенката просто за удоволствие, нито пък че в бъдеще ще го направя.

Мисълта за това скарване с Дорс — всъщност първото им скарване — го държа буден през по-голямата част от нощта; както и упорито човъркащото подозрение, че двете Сестри може да не пристигнат сутринта въпреки обещанието на Дъждокапка Четиридесет и трета.

Те обаче дойдоха малко след като приключи с оскъдната си закуска (беше решил да не надебелява заради лакомията си) и тъкмо навличаше фустата, която му пасна отлично и на чийто пояс отдели специално внимание.

Все още с намек за ледени късчета в гласа си Дъждокапка Четиридесет и трета каза:

— Ако си готов, туземецо Селдън, моята сестра ще остане с туземката Венабили — гласът й вече не беше нито чуруликащ, нито хрипкав. Явно през нощта и тя бе положила усилия, упражнявайки се как да разговаря с човек, който е мъж, но не е Брат.

Селдън се запита дали също като него почти не беше спала и отвърна:

— Напълно съм готов.

Половин час по-късно Дъждокапка Четиридесет и трета и Хари Селдън вече се спускаха равнище след равнище. Въпреки че часовникът показваше дневно време, осветлението бе сумрачно и по-мъждиво, отколкото където и да било другаде на Трантор.

Нямаше никаква очевидна причина за това. Изкуственото дневно осветление, което бавно напредваше по транторската сфера, положително вече би трябвало да достигне и до сектор Микоген. Сигурно придържайки се към някакъв примитивен навик, самите микогенци искаха то да е такова. Във всеки случай очите на Селдън неприятно бавно се пригаждаха към позатъмнените околности.

Опитваше се спокойно да гледа минувачите, независимо дали те са Братя или Сестри. Предполагаше, че сигурно вземат него и Дъждокапка Четиридесет и трета за Брат и неговата жена, и че няма да им обърнат особено внимание, стига той да не направи нещо, с което да го привлече.

За беля изглеждаше, че Дъждокапка Четиридесет и трета иска да бъде забелязана. Тя говореше немногословно и на нисък глас, излизащ от почти плътно стиснатите й устни. Ясно бе, че компанията на един мъж, който не би трябвало да е с нея, макар и никой друг да не знаеше този факт, подронва самоувереността й. Селдън бе съвсем сигурен, че ако я помоли да се отпусне, ще я накара да се почувства още по-неловко.

Сега не слизаха с асансьор, а с движещи се платформи, оформени като стълби, и винаги по две — едната отиваше нагоре, а другата се спускаше. Дъждокапка Четиридесет и трета ги наричаше „ескалатори“. Не бе уверен, че добре е схванал думата, тъй като никога по-рано не я бе чувал.

Щом се спуснаха на по-ниските равнища, почувства, че и собственото му психическо напрежение нараства.

Повечето светове притежаваха микроферми и произвеждаха свои собствени микропродукти. На Хеликон Селдън от време на време бе купувал подправки от микрофермите и винаги бе подушвал една и съща миризма, по-точно неприятна воня, от която стомахът му се обръщаше.

Хората, дето работеха там, изглежда не я забелязваха и дори мнозина от посетителите отначало сбърчваха носове, а сетне привикваха. Той обаче винаги си оставаше особено чувствителен към миризмата. Явно очакваше и сега да бъде тормозен от нея. Опита да се успокои с мисълта, че доблестно жертва своето удобство заради необходимостта да се сдобие с информация, но това не попречи на стомаха му да се свие на топка от очакването.

След като загуби бройката на равнищата, които бяха отминали, а въздухът все още изглеждаше съвсем свеж, той попита:

— Кога ще стигнем до микрофермите?

— Вече сме тук.

Ученият дълбоко си пое дъх.

— Не ми мирише… така.

— Да мирише? Какво искаш да кажеш? — Дъждокапка Четиридесет и трета очевидно се обиди достатъчно, за да заговори високо.

— Доколкото имам някакъв опит, те винаги издават особена миризма на гнилоч. Нали разбираш, от тора, от който обикновено се нуждаят бактериите, маята, гъбичките и сапрофитите…

— Доколкото имаш някакъв опит? — гласът на микогенката отново се понижи. — Къде е било това?

— На моя роден свят.

Сестрата изкриви лице от отвращение.

— И твоите хора се въргалят в гъбел[9]?

Селдън никога преди не бе чувал тази дума, но по погледа и интонацията подразбра какво означава.

— Виж — поясни той — храната не мирише така, когато стане готова за консумация…

— Нашите храни не миришат така никога — прекъсна го Дъждокапка Четиридесет и трета. — Биотехниците ни са разработили идеални щамове. Водораслите растат в най-чиста светлина и внимателно балансирани електролитни разтвори. Сапрофитите виреят върху великолепно комбинирали органични вещества. Формулите и рецептите обаче са нещо, което туземците никога няма да научат. Ето, пристигнахме. Души каквото си щеш! Бас държа, че няма да откриеш нищо отблъскващо. Това е причината нашата храна да се търси в цялата Галактика и дори императорът, както се говори, да не яде друго, макар че ако питаш мен, това е прекалено хубава храна за един туземец, па ако ще и да нарича себе си император!

Изрече последните думи с такъв яд, че изглеждаха като пряко насочени срещу Селдън. После, сякаш боейки се, че може все пак да не го е забелязал, добави:

— Или пък ако нарича себе си почетен гост…

Влязоха в един тесен коридор, от двете страни на който имаше големи вани от дебело стъкло с мътна зеленикава вода, пълна със завихрени, бързорастящи водорасли, които се движеха, подтиквани от силата на газовите мехурчета, преминаващи покрай тях. Селдън реши, че вероятно мехурчетата са богати на въглероден двуокис.

Щедра розова светлина струеше върху ваните, светлина, много по-ярка от онази в коридорите. Той почти несъзнателно отбеляза това.

— Разбира се — сопна се микогенката. — Тези водорасли работят най-добре в червения край на спектъра.

— Предполагам — добави Селдън — че всичко е автоматизирано?

Тя сви устни и не отговори.

— Не виждам наоколо да се тълпят Братя и Сестри — настоя математикът.

— Въпреки това има работа за вършене и те я вършат, макар и да не ги виждаш. Подробностите не са за теб. Не си губи времето да питаш.

— А ти не ми се гневи. Не очаквам да изкопча никакви държавни тайни. Хайде, скъпа. — (Думата просто му се изплъзна.)

Бързо я прихвана за рамото, тъй като Сестрата бе готова да отпраши нанякъде. Остана като закована на място, но Селдън долови как леко потреперва и махна дланта си.

— Просто изглежда така, сякаш е автоматизирано — добави помирително той.

— От това, което изглежда, можеш да правиш каквито си искаш изводи. Въпреки всичко тук има място за човешкия ум и човешката преценка. На всеки Брат и Сестра им се случва за известно време да работят в микрофермите. Някои си го избират за професия.

Сега говореше по-свободно, но за свое учудване забеляза, че лявата й ръка скришом се промъква към дясното рамо и леко потрива мястото, където я бе докоснал… все едно, че я беше ужилило някакво насекомо.

— Фермите се точат на километри — каза тя — но ако свием насам, можеш да видиш част от гъбичната секция.

Тръгнаха напред. Селдън веднага отчете колко чисто е всичко наоколо. Стъклата блестяха. Облицованият с керамични плочки под изглеждаше влажен, макар че когато издебна момента да се наведе и го докосне, се оказа, че не е. Не беше и хлъзгав — освен ако сандалите му (от които големите пръсти на краката стърчаха според микогенската мода) бяха с неплъзгащи се подметки.

Дъждокапка Четиридесет и трета, разбира се, имаше право. Тук-там се мяркаше по някой Брат или Сестра, които работеха мълчаливо, като се взираха в циферблатите, донагласяха параметрите, а понякога се занимаваха и с нещо тъй неквалифицирано като да забърсват праха от оборудването — но винаги изцяло погълнати от онова, което вършеха.

Ученият внимаваше да не попита какво правят, тъй като не искаше да обиди Сестрата, ако се окажеше, че не знае, нито пък да я разгневи, като я принуди да му напомни, че има неща, които той самият не трябва да узнава.

Минаха през една летяща врата и изведнъж долови съвсем лек намек за известна му миризма. Погледна към Дъждокапка Четиридесет и трета, но тя изглежда не я усети, пък и той самият скоро привикна към нея.

Внезапно светлината се промени. Розовият нюанс изчезна, намаля и яркостта. Всичко изглеждаше като в здрач с изключение на местата, където бе оборудването, а там непременно имаше по някой Брат или Сестра. Някои носеха на челата си светещи ленти, блестящи като перли, и във всички посоки Селдън можеше да види малки, блуждаещи насам-натам искрици.

Докато вървяха, той хвърли бърз поглед към профила на водачката си — единственото, по което сега можеше да си прави някакви изводи. По всяко друго време едва ли би се абстрахирал от издутата й лиса глава, лишените от мигли и вежди очи и безцветното й лице. Те сякаш потискаха нейната индивидуалност, правейки я почти невидима. Тук обаче можеше да различи нещо съвсем ново в профила й. Нос, брадичка, пълни устни, правилни черти… Приглушената светлина някак си заглаждаше и смекчаваше голямата плешивина отгоре.

„Ако си пусне коса и я оформи добре — изненадано си помисли Селдън — би могла да е много красива.“

Но след миг се досети, че тя не може да си пусне коса.

Щеше да си остане плешива цял живот.

Защо? Защо е трябвало да й причиняват това? Слънцар бе казал, че се прави с цел всеки микогенец цял живот да не забравя, че е такъв. Нима то бе толкоз важно, та проклятието на обезкосмяването трябваше да се приема като символ или белег за идентичност?

А после, тъй като бе готов да защищава в ума си аргументите и на двете страни, помисли: навикът е втора природа. Ако си свикнал с лисата си глава, би ти прилошало от едната мисъл, че по нея може да израсне коса. Самият той всяка сутрин бръснеше брадата си, отстранявайки всъщност своята фасциална коса, тъй като се чувстваше неуютно и от най-малкото неизбръснато местенце, и въпреки това не възприемаше лицето си като плешиво, нито пък, в какъвто и да било смисъл, за неестествено. Разбира се, винаги когато пожелаеше, би могъл да остави фасциалната си коса да израсне… само че кой знае защо не пожелаваше.

Знаеше, че има светове, на които мъжете не се бръснат; на някои те дори не подрязваха или не оформяха брадата си, а я оставяха да расте на воля. Какво ли биха казали, ако можеха да видят неговото плешиво лице, обезкосмените му бузи, устни и брадичка?

А междувременно продължаваше да върви редом с Дъждокапка Четиридесет и трета — като че ли по безкрайно дълъг маршрут — и тя току го напътваше, хващайки го за лакътя. Струваше му се, че Сестрата постепенно свиква с това, тъй като не отдръпваше бързо ръката си, а понякога я задържаше почти цяла минута.

— Ето! Ела насам! — внезапно възкликна тя.

— Какво е това? — попита Селдън.

Спряха пред малка табла, пълна с топчета, всяко около два сантиметра в диаметър. Един Брат, който явно се грижеше за района и току-що бе оставил там таблата, вдигна въпросително очи.

Дъждокапка Четиридесет и трета тихо каза на спътника си:

— Помоли да ти даде няколко.

Ученият си спомни, че не би могла да заговори един Брат, докато той не стори това, и неуверено помоли:

— Б-братко, може ли да си вземем няколко?

— Вземи си цяла шепа, Братко! — сърдечно отвърна другият.

Селдън взе едно топче и когато го подаде на Дъждокапка Четиридесет и трета, забеляза, че тя вече е приела поканата за своя сметка и е заграбила две пълни шепи.

На пипане топчето беше гладко — като гланцирано. Щом се отдалечиха от ваната и обслужващия я Брат, математикът попита:

— Тези неща за ядене ли са? — след което предпазливо поднесе топчето към носа си.

— Не миришат — сопна му се Сестрата.

— Какво представляват?

— Апетитки. Сурови апетитки. За външния пазар ги ароматизираме по различни начини, но тук, на Микоген, ги ядем само натурални.

Тя пъхна едно топче в устата си и рече:

— Никога не ми стигат.

Селдън предпазливо сложи топчето в своята и усети как то бързо се разтвори и изчезна. За миг устата му се изпълни с течност, която се плъзна сякаш по собствена воля в гърлото.

За миг той застина изумен. Беше леко сладка и, ако е там въпросът, след нея оставаше още по-слаб горчив вкус, но основното усещане му се изплъзна.

— Мога ли да получа още едно? — попита заинтригувано.

— Вземи си половин дузина — протегна му шепата си Дъждокапка. — Няма две със съвсем еднакъв вкус и практически не съдържат калории. Само наслада.

Права беше. Той се опита да задържи вкуса на апетитката в устата си; внимателно да я лизне; да отхапе късче. И най-лекото близваме обаче я унищожаваше. Когато отхапеше парченце, останалата част изчезваше. И всеки вкус бе неопределим и не съвсем същият като предишния.

— Единствената беля е — с щастливо лице съобщи Дъждокапка — че от време на време намираш някоя много необикновена и никога повече не я забравяш, само че и никога вече не успяваш да я вкусиш повторно. Когато бях на девет години, веднъж опитах една… — вълнението внезапно изчезна от лицето й и тя продължи: — Впрочем това е хубаво нещо. Учи те на преходността на светските дела.

„Време е“, помисли си Селдън. Достатъчно дълго бяха бродили безцелно насам-натам. Тя се бе поотпуснала и вече му говореше. Сега разговорът трябваше да стигне до целта си. Сега!

43

— Аз, Сестро — започна той — идвам от свят, който е разположен на открито, както са всички други светове освен Трантор. Дъждът вали или не вали, реките църцорят или преливат от бреговете си, температурата е висока или ниска. Това означава, че посевите може да са добри, а може и да са слаби. Тук обаче околната среда е изцяло под контрол. Реколтата няма друг избор, освен да е изобилна. Колко щастлив е Микоген!

Зачака. Възможните реакции бяха няколко и начинът му на действие щеше да се определи от това какъв отговор би получил.

Сега Дъждокапка Четиридесет и трета вече беседваше съвсем свободно и изглежда нямаше никакви задръжки, свързани с пола му, така че дългата обиколка определено бе изиграла ролята си.

— Не е чак толкова лесно да се контролира околната среда — каза тя. — Понякога се появяват вирусни инфекции, а от време на време има неочаквани и нежелани мутации. Случва се дори цели огромни партиди да се спаружат или да изгубят качествата си.

— Ти ме изумяваш. И какво става тогава?

— Обикновено няма друг изход освен да се унищожат развалените партиди, та дори и тези, за които само се подозира, че може да се развалят. Таблите и ваните трябва изцяло да се стерилизират; понякога даже напълно ги изхвърляме от употреба.

— Значи нещата опират до хирургически действия — отбеляза той. — Изрязвате заболялата тъкан.

— Да.

— А какво правите, за да попречите да се случат подобни неща?

— Какво можем да правим? Непрекъснато проверяваме за всякакви мутации и вируси, както и за евентуално случайно заразяване или изменение на околната среда. Рядкост е да забележим нещо не както трябва, но ако го открием, предприемаме драстични действия. Затова лошите реколти са много редки, а дори и те се отразяват само тук-там, на отделни участъци. През най-лошата година, която някога сме имали, добивът е бил само двадесет процента под средния — макар това да се е оказало достатъчно, за да ни създаде трудности. Проблемът е, че дори и най-грижливото прогнозиране и хитроумно проектираните компютърни програми не могат винаги да предскажат онова, което е непредсказуемо по самата си същност.

(Селдън усети как по тялото му премина неволна тръпка. Звучеше тъй, сякаш говори за психоисторията — ала Сестрата говореше само за микрофермерската продукция на една малка част от човечеството; докато той самият се опитваше да обхване цялата могъща Галактическа империя във всяка една от многобройните й дейности.)

Естествено почувства се обезсърчен и понечи да възрази:

— Сигурно не всичко е непредсказуемо. Има сили, които ни напътстват и се грижат за нас.

Тя сякаш се вцепени. После изцяло се обърна към него — може би за да го разгадае, да го изследва очи в очи с пронизващ поглед, с удивление.

Но всичко, което рече, бе:

— Какво каза?

Селдън се почувства неловко.

— Струва ми се, че като говорим за вируси и мутации, имам предвид естественото, явленията, които се подчиняват на природните закони. Но нали това оставя настрани свръхестественото? Отхвърля онова, дето не се подчинява на тези закони и поради това може да ги контролира.

Сестрата продължаваше да го изпива с поглед, сякаш той внезапно бе заговорил на някакъв далечен, непознат диалект. И отново промълви, този път полушепнешком:

— Какво?

Трябваше да продължи, запъвайки на непривичните думи, които донякъде го разстройваха:

— Вие сигурно се обръщате към някоя велика същност, към някакъв велик дух, някой… не знам как да го нарека!

С глас, който си оставаше тих, макар и да бе преминал в по-високите регистри, тя заяви:

— Така си и мислех. Мислех си, че точно това имаш предвид, но не можех да повярвам. Ти ни обвиняваш, че имаме религия. Защо не рече тъй? Защо не използваш думата?

Зачака да получи отговор и Селдън, леко засрамен от атаката, отвърна:

— Защото това не е дума, която аз използвам. Предпочитам „свръхнатурализъм“.

— Наричай я както си щеш! Това си е религия, а ние нямаме такава. Религията е за туземците, за гъмжащата паплач…

Спря, за да преглътне, сякаш едва не се бе задавила, и сега вече отново се владееше. Бавно и някак си приглушено добави:

— Ние не сме религиозни хора. Нашето царство е от тази Галактика и винаги е било в нея. Ако ти имаш религия…

Математикът се почувства в капан. Не бе разчитал на подобен обрат. Вдигна примирително ръка.

— Не истинска. Аз съм математик и моето царство е също от тази Галактика. Само поради непреклонността на обичаите ви си помислих, че вашето царство…

— Хич не си го мисли, туземецо! Ако обичаите ни са непреклонни, то е защото сме милиони, заобиколени от милиарди милиони. По един милиард от вас за всекиго от нас. Трябва някак си да се бележим така, че ние, скъпоценните неколцина, да не се загубим сред вашите рояци и орди. Трябва да се отличаваме по липсата на коса, по дрехите, по своето поведение, по начина ни на живот… Трябва да знаем кои сме и да сме сигурни, че вие, туземците, също знаете кои сте. Трудим се във фермите си, за да бъдем ценни във вашите очи и по този начин да сме сигурни, че ще ни оставите на мира. Това е всичко, което искаме от вас — да ни оставите на мира.

— Нямам никакво намерение да ти навредя, Сестро, нито пък да сторя зло на който и да било от твоите хора! Търся единствено знанието — тук, както и навсякъде другаде.

— Затова ли ни обиждаш, като разпитваш за нашата религия, сякаш някога сме призовавали тайнствен и невеществен дух да свърши вместо нас онова, което сами не можем да направим?

— Има много хора, много светове, които под една или друга форма вярват в свръхнатурализма или, ако думата ти харесва повече, в религията. Можем да не се съгласяваме с тях за едно или друго, но е не по-малко вероятно да не сме прави в своето неверие, отколкото те да грешат поради своята вяра. Във всеки случай в подобни вярвания няма нищо срамно и моите въпроси не бяха замислени като оскърбления.

Тя обаче явно не се помиряваше толкова лесно.

— Религия! — натърти ядно. — Нямаме никаква нужда от нея.

Настроението на Селдън, което по време на този разговор затъваше все по-надолу, стигна дъното. Цялата идея, цялата експедиция с Дъждокапка Четиридесет и трета се бе оказала залудо.

Само че микогенката не спря дотук.

— Ние имаме нещо по-добро. Имаме история.

И настроението на учения мигом се оправи дотолкова, че той дори се усмихна.

Х. КНИГАТА

ИСТОРИЯТА ЗА РЪКАТА ВЪРХУ БЕДРОТО — Един случай, цитиран от Хари Селдън като първата повратна точка в неговото търсене на метод за разработване на психоисторията. За нещастие публикуваните му трудове с нищо не ни подсказват каква би могла да е въпросната история и разсъжденията на тази тема (а такива разсъждения е имало много) засега са безплодни. Тя си остава просто една от интригуващите загадки, свързани с кариерата на Селдън.

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

44

Дишайки тежко, Дъждокапка Четиридесет и трета впери трескав поглед в Селдън.

— Не мога да остана повече тук — рече тя.

Математикът се озърна.

— Никой не ни безпокои. Дори онзи Брат, от когото взехме апетитките, не каза нищо. Изглежда ни взе за съвсем нормална двойка.

— Това е, защото наглед у нас няма нищо необичайно, когато ти говориш тихо и туземският ти акцент не се забелязва много, пък и когато аз съм спокойна. Само че сега… — гласът й стана хрипкав.

— Какво сега?

— Нервно ми е и съм напрегната. Аз… цялата съм потна.

— Кой ще забележи? Отпусни се и се успокой.

— Тук не мога да се отпусна. Не мога да се успокоя на място, където е възможно да ме забележат.

— Тогава къде да идем?

— Има едни малки барачки за почивка. Работила съм в микрофермите и ги знам.

Тя бързо закрачи и Селдън я последва. На една малка платформа, която без нея той едва ли би забелязал в полумрака, имаше редица врати, всичките широко отворени.

— Онази в края — промълви тя. — Ако е свободно.

Не беше заето. На един малък светещ триъгълник бе изписано „Не е заето“ и вратата бе открехната.

Дъждокапка Четиридесет и трета бързо се огледа наоколо, побутна спътника си да влезе и сама прекрачи прага. Затвори вратата и в тоя миг слаба светлина от тавана обля вътрешността на помещението.

Селдън попита:

— Има ли някакъв начин знакът на вратата да показва, че тази стая е заета?

— Това става автоматично, щом затворим и се включи осветлението — обясни Дъждокапка Четиридесет и трета.

Ученият усети леко въздушно течение, съпроводено от подобен на тиха въздишка звук, но къде ли на Трантор този звук и това течение не се долавяха?

Стаята не бе голяма, а в нея имаше легло с матрак и очевидно чисти завивки.

Също тъй маса и стол, малък хладилник и нещо, което приличаше на вградена затопляща плоча — вероятно нагревател на храна.

Дъждокапка Четиридесет и трета приседна на стола, изопната сякаш бе глътнала бастун. Личеше, че полага усилия да се отпусне.

Несигурен какво се очаква от него, Селдън остана прав, докато тя не му направи нетърпелив жест да използва леглото. Той се подчини.

Меко, сякаш на себе си, Дъждокапка Четиридесет и трета каза:

— Ако някога се разбере, че съм била тук с мъж, па бил той и само туземец, ще ме лишат от всякакви права.

— Тогава да не оставаме нито секунда повече! — скочи като ужилен математикът.

— Сядай. Не мога да изляза, когато съм в такова състояние. Ти ме попита за религията. Какво точно целеше?

На Селдън му се стори, че микогенката напълно се е променила. Пасивността и раболепието бяха изчезнали. Нищо не бе останало и от свенливостта. Сега тя строго го фиксираше през присвитите си очи.

— Казах ти — отвърна той. — Знание. Аз съм учен. Моята професия и моето желание са да зная. По-специално желая да проумея хората, така че искам да изуча историята. На много светове древните архиви — истинските стари исторически разкази — са се изродили в митове и легенди, като в повечето случаи са станали част от системата на религиозните вярвания или свръхнатурализма. Но ако Микоген няма религия, значи…

— Казах ти, че ние имаме история.

— Вече два пъти го повтаряш. А знаеш ли колко е стара?

— Отпреди двадесет хиляди години.

— Наистина ли? Дай да си говорим направо! Това истинска история ли е, или нещо, което е дегенерирало в легенди?

— Разбира се, че е истинска история.

Той насмалко да запита откъде е толкоз сигурна, но размисли. Дали действително имаше някакъв шанс микогенската история да се простира цели двадесет хиляди години назад и все пак да бъде автентична? Не беше специалист, така че щеше да се наложи да консултира въпроса с Дорс.

Много по-вероятно му се струваше най-ранните истории на всеки свят да представляват потпури от героика и минидрами, замислени като моралитета[10], които не трябва да се приемат буквално. За Хеликон това важеше с пълна сила и въпреки туй трудно можеше да се намери хеликонец, дето да не се кълне във всичко, съдържащо се в неговата история, и да не настоява, че то се е случило в действителност. На родния му свят държаха дори на такава съвършено чудата басня като тази за първоначалното заселване и сблъсъците с големи и опасни летящи влечуги — макар на никой свят, изследван и заселен от хората, да не бе открито нищо, наподобяващо летящи влечуги… Въпреки това той попита:

— И как започва вашата история?

В очите на Дъждокапка Четиридесет и трета се появи някаква отнесеност, погледът й сякаш не бе фокусиран нито върху Селдън, нито върху нещо друго в стаята;

— Започва с един свят — отвърна тя. — Нашият свят. Единственият.

— Единственият ли? — Селдън си спомни, че Чувек бе говорил за легендите, описващи един-единствен, първоначален свят на човечеството.

— Да, единственият свят. По-късно са се появили и други, ала нашият е бил първият. Просторен, открит свят, където е имало място за всички, свят с усмихнати поля, с дружелюбни домове, със сърдечни хора. Живели сме там в продължение на хиляди години, а сетне е трябвало да го напуснем и да се крием ту на едно, ту на друго място, докато някой или някои не намерили туй кътче на Трантор, където сме се научили да отглеждаме храната, донесла ни относителна свобода. И сега тук, на Микоген, разполагаме с нашия си начин на живот и с нашите мечти.

— А твоята история дава ли пълни подробности за първоначалния свят?

— О, да, това е описано в една книга и всички ние я имаме. Всеки един от нас. Носим я със себе си, така че винаги да можем да я отворим, да я прочетем и да си припомним кои сме и какви сме били, както и да затвърдим решимостта си някой ден отново да си върнем своя свят.

— Знаете ли къде е сега той и кой живее на него?

Дъждокапка Четиридесет и трета се поколеба, сетне енергично тръсна глава.

— Не знаем, но някой ден ще го открием.

— И ти имаш тази книга у себе си и сега?

— Разбира се.

— Може ли да я видя?

По лицето на Сестрата пробяга лека усмивка.

— Значи това си искал — кимна тя. — Знаех си, че искаш нещо, когато пожела да те разведа сама из микрофермите. — Чудно защо, изглеждаше леко разстроена. — Не смятах, че е заради Книгата.

— Тя е всичко, което искам — чистосърдечно заяви Селдън. — Наистина не съм мислил за нищо друго. Ако си ме довела, защото…

Младата жена не му позволи да довърши.

— Сега вече сме тук. Искаш ли Книгата, или не?

— Да не би да ми предлагаш да я видя?

— При едно условие.

Селдън поизчака, преценявайки възможността от сериозни проблеми, ако излезеше, че е преодолял микогенските ограничения в по-голяма степен, отколкото бе възнамерявал.

— Какво е условието?

Езикът на Дъждокапка Четиридесет и трета леко се показа и бързо облиза устните й. Сетне с отчетливо потрепваме в гласа си тя изстреля:

— Да си махнеш шапчицата.

45

Математикът тъпо се облещи срещу нея. В продължение на един дълъг миг дори не можеше да разбере за какво точно му говори Сестрата. Беше забравил, че има шапчица.

Сетне вдигна ръка към главата си и за пръв път съзнателно опипа онова, което носеше. Беше гладко, ала под него се чувстваше леката съпротива на косата му. И не кой знае колко голямо. В края на краищата неговата коса бе къса и не особено гъста.

Все още опипвайки шапчицата, той попита:

— Защо?

— Понеже аз така искам. И понеже това е условието, ако ти пък искаш да видиш Книгата.

— Добре. Щом наистина… — Ръката му потърси ръба, та да може да обели покривалото от главата си. Жената обаче го спря:

— Не, остави на мен! Аз ще го направя.

Гледаше го с особен гладен поглед. Той отпусна ръце в скута си.

— Давай тогава.

Дъждокапка Четиридесет и трета бързо стана и се настани на леглото до него. Внимателно подхвана края на шапчицата пред ухото му. Повторно облиза устни и задиша тежко, докато освобождаваше челото му от нея и я обръщаше нагоре. Сетне я дръпна настрани и косата на Селдън се разроши, сякаш наслаждавайки се на внезапно придобитата волност.Той смутено заобяснява:

— Понеже е бил под шапчицата, скалпът ми се е изпотил. Сигурно сега ще е доста влажен…

Повдигна ръка, сякаш за да провери, но тя я улови и я задържа.

— Искам аз да направя това. То влиза в условието.

Бавно и колебливо пръстите й докоснаха косата му и се отдръпнаха. После пак я докоснаха — много внимателно — сякаш я галеха.

— Суха е — каза Сестрата. — На пипане е приятна.

— Случвало ли ти се е по-рано да пипаш кефалическа коса?

— Само понякога — на деца. Това… е различно. — Тя пак погали главата му.

— В какъв смисъл? — Въпреки объркването си, Селдън откри, че е напълно възможно да проявява любопитство,

— Не мога да определя. Просто е различно.

След малко той отново попита:

— Е, стига ли ти?

— Не. Не ме карай да бързам. Можеш ли да я сложиш да лежи натам, накъдето си поискаш?

— Не напълно. Тя има някаква естествена посока, в която ляга, но за да й помогна, ми трябва гребен, а аз не нося у себе си.

— Гребен?

— Един предмет със зъбци, ъ-ъ… като вилица, само че повече и доста по-меки.

— Защо не използваш пръстите си? — Тя прекара своите през косата му.

— Донякъде е възможно — отвърна Селдън. — Но не се получава много добре.

— Отзад боцка.

— Там е по-къса.

Дъждокапка Четиридесет и трета изглежда си припомни нещо.

— Веждите — рече тя. — Нали така им казваха?

Отлепи предпазните ивички и прокара пръсти по леките дъги — отначало по посока на космите, после — срещу тях.

— Хубаво е! — възкликна микогенката и се засмя с писклив фалцет, наподобяващ кикота на по-младата й сестра. — Много са симпатични.

Селдън малко нетърпеливо попита:

— Има ли още нещо, което да влиза в условието?

На приглушената светлина изглеждаше, че Дъждокапка Четиридесет и трета ей сега ще отвърне отрицателно, но кой знае защо тя не каза нищо. Вместо това внезапно отдръпна ръце и ги вдигна към носа си. С известно неудобство ученият се зачуди какво толкова е възбудило обонянието й.

— Ама че странно — каза отнесено Сестрата. — Мога ли… някой път пак да го направя?

— Ако ми оставиш Книгата достатъчно дълго, за да я проуча… може би — смутолеви Селдън.

Дъждокапка Четиридесет и трета бръкна във фустата си през един процеп, останал досега незабелязан от него, и извади от някакъв скрит вътрешен джоб подвързана със здрав еластичен материал книга. Той я взе, опитвайки се да овладее вълнението си.

Когато пак нагласи шапчицата си така, че да покрие косата му, микогенката вдигна отново ръце към носа си, а после леко и крадешком близна един пръст.

46

— Пипна косата ти? — попита Дорс Венабили и погледна темето на Селдън така, сякаш самата тя възнамеряваше да го докосне.

Математикът леко се отдръпна.

— Моля те, недей. Тая жена го направи по такъв начин, че изглеждаше като перверзия.

— От нейна гледна точка си е било точно такова. А на теб самия беше ли ти приятно?

— Приятно ли? Мравки ме полазиха. Когато най-подир престана, имах чувството, че едва дишам. Все се питах какво ли още ще измисли.

Дорс се разсмя.

— Да не си се уплашил, че може да те насили за секс? Или си се обнадеждил?

— Уверявам те, нищо не смеех да предположа. Просто исках Книгата.

Сега бяха в тяхната стая й устройството на историчката за изкривяване на полето ги осигуряваше против подслушване.

Скоро щеше да започне микогенската нощ. Селдън бе махнал шапчицата и фустата си и се бе изкъпал. Естествено беше отделил особено внимание на косата си, като два пъти я бе изтъркал с пяна и изплакнал. Сега седеше на леглото, облечен с лека нощница, която бе намерил увесена в гардеробчето.

Дорс попита с дяволити искрици в погледа си:

— Тя знаеше ли, че имаш косми и по гърдите?

— Искрено се надявах да не се сети за това.

— Бедният Хари. Всъщност всичко е било съвършено нормално. Ако аз бях останала с някой Брат, положително щях да си имам подобни проблеми. Дори съм сигурна, че за мен би било още по-зле, тъй като той щеше да смята, че като жена съм длъжна да се подчинявам на заповедите му без бавене и без да се дърпам.

— Не, Дорс. Ти може и да си мислиш, че е било съвсем нормално, само че не си го изпитала. Горката жена беше изпаднала направо в сексуална възбуда. Вкара в действие всичките си сетива — подуши пръстите си, близна ги. Ако можеше да чуе как расте косата ми, сигурно цялата щеше да е слух…

— Именно това аз определям като „естествено“! Всичко забранено, което правиш, придобива сексуална привлекателност. Ти щеше ли да се интересуваш от гърдите на жените, ако живееше в общество, където те са на показ през цялото време?

— Мисля, че да.

— А нямаше ли все пак да си по-любопитен, ако са винаги скрити, както е в повечето общества? Чакай да ти разкажа нещо, което ми се случи веднъж… Бях в един езерен курорт у дома, в Сина. Предполагам, че на Хеликон имате курорти, плажове и други такива неща?

— Разбира се — подразни се Селдън. — Да не би да си въобразяваш, че там са само камънаци и планини, и че пием единствено кладенчова вода?

— Не се обиждай, Хари. Просто исках да се уверя, че ще схванеш смисъла на историята. Та на нашите плажове на Сина се отнасяме доста волно към това, което носим… или не носим.

— Нудистки плажове?

— Не точно нудистки, макар да предполагам, че ако някой съблече всичките си дрехи, едва ли ще му обърнат кой знае колко внимание. Обичаят е да има някакъв приличен минимум, но трябва да призная, че това, което смятаме за прилично, оставя твърде малко храна на въображението.

— На Хеликон стандартите ни явно са по-високи — отбеляза Селдън.

— Да, разбрах го по внимателното ти отношение към мен, но… всекиму своето. Както и да е, бях седнала на един малък плаж край езерото и изведнъж приближи млад мъж, с когото бях говорила по-рано през деня. Беше прилично момче и аз не намирах нищо несимпатично у него. Седна на подлакътника на шезлонга ми и за да не залитне, сложи дясната си длан на лявото ми бедро, което, разбира се, беше голо. След като си говорехме някъде около минута и половина, той палаво заяви: „Виж сега. Аз почти не те познавам и въпреки това ми се струва съвсем естествено да сложа ръката си върху бедрото ти. Нещо повече, и на теб май това ти изглежда съвсем нормално, тъй като по всичко личи, че нямаш нищо против тя да си остане там…“ Едва тогава наистина забелязах, че ръката му е върху бедрото ми.

Дорс се прекъсна за момент, сякаш искаше да си припомни всичко с най-големи подробности, а после продължи:

— „Ако те бях срещнал в по-официална среда и ти беше с рокля — каза младият мъж — едва ли щеше да ме оставиш да повдигна роклята ти и да си сложа ръката на бедрото ти — на същото това място, където е сега.“ Аз се засмях и още известно време разговаряхме за туй-онуй. Разбира се, след като бе привлякъл вниманието ми върху местоположението на ръката си, той вече не смяташе за подходящо да я държи там и я дръпна. Същия ден се облякох за вечеря по-грижливо от обичайното и се появих натъкмена значително по-официално от другите жени в столовата. Забелязах своя нов познат. Седеше на една от масите. Приближих, поздравих го и му казах: „С рокля съм, но под нея лявото ми бедро е голо. Давам ти моето разрешение. Просто повдигни дрехата и си сложи ръката там, където я бе поставил одеве.“ Той се опита. Трябва да го поздравя за смелостта му, само че сега всички го зяпнаха. Аз не бих го спряла и съм сигурна, че и никой друг не би го спрял. Публиката не беше по-многобройна от по-рано — и в двата случая присъстваха едни и същи хора. Ясно бе, че съм поела инициативата и нямам никакви възражения… само че той не можеше да се насили да наруши благоприличието. Условията, които следобеда бяха подходящи за ръка на бедрото, вечерта вече не ставаха за същото, а това означава повече, отколкото би могла да обясни логиката…

— Аз щях да ти пусна ръка — заяви Селдън.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Дори и ако вашите стандарти за благоприличие са по-високи от нашите?

— Да.

Дорс седна на леглото, сетне полегна и пъхна длани под главата си.

— Значи не се смущаваш кой знае колко от това, че съм с нощница и нямам почти нищо под нея.

— Не съм кой знае колко потресен. А що се отнася до смущението, това зависи от дефиницията на тази дума. Аз определено съзнавам как си облечена.

— Е, щом някое време ще бъдем затворени тук, трябва да се научим да не обръщаме внимание на тия неща.

— Или да се възползваме от тях — ухили се Селдън. — А и косата ти ми харесва. След като цял ден съм те гледал с гола глава, сега косата ти наистина ми харесва.

— Добре, но не я пипай. Още не съм я измила — тя притвори очи. — Интересно. Вие сте увеличили разстоянието между официалното и неофициалното равнище на благоприличието. Защото ти всъщност казваш, че на неофициално равнище Хеликон е по-благопристоен от Сина, а на официално е по-малко благопристоен. Така ли е?

— Говорех само за младежа, който е сложил ръка на бедрото ти, и за себе си. Не мога да съдя доколко достоверни сме двамата като социологическа извадка. Лесно мога да си представя обаче как биха изглеждали няколко съвършено благоприлични индивиди и на двата свята, както и няколко откачалки…

— Става дума за обществения натиск, Хари. Аз не съм галактически пътешественик в истинския смисъл на думата, но доста съм се занимавала със социална история. На планетата Дирауд например е имало времена, когато предсватбеният секс е бил абсолютно свободен. За неженените многобройните полови връзки били разрешени, а на публичния секс се гледало с лошо око само когато предизвиквал блокиране на уличното движение. Въпреки това след сватбата моногамията ставала абсолютна и нерушима. Теоретизирало се, че след като човек отначало изпробва всичките си сексуални фантазии, сетне може да улегне и да се заеме със сериозните дела в живота.

— И действала ли е ефикасно подобна аксиома?

— Преди около триста година тази практика се прекратила, но някои от моите колеги твърдят, че това е станало поради външния натиск от други светове, чийто туристически бизнес губел страшно много заради Дирауд. Съществува, разбира се, и общогалактически социален натиск…

— Или може би икономически, поне в този случай?

— Не е изключено. Между другото, докато учех в Университета, имах възможност да изучавам социалния натиск дори и без да пътешествам из Галактиката. Срещала съм се с хора от десетки места на Трантор и извън него и едно от малките забавления в катедрите за обществени науки е тъкмо сравняването на силата на социалните догми. Например имам впечатлението, че тук на Микоген сексът се контролира строго и е разрешен само в рамките на най-свирепи правила, които се налагат още по-твърдо затуй, защото никога не се обсъждат. В сектор Стрилинг сексът също никога не се обсъжда, но поне не се и осъжда. В сектор Дженат, където прекарах една седмица в научни изследвания, сексът се обсъжда безспир, но само за да може да бъде осъден. Мисля, че няма два сектора на Трантор или два свята извън него, в които отношението към този проблем да се покрива напълно.

— Знаеш ли как звучи всичко това в твоята уста? — ухили се Селдън. — Като че ли…

— Ще ти кажа как звучи! Целият този разговор ми изясни едно-единствено нещо. Просто повече не смятам да те изпускам от очи.

— Какво…?

— На два пъти те изтървах: първия — защото прецених неправилно, втория — понеже ти ме накара. И в двата случая очевидно сбърках. Знаеш какво те сполетя първия път.

— Да, но втория път не ме сполетя нищо — възмутено възрази математикът.

— Напротив, само по една случайност не си се напъхал между шамарите. Ами ако те бяха спипали по време на тази сексуална щуротия с една Сестра?

— Това не беше сексуална…

— Ти самият рече, че е била силно възбудена сексуално.

— Обаче…

— Тъй или иначе, допуснал си голяма грешка. Моля те, Хари, набий си го в главата. Отсега нататък никъде няма да ходиш без мен.

— Слушай — с леден тон заяви Селдън — целта ми беше да науча нещо за микогенската история и в резултат от така наречената сексуална щуротия с една Сестра сега имам напълно материална придобивка — Книгата.

— Книгата! Вярно, че е тук. Дай да я разгледаме.

Той я извади и Дорс замислено претегли томчето на дланта си.

— Хари, може да нямаме никаква полза от нея. Не мисля, че ще влезе в който и да е проектор от тия, дето съм виждала. Това значи, че ще трябва да се сдобиеш с микогенски, а те ще поискат да разберат за какво ти е. После ще открият, че разполагаш с тая книга и ще ти я вземат.

Ученият се усмихна.

— Дорс, ако допусканията ти са правилни, подобно заключение е неизбежно. Само че в тоя случай книгата не е от ония, за които си мислиш. Тя не е предназначена за прожектиране. Материалът е отпечатан на различни страници, които се отгръщат. Дъждокапка Четиридесет и трета ми го обясни.

— Печатна книга! — Трудно можеше да се определи дали историчката е повече потресена или развеселена. — Че това си е направо каменната ера.

— Положително е от предимперската — кимна Селдън — но не и много древна. Виждала ли си някога печатна книга?

— Като се има предвид, че съм историк… разбира се, Хари!

— Аха, Ами такава?

Той й подаде Книгата. Дорс я отвори с усмивка. Сетне отгърна на друга страница, бързо прехвърли и останалите.

— Празна е — недоумяващо рече тя.

— Изглежда празна. Микогенците упорстват в примитивизма си, но не прекалено. Придържат се към примитивната същност, но нямат нищо против да използват и модерни технологии, та да я променят за свое удобство. Съгласна ли си?

— Може би, Хари, само че не разбирам напълно за какво говориш.

— Страниците не са празни, а покрити с микротекст. Подай ми я. Ако натисна тази пъпчица от вътрешната страна на корицата… Виж!

Листът, на който беше отворено томчето, изведнъж се покри с редове от букви, които бавно запълзяха нагоре.

— Като въртиш лекичко пъпката в едната или другата посока — обясни Селдън — можеш да промениш бързината на движението така, че то да отговаря на скоростта, с която четеш. Щом отпечатаните редове стигнат до горната си граница, текстът бързо се връща долу и страницата се изключва. Обръщаш на следващата и продължаваш.

— Откъде идва енергията за всичко това?

— Вътре има вградена микробатерия, която работи през целия живот на Книгата.

— Значи, когато се изпразни…

— Изхвърляш я, което, като се има предвид възможността да я похабиш или скъсаш, можеш да направиш и преди батерията да се е изпразнила напълно, и просто се сдобиваш с друг екземпляр. Никога не сменяш източника на енергия.

Дорс пое повторно Книгата и я заоглежда от всички страни. Сетне рече:

— Трябва да призная, че никога не съм чувала за подобно нещо.

— Нито пък аз. Като цяло Галактиката е минала тъй бързо към визуалните технологии, че е прескочила тая възможност.

— Та това също е визуално.

— Да, но не с ортодоксалните ефекти. Този тип обаче си има своите предимства. Съдържа далеч повече информация от една обикновена визуална книга.

— Откъде се включва? — запита историчката. — Аха, чакай да видя, дали мога да я задействам! — Тя отвори случайно на една страница и приведе в движение маршируващите нагоре редове. — Хари, опасявам се, че няма да ти свърши никаква работа. Това е на предгалактически. Нямам предвид самата книга. Говоря за шрифта… за езика.

— А ти можеш ли да го разчетеш, Дорс? Като историк…

— Като историк съм свикнала да боравя с архаични езици, но до известни граници. Този е прекалено древен за мен. Сигурно ще успея да разбера тук-там по няколко думи, но не достатъчно, за да ти бъда полезна.

— Хубаво — каза Селдън. — Ако наистина е толкова древен, значи ще е от полза.

— Не и ако не можеш да го четеш.

— Мога да го чета — заяви математикът. — Текстът сто на сто е двуезичен. Нали не предполагаш, че Дъждокапка Четиридесет и трета е специалистка по толкова древна писменост…

— Ако е подходящо образована, защо не?

— Защото подозирам, че в Микоген не обучават жените на нищо извън домашните им задължения. Някои от по-учените мъже може и да разчетат това, но всички останали ще имат нужда от превод на галактически. — И той натисна друга пъпчица. — А ето тъй пък излиза преводът.

Отпечатаните редове се смениха със стандартен шрифт и език.

— Чудесно — възхити се Дорс.

— Бихме могли да понаучим туй-онуй от тези микогенци, но не го правим, нали?

— Не сме знаели досега…

— Е, вече го знаем. Впрочем би трябвало от време на време и в Микоген да са идвали външни хора — по търговски или политически причини — защото иначе нямаше да ги има тези винаги готови за използване шапчици. Така че все някой е зървал печатните книги и дори може би е виждал как работят, само че ги е определял като нещо любопитно, но незаслужаващо внимание — просто защото са микогенски.

— А дали си струват вниманието?

— Разбира се. Чувек вероятно би използвал тази липса на интерес към книгите като още едно доказателство за упадъка в империята.

С внезапна възбуда Селдън посочи томчето и заяви:

— Само че аз съм любопитен, така че ще я прочета! И тя може би ще ми даде материал за психоисторията.

— Надявам се — отвърна Дорс — но ако послушаш съвета ми, първо ще поспиш и ще се захванеш с това сутринта, на свежа глава. Няма да научиш много, ако клюмаш над нея.

Математикът се поколеба, а после отбеляза:

— Колко майчински се държиш с мен!

— Грижа се за теб.

— Да, но аз си имам майка на Хеликон. Бих предпочел да си ми приятелка.

— Ако е там работата, аз съм ти приятелка, откакто те срещнах.

Селдън се поколеба, сякаш не бе сигурен каква ще е най-подходящата му реакция. После каза:

— Тогава ще приема съвета ти като от приятелка — и ще поспя, преди да я зачета.

Понечи да остави Книгата на малката масичка между двете легла, но се поколеба и я пъхна под възглавницата си.

Дорс Венабили меко се усмихна.

— Май се боиш да не би да се събудя посред нощ и да прочета нещо от нея, преди ти да си имал тази възможност. Така ли е?

— Е — измънка Селдън, опитвайки се да не изглежда засрамен — може и да е тъй. Приятелството си има някакви граници, а това е моята Книга и моята психоистория.

— Съгласна съм — рече Дорс — и ти обещавам да не се караме по този въпрос. Между другото, когато одеве те прекъснах, ти се канеше да кажеш нещо. Помниш ли?

Селдън се позамисли.

— Не.

Сега, в тъмното той мислеше единствено за Книгата. Изобщо не се сети за историята с ръката върху бедрото. Всъщност вече съвсем я бе забравил, поне с разума си.

47

Венабили се събуди и от циферблата на часовника си разбра, че е минала едва половината от нощния период. Тъй като не чуваше похъркването на Хари, стана й ясно, че леглото му е празно. Ако не бе напуснал апартамента, значи беше в банята.

Почука лекичко на вратата.

— Хари?

Чу неговото отнесено „Влез!“. И влезе.

Капакът на тоалетната седалка бе спуснат и седналият върху му Селдън държеше Книгата отворена в скута си. Съвсем без нужда той поясни:

— Чета.

— Да, виждам. Само че защо по това време?

— Не можех да заспя. Съжалявам.

— Но защо го правиш тук?

— Ако бях включил осветлението, щях да те събудя.

— Сигурен ли си, че Книгата няма собствено?

— Съвсем. Когато Дъждокапка Четиридесет и трета ми обясняваше как действа, нито веднъж не спомена за осветяване. Освен това дори и да има, така ще се изразходва толкова много енергия, че батерията няма да изтрае дълго — гласът му кой знае защо звучеше недоволно.

Дорс каза:

— Можеш да излезеш. Тъй и тъй съм дошла, искам да използвам това място.

Когато се върна, намери го настанен с кръстосани крака в леглото и все още потънал в четене, а стаята — обилно осветена.

— Не ми се виждаш щастлив — отбеляза историчката. — Да не би Книгата да те е разочаровала?

Той вдигна очи към нея и примига разсеяно.

— Да, разочарова ме. Попрочетох оттук-оттам. За повече нямах време. Всъщност това е някаква виртуална енциклопедия и индексът й представлява почти изцяло списък на хора и места, които трудно могат да ми послужат за нещо. Няма много общо нито с Галактическата империя, нито с предимперския Трантор. Занимава се почти изключително с един-единствен свят и доколкото можах да схвана от онова, което прочетох, представлява едва ли не безкрайна дисертация върху вътрешната му политика.

— Може би подценяваш възрастта й. Може би се отнася за периода, когато наистина е имало само един населен свят?

— Да, знам — малко нетърпеливо каза Селдън. — Всъщност аз точно това търсех… разбира се, ако мога да съм сигурен, че става дума за история, а не за легенда. Колебая се. Но не ми се ще да повярвам само защото ми се ще да повярвам!

— Е, в наше време въпросът за произхода от единствен свят е много моден — рече Дорс. — Хората са един единствен вид, разпръснат из цялата Галактика, така че все отнякъде трябва да са произлезли. Поне в момента общоприетият възглед е такъв. Не може да има независими първоизточници, които да са породили едни и същи видове на различните светове.

— Никога не съм смятал, че този аргумент е безусловно верен — възрази Селдън. — Ако хората са се появили на няколко свята като няколко различни вида, защо да не могат по-късно да се кръстосат помежду си и да се получи някакъв промеждутъчен?

— Защото видовете не могат да се кръстосват помежду си. Точно това ги прави видове.

Математикът поразмисли и сетне отхвърли твърдението с тръсване на раменете.

— Добре де, ще оставя това на биолозите.

— Че нали точно те най-много държат на хипотезата за Земята.

— Земята? Така ли наричат този предполагаем първороден свят?

— Земя е популярното му име, а иначе е невъзможно да се определи как са го наричали, ако приемем, че действително е имало такъв свят. И никой няма дори идея къде може да се е намирал…

— Земя! — сви устни Селдън. — На мен ми звучи почти като ругатня. Във всеки случай, ако Книгата се занимава с първоначалния свят, досега не съм попаднал на него. Как точно се пише тази дума?

Тя му показа и той бързо провери в томчето.

— Туй то! Името не е включено в индекса — нито с този правопис, нито с каквато и да е приемлива алтернатива.

— Наистина ли?

— А иначе споменават мимоходом разни други светове. Не дават названия и изглежда хич не се интересуват от тях, освен доколкото са имали пряко влияние върху този местен свят, за който говорят — поне така мога да съдя от прочетеното. На едно място говорят за Петдесетте. Не разбирам какво имат предвид. Петдесет водачи? Петдесет града? Или може би петдесет планети?

— А споменават ли името на собствения си свят; този, с който би трябвало почти изцяло да се занимават? Ако не го наричат Земя, тогава как го наричат?

— Както и може да се очаква, казват му просто „светът“ или „планетата“. От време на време „Най-стария“ или пък „Светът на Зората“, което, предполагам, има поетическо значение, макар да не ми е ясно какво точно. Допускам, че човек трябва да изчете цялата Книга и тогава някои неща ще започнат постепенно да придобиват смисъл. — Той погледна томчето в ръката си с известно отвращение. — Това обаче ще отнеме твърде много време, а пък и не съм сигурен, че накрая ще помъдрея.

Дорс въздъхна.

— Съжалявам, Хари. Имаш толкова разочарован вид.

— Защото наистина съм разочарован. Грешката обаче си е моя. Не трябваше да очаквам твърде много. Впрочем, като се замисля сега, сещам се, че на едно място споменават света си и като „Аврора“.

— Аврора? — вдигна вежди историчката.

— Прилича ми на собствено име. Иначе няма никакъв смисъл. За теб това означава ли нещо?

— Аврора… — Дорс леко се намръщи. — Не мога да кажа, че някога съм чувала за планета с подобно име в цялата история на Галактическата империя, нито пък, ако е там въпросът, по време на нейното създаване, но аз естествено не претендирам да зная имената на всеки от двадесет и петте милиона свята. Ако някога се върнем в Стрилинг, бихме могли да поровим в университетската библиотека. Няма обаче никаква полза да се опитваме да открием библиотека тук, в Микоген. Не знам защо, но съм сигурна, че цялото им познание е в Книгата. Ако нещо го няма тук, значи то не ги интересува.

Селдън се прозина и каза:

— Мисля, че си права. Във всеки случай, не виждам смисъл да чета повече, а и се съмнявам, че мога още да си държа очите отворени. Нещо против да угася светлината?

— За мен ще е добре дошло, Хари. И нека сутринта да поспим малко по до късно.

После, вече в тъмното, Селдън меко каза:

— Разбира се, някои подробности от всичко онова, което те твърдят, са странни. Например говорят за продължителност на живота на тяхната планета от порядъка на три-четири века.

— Века?

— Да. Пресмятат възрастта си в десетилетия, а не на години. Човек изпитва странно чувство, тъй като толкова много от онова, което разказват, изглежда съвсем делнично, че когато те сюрпризират с нещо толкоз необичайно, почти се улавяш, че вярваш в него.

— Ако усещаш, че започваш да вярваш, трябва да те осведомя, че в множество легенди от първобитен произход ранните водачи са надарени с удължен живот. Нали разбираш, след като ги обрисуват тъй невероятно героични, изглежда съвсем естествено да имат и съответстващото им дълго съществувание.

— Наистина ли? — рече Селдън с нова прозявка.

— Да. А най-доброто лечение за лековерие в напреднала фаза е човек да се наспи и да обмисли нещата отново на сутринта.

И като се забави само колкото да помисли, че подобна продължителност на живота спокойно може сама по себе си да е достатъчна причина човек да се опита да проумее цяла една пълна с хора Галактика, той заспа.

48

На следващата сутрин — отпочинал, освежен и горящ от нетърпение наново да започне проучването на Книгата, Хари попита Дорс:

— Та колко възрастни каза, че са Дъждокапките?

— Не зная. Двадесет-двадесет и две.

— Добре, хайде да допуснем, че наистина живеят три-четири столетия…

— Хари! Това е смешно.

— Казах да допуснем. В математиката през цялото време казваме „да допуснем“, а после проверяваме дали ще приключим с нещо гарантирано невярно или ще стигнем до вътрешно противоречие. Удълженият живот почти сигурно ще означава и удължен период на развитие. Те може да изглеждат в началото на двадесетте си години, а в действителност да са на шестдесет.

— Трябваше да ги попиташ на колко години са.

— И със сигурност да приема, че щяха да ме излъжат.

— Провери тогава в удостоверенията им за раждане.

Селдън се усмихна накриво.

— Хващам се на бас на каквото пожелаеш, че ще заявят, че не пазят архиви или пък, ако имат такива, ще настояват, че са забранени за туземци.

— Не се басирам — отвърна Дорс. — Защото, ако това е вярно, тогава няма никакъв смисъл да предполагаме каквото и да било за възрастта им.

— О, не. Разглеждай го по друг начин. Ако микогенците имат повишена продължителност на живота, която е, да речем, три-четири пъти по-голяма от тази на обикновените хора, те не биха могли да раждат прекалено много деца, без числеността им да нарасне застрашително. Нали си спомняш, Слънцар спомена нещо в смисъл, че населението им не се увеличава, а сетне от яд едва не си прехапа езика.

— Какво искаш да кажеш? — явно заинтригувана попита Дорс.

— Когато бях заедно с Дъждокапка Четиридесет и трета, не видях никакви деца.

— Из микрофермите ли?

— Да.

— А нима очакваше там да има деца? Аз пък ходих с Дъждокапка Четиридесет и пета по магазините и из жилищните равнища и те уверявам, че видях доста малчугани от всички възрасти, включително и съвсем невръстни.

— Аха — Селдън изглежда пак се разочарова. — Следователно това означава, че не се радват на удължена продължителност на живота.

— Ако следвам твоя начин на аргументация, бих казала, че определено не живеят по-дълго от нас. Наистина ли си го мислеше?

— Не, не категорично. Само че човек не може да прави предположения, без по един или друг начин да се опитва да ги изпробва…

— Така обаче ще прахосаш доста време, размишлявайки над всички неща, които на пръв поглед изглеждат странни.

— Дорс, някои неща, които на пръв поглед изглеждат странни, изобщо не са такива… А, хрумна ми нова идея! От нас двамата все пак ти си историкът. Случвало ли ти се е да попаднеш в работата си на някакви предмети или явления, наречени „роботи“?

— Сега превключи на друга легенда, при това много популярна. Доста светове фантазират, че в праисторическите времена са съществували човекоподобни машини. Точно тях са наричали роботи. Приказките вероятно произлизат от един основен мит, тъй като главната им тема е една и съща. Роботите били изобретени, броят им се увеличил и способностите им станали почти свръхчовешки. Те застрашили човечеството и били унищожени. Във всеки случай — били унищожени, преди да има истински достоен верни исторически данни за тях. Обичайното тълкуване е, че тази история обрисува символично рисковете и опасностите от изследването на Галактиката по времето, когато хората са започнали да я завладяват, тръгвайки във всички посоки от света или световете, които първоначално са били техни домове. Сигурно винаги е съществувал страхът от сблъсък с други, по-интелигентни същества.

— Не е изключено наистина да са се сблъскали — поне веднъж — и това да е породило легендата…

— Само дето на нито един от населените с хора светове не е открита каквато и да било следа от някаква предчовешка или нечовешка интелигентност.

— Но защо „роботи“? Означава ли нещо тази дума?

— Не ми е известно. Приема се като еквивалент на познатото ни „автомати“.

— Автомати! Добре де, защо не си го кажат тъй?

— Защото, когато разказват някоя древна легенда, хората използват за по-голяма достоверност архаични термини. Всъщност ти защо питаш?

— В тази древна микогенска книга се говори за роботи. И то много ласкаво… Слушай, Дорс, не смяташ ли да излезеш пак с Дъждокапка Четиридесет и пета днес следобед?

— Бих искала, стига да се появи.

— А ще й зададеш ли няколко въпроса?

— Мога да опитам. Какви са въпросите?

— Много ми се ще да разбера дали на Микоген има някаква сграда, която да е особено важна, да е свързана с миналото и да има един вид мистична стойност, така че…

Историчката го прекъсна, насилвайки се да не се усмихне:

— Мисля, че се опитваш да узнаеш дали на Микоген има храм.

Естествено Селдън я изгледа с недоумение.

— Какво е това храм?

— Друг архаичен термин, също с несигурен произход. Обединява всички онези неща, за които ти питаше — вътрешна стойност, минало, мит… Добре, ще се поинтересувам. Само че и той е от ония теми, за които може да се предполага, че ще им е трудно да обсъждат. Особено пък с туземци.

— Нищо, все пак опитай!

XI. САКРАТОРИУМЪТ

АВРОРА — Митичен свят, за който се смята, че е бил населен още в праисторически времена, в зората на междузвездните пътешествия. Някои предполагат, че той е и митичният „първоначален свят“ на човечеството и че „Аврора“ е просто синоним за „Земя“. Твърди се, че хората от сектор Микоген (вж.) на древен Трантор са смятали, че са потомци на жителите на Аврора. Това твърдение е залегнало като централна догма в тяхната система от вярвания, за която не е известно почти нищо друго…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

49

Двете Дъждокапки пристигнаха в средата на сутринта. Дъждокапка Четиридесет и пета изглеждаше приветлива както винаги, обаче Дъждокапка Четиридесет и трета застана току до вратата с измъчено и тревожно изражение. Беше се втренчила в краката си и дори за миг не погледна към Селдън.

Математикът се озърна неуверено и направи знак на Дорс, която с приветлив и делови глас заяви:

— Един момент, Сестри. Трябва да дам указания на мъжа ми, защото иначе няма да знае с какво да се занимава днес.

Влязоха в банята и тя прошепна:

— Нещо не е наред ли?

— Да. Дъждокапка Четиридесет и трета явно е разстроена. Моля те, кажи й, че ще й върна Книгата веднага, щом мога.

Дорс благоволи да го дари с дълъг изумен поглед.

— Хари — рече тя — ти си много мил и внимателен човек, но нямаш тактичност и колкото една амеба. Ако аз само спомена за Книгата, бедната жена ще реши, че ти си ми разказал всичко, което се е случило вчера, и тогава вече наистина ще се разстрои. Единствената възможност е да се държа с нея както обикновено.

Селдън кимна и обезсърчено призна:

— Предполагам, че си права.

Часове по-късно, когато Дорс се върна за вечеря, го откри в леглото му, все още зает с прелистване на Книгата, само че в състояние на изострена нетърпеливост.

Той начумерено вдигна очи към нея и заяви:

— Ако възнамеряваме да останем тук по-дълго, ще трябва да си измислим някакво средство за връзка помежду ни. Нямах никаква представа кога ще се върнеш и се обезпокоих.

— Е, тука съм — отвърна тя, като енергично свали шапчицата си и се загледа в нея с нещо повече от бегло отвращение. — Наистина съм поласкана от твоята загриженост. Мислех си, че като затънеш в Книгата, едва ли ще осъзнаеш, че съм излязла.

Селдън изпръхтя.

— А колкото до комуникационните устройства — продължи историчката — съмнявам се, че на Микоген те се намират под път и над път. Това би означавало да се улеснят връзките с туземците, а подозирам, че водачите на сектора са твърдо решени да прекъсват всяко възможно общуване с огромния свят отвъд границите на техния собствен.

— Да. — Селдън захвърли Книгата настрани. — Мога да го допусна от туй, което прочетох. Разбра ли нещо за онова, как се казваше… За храма?

— Да — отговори тя, докато сваляше ивичките за веждите. — Има такива. Доста на брой храмове, пръснати по цялата площ на сектора, но интересното е, че съществува една централна постройка, която изглежда е най-важната… Хари, можеш ли да повярваш, че докато обикаляхме, някаква жена забеляза ивичките върху веждите ми и ми каза, че не би трябвало да се появявам така пред хората? Имах чувството, че още малко и ще се развика, че съм в неприлично облекло!

— Да не ти пука — нетърпеливо махна с ръка Селдън. — Знаеш ли къде се намира централният храм?

— Получих указания за мястото му, но Дъждокапка Четиридесет и пета ме предупреди, че вътре не пускат жени, освен при специални случаи, каквито скоро не се очертават. Нарича се Сакраториум.

— Как?

— Сакраториум.

— Ама че грозна дума. Какво означава?

Дорс поклати глава.

— За мен е нещо ново. А и никоя от Дъждокапките не знаеше какво значи. Според тях това не е просто названието на сградата, а изразява същността й. Да ги питам защо са я кръстили така, сигурно би им прозвучало като въпрос защо стената се нарича стена.

— А има ли нещо свързано със сградата, което да им е известно?

— Разбира се, Хари. Знаят за какво служи. Това е място, посветено на нещо различно от живота тук, на Микоген. Посветено на друг — някогашен и по-добър свят.

— Имаш предвид света, на който някога са живели?

— Точно така. Дъждокапка Четиридесет и пета аха-аха и да ми го каже, но не можа да се насили да произнесе думата.

— Аврора?

— Да. Подозирам, че ако изречеш това име на висок глас пред група микогенци, те ще бъдат потресени и ужасени. Когато Дъждокапка Четиридесет и пета рече: „Сакраториумът е посветен на…“, спря и внимателно изписа буквите една по една с пръста си върху дланта на другата ръка. И се изчерви, сякаш правеше нещо неприлично.

— Странно — промълви Селдън. — Ако Книгата е точен пътеводител, Аврора е най-скъпоценният им спомен, основата на самоотъждествяването им, центърът, около който се върти всичко в Микоген. Защо споменаването й ще се смята за неприлично? Сигурна ли си, че не си я разбрала погрешно?

— Сигурна съм. И мисля, че няма никаква мистерия. Ако говорят прекалено много за този свят, ще стигне и до туземците. Най-добрият начин да го запазят в тайна е да направят табу самото му споменаване.

— Табу?

— Специализиран антропологически термин. Става дума за сериозен и ефективен обществен натиск, забраняващ някакъв вид действие, фактът, че в Сакраториума не се допускат жени, също има силата на табу. Сигурна съм, че която и да е Сестра ще се ужаси, ако й предложим да навлезе в територията му.

— Тези напътствия, които си получила, достатъчни ли са, за да се разходя самостоятелно из него?

— На първо място, Хари, няма да отидеш сам. Аз ще дойда с теб. Мисля, че вече обсъждахме това и ти обясних, че не мога да те защищавам от разстояние — нито от буря със суграшица, нито от фатални жени. На второ място, не е практично да обмисляш как да стигнеш пеша дотам. Секторът може и да е малък в сравнение с другите, но не е чак толкова малък.

— Значи с експреса…

— През територията на Микоген не минават експреси. Това би улеснило прекалено много контактите между местните обитатели и туземците. Все пак има някои удобства за широката публика — от ония, дето се срещат на по-слабо развитите планети. Всъщност Микоген представлява точно това — част от една недоразвита планета, забита като треска в тялото на Трантор, който иначе прилича на парцалена черга от развити общества. И, Хари, приключвай с Книгата колкото се може по-скоро. Очевидно докато тя е у теб, Дъждокапка Четиридесет и трета е в опасността ако разберат за постъпката й, и на нас нищо хубаво не ни се пише.

— Да не искаш да кажеш, че четенето на Книгата от туземец е табу?

— Сигурна съм.

— Е, няма да е голяма загуба, ако я върна. Деветдесет и пет процента от нея са невероятно скучни: безкрайни боричкания между политически групи; панегирици за политически решения, за чиято мъдрост едва ли мога да съдя; безкрайни проповеди на етически теми, които, дори когато отразяват просветени възгледи — а възгледите им обикновено не са никак просветени — са формулирани с толкова вбесяващо чувство за непогрешимост, че направо те предизвикват към насилие.

— Като те слушам, мога да си помисля, че ще ти направя голяма услуга, ако взема това томче от теб.

— Само дето винаги има още пет процента, в които се говори за забранената за споменаване Аврора… Все ми се струва, че там може да има нещо, което да ми свърши работа. Точно затуй исках да разбера за Сакраториума.

— Надяваш се в него да намериш потвърждение за концепцията от Книгата за Аврора?

— Донякъде. А и ужасно ме заинтересува това, което се говори там за автоматите или, нека използвам техния термин, за роботите. Тази идея много ме привлича.

— Да не би да я взимаш на сериозно?

— Почти. Ако приемеш буквално някои пасажи от Книгата, можеш да откриеш намек, че някои роботи са били човекоподобни.

— Естествено. Щом искаш да конструираш симулакрум[11] на човешко същество, ще го направиш да изглежда като човешко същество.

— Да, симулакрум значи подобие, а подобието действително може и да е грубо. Един художник може да нарисува фигура само от чертички и пак да разбереш, че е изобразил човешко същество. Кръгче за главата, елипса за тялото, четири наклонени линийки за краката и ръцете, и готово. Само че аз имам предвид роботи, които наистина изглеждат като хора — до последната подробност.

— Хари, това е смешно. Представи си само колко време ще отнеме да се оформи металното тяло в идеални пропорции, с гладките извивки на лежащите под кожата мускули…

— Кой е казал „метално“, Дорс? Останах с впечатлението, че тези роботи са органични или псевдоорганични. Изглежда са покрити с кожа, така че по никакъв начин не можеш лесно да направиш разлика между тях и хората.

— Това ли разправя Книгата?

— Не чак тъй многословно. Може обаче да се заключи, че…

— Заключението си е твое, Хари. Не бива да го взимаш насериозно.

— Остави ме да опитам. Открих четири неща, които мога да извлека по логически път от онова, което Книгата говори за роботите — и проследих всички референции, които има в индекса. Първо, както обичам да се изразявам, те, или поне някои от тях, точно наподобяват хората; второ, имат много голяма продължителност на живота…

— По-добре говори за „ефективност“ — прекъсна го Дорс — защото иначе току-виж наистина започнеш да ги възприемаш като хора!

— Трето — без да й обърне внимание продължи Селдън — най-малко един от тях продължава да живее и сега.

— Хари, това е една от най-разпространените легенди. Древният герой не умира, а остава с намалени жизнени функции, винаги готов да се върне, за да спаси своите хора, когато те изпаднат в някаква беда. Наистина, Хари!

— Четвърто — отброи ученият, отново без да клъвне въдицата — открих пасажи, които намекват, че в централния Храм или Сакраториума, ако това е той — макар аз всъщност да не срещнах тази дума в Книгата — има робот.

Замълча за малко, а сетне попита:

— Разбираш ли?

— Не. Какво да разбирам? — рязко реагира историчката.

— Ако комбинираме и четирите точки, ще излезе, че е възможно един робот да изглежда досущ като човек; а също и да е жив, като е живял, да речем, през всичките последни двадесет хиляди години; и последно — че той сега е в Сакраториума.

— Хайде, Хари, ти просто не можеш да вярваш в това.

— И действително не вярвам, но пък и не мога да го зарежа просто ей така. Ами ако все пак е вярно? Ами ако, макар и шансът да е едно на милион, излезе вярно? Не разбираш ли колко полезен може да ми бъде — той? Сигурно помни Галактиката такава, каквато е била много по-отдавна, отколкото е описана в съществуващите достоверни исторически записи. Би могъл да ми помогне да направя от психоисторията нещо… възможно.

— Дори и да беше вярно, мислиш ли, че микогенците ще ти позволят да видиш и интервюираш робота?

— Нямам намерение да ги моля за разрешение. Ако не друго, мога да ида в Сакраториума и да видя дали там наистина има нещо за интервюиране.

— Не и сега. Най-рано утре. И ако до сутринта не си размислил, отиваме двамата.

— Ти ми каза, че не пускат жени… — Сигурна съм, че позволяват на жените да го гледат поне отвън, а и подозирам, че това е всичко, което ще можем да сторим.

Селдън разбра, че този път тя държи желязно на своето.

50

Беше съвсем склонен да остави Дорс да го води. Тя вече бе излизала по главните пътища на Микоген и много повече от него изглеждаше на „ти“ с тях.

Сбърчила вежди, Дорс Венабили обаче далеч не бе тъй въодушевена от подобна възможност.

— Виж какво — каза тя — предупреждавам те, че лесно можем да се изгубим.

— Не и с тази брошурка — отвърна Селдън.

Историчката нетърпеливо го погледна.

— Не си отвличай вниманието от Микоген, Хари. Бих искала да имам компюкарта, за да мога да й задавам въпроси. А тукашният вариант е просто парче сгъната пластмаса. Не мога да му кажа къде се намирам. Не мога нито да му го река на глас, нито като натисна нужните клавиши. Не мога да му го съобщя и по никакъв друг начин. Това нещо е отпечатано.

— Тогава прочети текста.

— Мъча се да го направя, само че той е писан за хора, запознати със системата. Ние ще трябва да питаме.

— Не, Дорс. Това ще е последното, до което ще прибегнем. Не искам да привличаме вниманието им. По-скоро съм готов да рискувам и да пробваме сами да намерим пътя, та ако ще и е цената на един-два грешни завоя.

Дорс запрелиства внимателно брошурата и след това недоволно каза:

— Добре де, тук явно се придава важно значение на Сакраториума. Мисля, че това си е съвсем естествено. Предполагам, че всеки микогенец по едно или друго време би поискал да иде там — и след като помисли няколко секунди, добави: — Слушай какво. Май няма никакъв начин да използваме превозно средство…

— Защо?

— Не се вълнувай. Очевидно не би могло да стане с едно. Ще трябва да се прехвърлим от него на друго.

Селдън шумно въздъхна.

— Разбира се. Не можеш да вземеш експрес до половината места на Трантор, без да правиш прехвърляния.

Дорс го стрелна със снизходителен поглед.

— Това също ми е известно. Просто съм свикнала тези неща да ми ги казват. Когато разчитат самият ти да го откриеш, и най-простите работи могат да ти се изплъзнат… за малко.

— Добре, мила, недей да нервничиш! Ако сега си наясно с пътя, води. Аз кротко ще те следвам.

И тя го поведе, докато стигнаха до една пресечка, където спряха.

На същото кръстовище имаше трима мъже в бели фусти и чифт сивофусти жени. Математикът опита да им отправи неопределена усмивка, но те му отвърнаха с безизразни физиономии и погледнаха встрани.

Точно в тоя момент превозът пристигна. На родната планета на Селдън биха го нарекли бус. Вътре имаше двайсетина облицовани седалки, всяка от които побираше четирима души. За седалките имаше собствени врати от двете страни на буса. Щом той спреше, пасажерите изскачаха. (За миг Селдън изпита безпокойство за онези, които излизаха от външната, обърнатата към трафика, но сетне забеляза, че другите превозни средства изчакваха, щом доближат до буса. Нито едно не минаваше покрай него, докато той стоеше на спирките.)

Дорс нетърпеливо побутна Селдън и той се настани на една от седалките, където имаше две свободни съседни места. Спътничката му го последва. (Вече бе забелязал, че мъжете винаги влизат и излизат първи.)

— Престани да изучаваш човечеството — смъмри го шепнешком историчката. — По-добре гледай какво има наоколо.

— Ще опитам.

— Ето това например. — И тя посочи една отделена с гладка преграда зона на гърба на седалката пред всеки от тях. Щом превозното средство потеглеше, появяваше се надпис, съобщаващ следващата спирка и по-забележителните сгради или пресечки, които се намират наблизо.

— Вероятно то ще ни извести, когато наближим удобно за прехвърляне място. Е, този сектор поне не е напълно варварски.

— Хубаво — кимна Селдън. След малко се наклони към Дорс и прошепна: — Никой не ни гледа. Откривам го на всяко по-многолюдно сборище. Издигат изкуствени бариери, за да запазят личното си усамотение. Мислила ли си някога над това?

— Винаги съм го приемала като нещо естествено. Ако ще е едно от правилата в твоята психоистория, едва ли ще впечатли особено някого.

Точно както бе предположила Дорс, указателната плочка пред тях своевременно обяви мястото, където можеха да се прехвърлят на пряката линия към Сакраториума.

Излязоха и отново зачакаха.

Всъщност съвсем скоро към тях приближи друг бус. Намираха се на път с доста голямо движение, което съвсем не бе чудно, тъй като Сакраториумът просто бе обречен да бъде в самото сърце на сектора.

Когато пак се качиха, Селдън прошепна:

— Не си плащаме.

— Според картата общественият транспорт е безплатен.

Математикът издаде напред долната си устна.

— Колко цивилизовано! Изглежда никога нищо не е в чист вид — нито назадничавостта, нито варварството.

Дорс обаче го смушка и прошепна:

— Нарушават правилото ти. Наблюдават ни. Онзи мъж вдясно от теб.

51

Той леко отмести поглед. Човекът отдясно беше доста кльощав и изглеждаше много стар. Имаше тъмнокафяви очи и смугла кожа и Селдън бе сигурен, че ако не беше обезкосмен, косата му щеше да е черна.

Отново се втренчи напред и се замисли. Този Брат бе твърде нетипичен. Неколцината микогенци, на които досега бе обърнал някакво внимание, бяха сравнително високи, светлокожи и със сини или сиви очи. Разбира се, все още не бе видял достатъчно много от тях, за да може да изведе общо правило.

А след туй усети леко докосване по десния ръкав на фустата си. Колебливо се обърна и се озова пред една картичка, на която едва-едва личаха думите „Внимавай, туземецо!“.

Селдън се стресна и автоматично вдигна ръка към главата си. Мъжът до него беззвучно раздвижи устни: „Коса“.

Дланта на учения напипа мястото — няколко щръкнали косъмчета на слепоочието. Сигурно някъде бе поразместил шапчицата си. Бързо и колкото се може по-незабелязано той я придърпа, а после, преструвайки се, че поглажда темето си, се увери, че е плътно прилепнала.

Обърна се към съседа си отдясно, леко му кимна и оформи с устни едно „Благодаря“.

Другият се усмихна и с нормален разговорен тон попита:

— Към Сакраториума ли отивате?

Селдън потвърди.

— Не е трудно да се отгатне. Да слезем ли заедно? — усмивката му беше приятелска.

— Аз съм със своята…

— Със своята жена. Разбира се. Тогава и тримата, а?

Математикът не бе сигурен как трябва да реагира. Един бегъл поглед в другата посока му разкри, че очите на Дорс са насочени право напред. Не проявяваше никакъв интерес към мъжкия разговор — напълно подходящо за една Сестра държание. Само че след секунда почувства леко потупване по лявото си коляно, което прие (може би не съвсем оправдано) за: „Спокойно, всичко е наред.“

В края на краищата вроденото му чувство за вежливост надделя и той любезно заяви:

— Да, разбира се.

Разговорът се прекъсна, докато плочката отпред не им съобщи, че са пристигнали, и новият микогенски познат на Селдън се надигна да слезе.

Бусът направи широк завой около обширна паркова ивица и след като спря, всички се изсипаха навън, като мъжете ловко се шмугнаха пред жените, за да слязат първи.

От възрастта гласът на микогенеца бе леко дрезгав, но си оставаше приветлив.

— Малко е раничко за обяд, приятели — рече той — ала повярвайте, скоро всичко ще е претъпкано. Дали не искате да си купим нещо по-семпло сега и да го изядем отвън? Този район ми е познат, наблизо има едно добро място.

Селдън се зачуди дали поканата не беше някакъв трик за въвличане на наивни туземци в нещо безнравствено или пък скъпоструващо, но все пак реши да рискува.

— Много сте мил — каза той. — Ние изобщо не познаваме района и ще се радваме да ни разведете из него.

Купиха си обяд — някакви сандвичи и напитка, която приличаше на мляко — от един щанд на открито. Тъй като денят беше чудесен и имаше много посетители, старият микогенец предложи да идат в парка и едновременно с похапването да се запознаят с обстановката.

Докато вървяха, Селдън забеляза, че Сакраториумът възпроизвежда в силно умален вид императорския дворец, а теренът наоколо наподобява, също в силно умален вид, дворцовия парк. Не му се вярваше, че микогенците се възхищават особено от имперската институция и че отношението им към нея включва нещо друго освен омраза и презрение, обаче явно дори те не можеха да устоят на културното привличане.

— Прекрасно е, нали? — с нескрита гордост отбеляза микогенецът.

— Наистина — потвърди Селдън. — Как само блести на светлината!

— Всичко наоколо — продължи водачът им — е оформено по подобие на правителствената територия на нашия Свят на Зората — е, наистина в направо миниатюрен вид.

— Виждали ли сте някога парка на императорския дворец? — внимателно подпита Селдън.

Микогенецът схвана намека, но ни най-малко не се засегна.

— И те са копирали Света на Зората… доколкото са могли.

Макар силно да се съмняваше в това, математикът предпочете да премълчи.

— Чудесно! — възкликна другият с блеснали от удоволствие очи. — Никой не ми е взел мястото. Наричам го свое само защото ми е любимото за сядане. Има прекрасен изглед към страничната стена на Сакраториума ей там, оттатък дърветата. Моля, настанете се. Не е студено, уверявам ви. И вашата компаньонка също може спокойно, да седне. Тя е туземка, знам, и има други обичаи. Тя… тя може да говори, ако желае.

Дорс сурово го изгледа и седна.

Като отчете факта, че сигурно ще поостанат за известно време с този стар микогенец, Селдън протегна ръка и се представи:

— Аз съм Хари, а моята компаньонка е Дорс. Опасявам се, че ние не използваме номера.

— Всекиму неговото… или нейното — сърдечно заяви другият. — Аз съм Мицелий Седемдесет и втори. Ние пък сме голяма кохорта.

— Мицелий? — повтори Селдън с леко объркване.

— Виждате ми се изненадан — рече микогенецът. — Доколкото разбирам, досега сте общували само с членове от нашите старейшински родове. Имена от типа на Облак, Слънчевлъч и Звездосвет — все астрономически.

— Да си призная… — започна ученият.

— Е, сега пък се запознахте с един от по-нисшите класи. Взимаме имената си от почвата и микроорганизмите, които отглеждаме. Напълно почтени имена.

— В това съм сигурен — отвърна Селдън — и отново ви благодаря, загдето ми помогнахте да… да реша моя проблем в транспорта.

— Вижте какво — назидателно рече Мицелий Седемдесет и втори — аз наистина ви спестих много неприятности. Ако някоя Сестра ви беше видяла преди мен, несъмнено щеше да писне и най-близкоседящите Братя щяха да ви изхвърлят от буса — може би дори без да го изчакат да спре.

Дорс се приведе напред, за да може да го погледне.

— А защо вие самият не реагирахте по този начин?

— Аз ли? Аз не изпитвам никаква вражда към туземците, защото съм учен.

— Учен?

— Първият от моята кохорта. Ходих на училище в Корпуса към Сакраториума и имах отлични бележки. Изучавал съм всички древни изкуства и притежавам разрешително да влизам в Туземната библиотека, където се пазят книгите, написани от туземци. Мога да чета която си ща! Имам право да боравя дори с компютризирани… Тези занимания разширяват кръгозора. Хич не се трогвам, че се е подала малко растителност. Много пъти съм виждал снимки на мъже с коса. И на жени също — той бързо погледна към Дорс.

Известно време ядоха мълчешком, а сетне Селдън каза:

— Забелязах, че всеки Брат, който влиза или излиза от Сакраториума, носи червен шарф.

— О, да — отвърна Мицелий Седемдесет и втори. — През лявото рамо и дясната страна на талията; обикновено много фантазе избродирани.

— Защо ги носят?

— Наричат се „обия“[12]. Символизират радостта, която човек изпитва, когато влезе вътре, и кръвта, която трябва да пролее, за да запази святостта му.

— Кръвта ли? — смръщи се Дорс.

— Просто символ. Никога не съм чувал някой наистина да е пролял кръв заради Сакраториума. Ако е там въпросът, и радостта не е чак толкоз голяма. Най-вече вайкане, оплакване и самоунижаваме пред Загубения свят — гласът му стана приглушен и много мек. — Колко глупаво!

— Вие не сте ли… вярващ? — внимателно го запита историчката.

— Аз съм учен — отвърна микогенецът с явна гордост. Щом се усмихна, лицето му се набръчка и следите на възрастта се очертаха още по-ясно. Селдън се позачуди колко ли стар всъщност е мъжът насреща му. Няколко столетия?… Не, това вече го отхвърлиха. Не беше възможно и все пак…

— На колко години сте? — изведнъж, без да иска, изтърси той.

Мицелий Седемдесет и втори с нищо не показа, че е засегнат от въпроса; не прояви и никакво колебание да отговори:

— Шестдесет и седем.

Математикът обаче искаше да узнае повече.

— Казаха ми, че вашите хора вярват как много, много отдавна всички са живеели по няколко столетия…

Другият озадачено го погледна.

— Откъде научихте? Някой трябва да си е отворил устата, без да му е дошъл редът; но иначе е истина. Действително има такова вярване. Само простите хора го споделят, но пък старейшините охотно го подклаждат, защото това показва нашето превъзходство. Всъщност средната ни продължителност на живота е по-висока, тъй като ядем рационално, макар че рядко се случва някой да доживее един век.

— Доколкото разбирам, вие не мислите, че микогенците превъзхождат останалите — отбеляза Селдън.

— Те са си съвсем наред — каза местният учен. — Във всеки случай със сигурност не са по-нисши. Аз обаче все пак смятам, че всички хора са равни. Дори жените — добави той и отново погледна Дорс.

— Не смятам — заяви Селдън — че мнозина от вашите хора ще се съгласят с това.

— Нито пък мнозина от вашите — отвърна Мицелий Седемдесет и втори с леко възмущение. — Аз обаче тъй мисля. Един учен трябва да мисли така. Разгледал съм и съм изчел цялата велика литература на туземците. Разбирам вашата култура. Писал съм дори статии за нея. Мога да седя тук също тъй непринудено, както ако вие бяхте… като нас.

Леко амбицирана, историчката реши да се включи в разговора.

— Изглежда се гордеете, че разбирате мисленето на туземците. Пътували ли сте някога извън Микоген?

Мицелий Седемдесет и втори сякаш леко се смути.

— Не.

— Защо? Щяхте да ни опознаете още по-добре.

— Нямаше да се чувствам спокойно. Сигурно щеше да се наложи да нося перука. Бих изпитвал срам…

— Защо перука? — продължи атаката Дорс. — Можехте да си останете плешив.

— Не — възрази Мицелий Седемдесет и втори — едва ли ме мислите за чак такъв глупак. Всички космати щяха да се държат зле с мен.

— Да се държат зле? Но защо? — удивено възкликна Дорс. — Навсякъде по Трантор, а и на всеки друг свят има сума ти естествено плешиви хора.

— Баща ми е съвсем плешив — додаде Селдън — и предполагам, че ще дойде време, когато и аз ще оплешивея. Косата ми и сега не е много гъста.

— Това не е плешивост — настоя Мицелий Седемдесет и втори. — Вие запазвате по малко растителност отстрани и над очите си. Имам предвид лис, без никаква коса.

— Никъде по тялото? — заинтересува се Дорс.

Сега вече микогенецът като че сериозно се засегна и не продума нищо.

Обзет от желание да върне разговора в първоначалното му русло, Селдън попита:

— Кажете ми, Мицелий Седемдесет и втори, могат ли туземците да влизат като зрители в Сакраториума?

Другият енергично поклати глава.

— Никога. Той е само за синовете на Зората.

— Само за синовете ли? — натърти историчката.

За миг местният философ изглеждаше потресен, но после с опрощаващ тон обясни:

— Май забравих, че все пак вие сте туземци… Дъщерите на Зората влизат само в определени дни и часове. Просто такъв е обичаят. Не твърдя, че аз го одобрявам. Ако зависеше от мен, щях да кажа: „Влизайте. Радвайте се, ако можете.“ Всъщност по-скоро другите биха го сторили, а не аз.

— Никога ли не сте влизали там?

— Когато бях малък, родителите ми ме заведоха, обаче — той поклати глава — вътре имаше само хора, които се блещеха в Книгата, четяха от нея и въздишаха, и плачеха за някогашното време. Много е потискащо. Не можеш да разговаряш с никого. Не можеш да се смееш. Не можеш дори да поглеждаш към останалите. Умът ти трябва да е изцяло насочен към Изгубения свят. Изцяло! — Той махна с ръка. — Не е за мен. Аз съм учен и искам целият свят да е открит…

— Чудесно — бързо каза Селдън. — И ние така се чувстваме. Ние също сме учени — Дорс и аз.

— Зная — кимна Мицелий Седемдесет и втори.

— Тъй ли? Откъде?

— Просто трябваше да сте такива. Единствените туземци, които се допускат в Микоген, са имперски чиновници, дипломати, важни търговци и учени, а на мен вие не ми приличахте на нито една от първите три групи. Точно това ме заинтересува у вас — съвсем неочаквано той се усмихна.

— Е, такива сме. Аз съм математик. Дорс е историчка. А вие?

— Специализирал съм се в… културата. Прочел съм всички велики литературни творби на туземците: Лисауер, Ментон, Новигор…

— И ние сме чели великите творби на вашите хора. Аз например съм чел Книгата… За Изгубения свят.

От изненада Мицелий Седемдесет и втори широко отвори очи. Маслиновата му кожа като че леко избледня.

— Чели сте я? Как? Къде?

— В нашия Университет имаме копия, които можем да ползваме, ако получим разрешение за това.

— Копия от Книгата?

— Да.

— Чудя се дали старейшините знаят…

— И за роботите съм чел — подхвърли уж случайно Селдън.

— Роботите?

— Да. Точно затова бих искал да вляза в Сакраториума. За да видя робота. (Дорс леко го срита в кокалчето, но той не й обърна внимание.)

— Аз не вярвам на тези неща — смутолеви Мицелий Седемдесет и втори. — Учените хора не вярват… — И се озърна, сякаш се боеше да не го чуят.

— Чел съм, че в Сакраториума все още съществува един робот — допълни Селдън.

Микогенецът сякаш се заключи в себе си:

— Не искам дори да приказвам за такива глупости…

— Къде по-точно щеше, да бъде, ако се намираше в Сакраториума? — не престана с въпросите си математикът.

— Дори и да има робот вътре, не бих могъл да ви кажа. Не съм бил там от дете.

— А щяхте ли да знаете, ако вътре съществува някакво специално място или, да речем, някакво скривалище?

— Трябва да е Гнездото на старейшините. Там влизат единствено те, обаче… в него няма нищо.

— Вие влизал ли сте някога?

— Не, разбира се, че не съм влизал.

— Тогава откъде знаете?

— Не зная дали няма и нарово дърво. Не зная дали няма лазерен орган. Не зная дали няма още един милион други неща… Нима моето незнание за тяхната липса означава, че те са там?

За миг Селдън почувства, че няма какво да каже.

Разтревоженото лице на Мицелий Седемдесет и втори се озари от сянка на усмивка. Той обясни:

— Така разсъждават учените. Виждате ли, аз не съм цвете за мирисане. Само че въпреки това не ви съветвам да се опитвате да влезете в Гнездото на старейшините. Не мисля, че би ви харесало онова, което ще ви се случи, ако открият вътре туземци. Е, нека ви споходи най-доброто от Зората — и той внезапно, без предупреждение стана и забързано се отдалечи.

Изненадан, Селдън се ококори подире му.

— Какво го накара да хукне така?

— Мисля — рече Дорс — че е защото идва някой друг.

Наистина идваше някой друг. Към тях величествено се плъзгаше висок мъж с изпипана бяла фуста, пресечена от още по-изпипан и леко блестящ червен шарф. Имаше невъзможния да бъде изтълкуван погрешно вид на човек с власт и още по-трудния за сбъркване вид на властник, който не е доволен.

52

Щом микогенецът наближи, Селдън стана. Нямаше и най-слабата представа дали това е подходящото учтиво държание, но пък ясно съзнаваше, че едва ли ще му навреди. Дорс Венабили стана заедно с него и внимателно сведе очи.

Другият мъж спря пред тях. Той също бе стар, но възрастта му личеше много по-слабо, отколкото на Мицелий Седемдесет и втори. Старостта бе придала елегантност на все още хубавото му лице. Голата му глава бе приятно закръглена, а очите му — изненадващо сини, в остър контраст с яркото, почти пламтящо червено на шарфа…

— Виждам, че сте туземци — заяви новодошлият.

Гласът му бе по-остър, отколкото Селдън очакваше, но говореше бавно, сякаш съзнаваше тежестта на всяка дума, която произнася.

— Така е — вежливо, но твърдо отвърна Селдън. Не намираше никаква причина да не се съобрази с достойнството на другия, но и не възнамеряваше да изостави своето собствено.

— Вашите имена?

— Аз съм Хари Селдън от Хеликон. Моята компаньонка е Дорс Венабили от Сина. А вашите, микогенецо?

Очите на мъжа се присвиха недоволно, но той очевидно също можеше да уважава аурата на властта, когато се сблъска с нея.

— Аз съм Къснебе Втори — отвърна, като леко повдигна глава — и съм старейшина на Храма. А вашият пост, туземецо?

— Ние — подчерта местоимението Селдън — сме учени от Стрилингския университет. Аз съм математик, а моята компаньонка е историчка, и сме дошли тук да изучим микогенските обичаи.

— С чие разрешение?

— С разрешението на Слънцар Четиринадесети, който ни приветства, когато пристигнахме.

За миг Къснебе Втори сякаш загуби дар слово, а сетне на лицето му се появи лека усмивка и изражението му стана почти благо.

— Върховният старейшина. Познавам го добре.

— Така и би трябвало — любезно кимна Селдън. — Има ли още нещо, господине?

— Да — старейшината положи усилия да си върне превъзхождащата позиция. — Кой беше мъжът с вас, дето бързо се махна, когато наближих?

Математикът поклати глава.

— Никога по-рано не сме го виждали, старейшина Къснебе Втори, и нищо не знаем за него. Срещнахме го съвсем случайно и го попитахме за Сакраториума.

— Какво го попитахте?

— Зададохме му два въпроса. Първият беше дали тази сграда е Сакраториумът и дали е разрешено вътре да влизат туземци. Той отговори утвърдително на първия въпрос и отрицателно на втория.

— Съвсем правилно. А защо се интересувате от Сакраториума?

— Господине, ние сме дошли тук да изучаваме микогенските обичаи. Нима Сакраториумът не е сърцето и мозъкът на Микоген?

— Той е изцяло наш и е запазен само за нас.

— Дори ако един старейшина, дори ако Върховният старейшина ни е издействал разрешение предвид нашата дейност на учени?

— Имате ли наистина разрешението на Върховния старейшина?

Селдън се поколеба за миг, докато Дорс не му хвърли бегъл кос поглед. Реши, че не би могъл да защити толкова грандиозна лъжа.

— Не — отговори той. И добави: — Засега.

— Или завинаги — рече старейшината. — Вие имате основание да сте тук, в Микоген, но навярно съзнавате, че дори и най-големият авторитет не е в състояние да упражнява тотален контрол над тълпата. Ние много ценим своя сектор и хората лесно могат да се възмутят от присъствието на някой туземец където и да било в Микоген, а особено пък в околността на Сакраториума. Достатъчно е един по-раздразнителен човек да викне „Нахълтване!“ и мирната тълпа моментално ще се превърне в жадуваща да ви разкъса. Имам предвид съвсем буквалния смисъл на тази дума… За ваше собствено добро, дори и Върховният старейшина да ви е оказал милост, напуснете. Веднага!

— Но Сакраториумът… — заупорства Селдън, макар да чувстваше как Дорс леко го дърпа за фустата.

— Какво толкова в него би те заинтересувало? — попита Къснебе Втори. — Нали го виждаш. Вътре няма нищо повече за гледане.

— Има — възрази Селдън. — Робота.

Старейшината се облещи потресен срещу него, а сетне се приведе, за да доближи устни до ухото му и с остър глас изсъска:

— Махайте се веднага, иначе аз самият ще викна „Нахълтване!“. Ако не беше Върховният старейшина, нямаше да ви дам и този шанс да се спасите!

С изненадваща сила Дорс почти отлепи краката на Селдън от земята. Трябваше му известно време, за да възстанови равновесието си и бързо да закрачи след нея.

53

Въпросът бе повдигнат едва следващата сутрин на закуска — и то по начин, който Селдън сметна за изключително оскърбителен.

— Е, вчера си беше истинско фиаско — подметна Дорс.

Математикът, който искрено се надяваше, че е успял да се измъкне без коментар, се намуси.

— Защо да е било фиаско?

— Прогониха ни. И за какво? Нищо не постигнахме.

— Освен увереността, че там има робот.

— Мицелий Седемдесет и втори каза, че няма.

— Разбира се, че така ще каже. Той е учен или си въобразява, че е учен, и онова, което не му е известно за Сакраториума, вероятно може да напълни библиотеката, където отиваше. Сама видя реакцията на старейшината.

— И още как!

— Нима щеше да реагира така, ако вътре нямаше робот? Беше ужасен, че сме научили.

— Хари, това си е просто твое предположение. А и дори да е имало нещо подобно, ние с теб не можем, да влезем…

— Но поне бихме могли да опитаме! След като закусим, ще се поразходим и ще купим едно от тези обия за мен. Слагам го, забивам предано очи надолу и направо се мушвам вътре.

— С шапчицата и всичко останало? Ще те забележат за една микросекунда.

— Не, няма да ме забележат. Ще влезем в библиотеката, където се пазят всички данни за туземците. Между другото, бих искал да им хвърля едно око, а от библиотеката, която, доколкото разбирам, е пристроена към Сакраториума, вероятно също има вход за него…

— Където моментално ще те пипнат.

— Да, да! Нали чу какво рече Мицелий Седемдесет и втори? Всички гледат надолу и медитират върху своята велика загубена Аврора. Никой не забелязва другите. Това сигурно ще е страхотно нарушение на дисциплината. Сетне намирам Гнездото на старейшините…

— Просто ей така?

— По едно време микогенският учен каза, че ме съветва да не се опитвам да се кача в Гнездото. Да се кача. Значи то ще да е някъде в кулата на Сакраториума.

Дорс поклати глава.

— Не си спомням какво точно каза, а не мисля, че и ти си го спомняш. Това е ужасно несигурна основа за… Чакай! — тя изведнъж млъкна и се намръщи.

— Какво? — запита Селдън.

— В древни времена са използвали думата „гнездо“, за да обозначат жилище, разположено нависоко.

— А, загря ли? Виждаш, че в резултат от онова, което ти наричаш фиаско, сме научили някои изключително важни неща. И ако успея да намеря робот, който е на двадесет хиляди години, и ако той може да ми каже…

— Да предположим, макар че не е за вярване, че такова чудо съществува и, което е още по-малко вероятно, че ти го намериш. Колко време мислиш, че ще можеш да си приказваш с него, преди да открият присъствието ти?

— Не знам, но ако докажа, че той съществува, и ако го открия, ще намеря някакъв начин да поразговарям с него. Сега е прекалено късно да спра — каквито и да са обстоятелствата. Чувек трябваше да ме остави на мира, когато си мислех, че няма начин психоисторията да се разработи. В момента изглежда, че начин има и нищо не може да ме спре, освен ако ме убият.

— Микогенците сигурно биха ти направили тази услуга, Хари, и ти не трябва да поемаш такъв риск.

— Трябва и още как. Ще опитам.

— Не, Хари. Аз имам задача да те защищавам и не мога да те пусна.

— Трябва да ме пуснеш! Откриването на начин за разработване на психоисторията е по-важно от моята безопасност. Всъщност безопасността ми е от значение само доколкото бих могъл да разработя психоисторията. Да ми попречиш да го направя, означава задачата ти да загуби смисъла си. Помисли сама.

Почувства се наново изпълнен с чувство за собственото си предназначение. Психоисторията — неговата мъглява теория, за която толкова доскоро не таеше никаква надежда, се мержелееше по-наблизо — и по-реална. Сега той просто трябваше да вярва, че тя е възможна; и с всичките си вътрешности усещаше, че е така. Шарките на мозайката бяха започнали да идват по местата си. Макар че все още не виждаше цялостната картина, бе сигурен, че Сакраториумът ще му даде късче от пъзъла.

— Тогава, Хари, и аз идвам с теб, така че да мога да те измъкна, идиот такъв, когато му дойде времето.

— Там жени не бива да влизат.

— А какво ме прави да съм жена? Само тази сива фуста. Нима можеш да забележиш гърдите ми под нея? С шапчицата пък нямам не само женска, ами каквато и да било прическа. Притежавам същото измито, лишено от отличителни белези лице като на всеки мъж. Тукашните дори не могат да се похвалят с набола брада. Всичко, което ми е нужно, за да вляза, е бяла фуста и шарф. Която и да е Сестра би могла да го стори, ако не й пречеше табуто. На мен обаче то не ми пречи.

— Аз ще ти попреча. Няма да те пусна. Прекалено опасно е.

— За мен не е по-опасно, отколкото за теб.

— Само че аз трябва да рискувам.

— Тогава и аз трябва. Защо твоят императив да е по-значим от моя?

— Защото… — Селдън се замисли и не довърши.

— Просто имай предвид — заяви Дорс с глас, твърд като скала — че няма да те оставя да идеш без мен. Ако опиташ, така ще те цапна, че ще загубиш съзнание, и през това време ще те завържа. Щом туй не ти се нрави, откажи се от всякаква мисъл да отидеш сам.

Математикът се поколеба и промърмори нещо неясно. Поне за момента се беше отказал да спори.

54

Небето беше почти безоблачно, но синевата му бе бледа, сякаш забулена от висока, тънка мъглица. Това, помисли Селдън, е добро метеорологично хрумване, но в същия миг усети, че му липсва самото слънце. Никой на Трантор не виждаше слънцето, освен ако се качеше на Горната страна, а дори и тогава то можеше да бъде забелязано само когато се разкъсаше естественият облачен слой.

Дали родените тук чувстваха липсата на слънце? Дали изобщо се сещаха за това? Дали когато някой от тях отидеше на друг свят, където истинското слънце се виждаше, той се втренчваше в него полузаслепен и изпълнен с благоговение?

Защо, зачуди се той, толкова много хора прекарват дните си, без да се опитат да открият отговори на вечните въпроси (какво ти!, дори без да се замислят над тях?). Нима в живота има нещо по-вълнуващо от търсенето на отговори?

Погледът му се отмести на равнището на земята. Улицата бе обрамчена от ниски постройки, повечето от тях магазини. По широките пътища се движеха в двете посоки множество индивидуални коли, като всяка се придържаше към дясната страна. Изглеждаха като колекция от антики, но бяха с електрически двигатели и съвършено безшумни. Селдън се запита дали „античен“ е дума, която винаги би трябвало да предизвиква насмешка. Дали тихоходността не компенсираше ниската скорост? В края на краищата има ли в живота някаква особена причина за бързане?

По улиците забеляза доста деца и раздразнено сви устни. Очевидно не бе възможно микогенците да са с увеличена жизнена продължителност, освен ако не бяха затънали в детеубийства. Децата и от двата пола (макар да бе трудно момчетата да се различат от момичетата) носеха фусти, стигащи само на няколко сантиметра под коляното. Това улесняваше двигателната им активност и голите им прасци прелестно и често-често проблясваха.

Децата имаха и коса — орязана най-много до един пръст дължина, но това не пречеше по-големите да носят качулки, прикрепени към фустите така, че напълно да прикриват горната част на главите. Като че ли вече бяха достатъчно възрастни, та кефалическата растителност да изглежда неприлична… а може би наистина бяха дотолкова големи, та да искат да я скрият, мечтаейки за деня на ритуала, когато щяха да бъдат обезкосмени. На Селдън му хрумна нещо и той запита:

— Дорс, кой плащаше, когато пазарувахте — ти или Дъждокапките?

— Аз, разбира се. Дъждокапките нито веднъж не извадиха кредитна карта. Пък и защо да вадят? Купувахме за нас, не за тях.

— Но твоята карта е транторска; карта на туземка.

— Разбира се, Хари, обаче това не е проблем. Щом искат, хората от Микоген могат да пазят собствената си култура, начина на мислене и навиците си. Могат да унищожават косата си и да носят фусти. Е, въпреки това им се налага да използват парите на тукашния свят. Ако не го правят, ще задушат търговията, а никой разумен човек не би пожелал такова нещо. Парите са сила, Хари. — И тя протегна ръка, като че държеше в нея някакво невидимо доказателство за думите си.

— И микогенците приемаха картата ти?

— Изобщо не са изцвърчали за нея. Нито пък са обелили и дума за моята шапчица. Парите пречистват всичко.

— Е, това е хубаво. Значи мога да купя…

— Не, пазаруването е моя работа. Парите пречистват всичко, но е по-лесно да пречистят една туземка. Толкова са навикнали да не обръщат никакво или почти никакво внимание на жените, че автоматично пренебрегват и мен… А, ето магазина, откъдето си избрах дрехи.

— Ще те почакам отвън. Вземи ми един хубав червен шарф, да прави впечатление!

— Не се преструвай, че си забравил какво решихме. Ще купя два шарфа. И още една бяла фуста — по моите мерки.

— Няма ли да си помислят, че е странно една жена да купува бяла фуста?

— Разбира се, че не. Ще сметнат, че я купувам за някой компаньон, който е с подобен ръст. Всъщност мисля, че изобщо няма да се затруднят с каквито и да било предположения, стига картата ми да е наред.

Селдън застана отвън, почти очаквайки някой да дойде и да го поздрави или по-скоро да го изобличи като туземец, но не се появи никой. Онези, които минаваха покрай него, обикновено не го поглеждаха, а дори и малцината, които му хвърляха бегъл взор, продължаваха пътя си явно невпечатлени. Той се притесняваше особено много от сивите фусти — женските — които минаваха по двойки или, още по-лошо, заедно с някой мъж. Жените бяха потиснати, незабележими, презирани, така че твърде добре би им дошло да спечелят мимолетна известност, като изпищят при вида на някой туземец. Само че дори и те го подминаваха.

Очевидно не очакват да видят туземец, помисли Селдън, затова не го и виждат.

Това, реши той, е добро предзнаменование за предстоящото им нахлуване в Сакраториума. Колкото по-неочаквано би било някой да види туземци там, толкова по-вероятно е да пропуснат да ги забележат!

Когато Дорс се показа, той вече бе в доста добро настроение.

— Всичко ли взе?

— Абсолютно.

— Хайде тогава да се върнем в стаята, за да се преоблечеш.

Бялата фуста не й прилягаше тъй добре като сивата. Естествено не би могла да я изпробва на място, защото и най-тъпият продавач щеше да се обезпокои.

— Как изглеждам, Хари? — запита историчката.

— Също като момче — отвърна Селдън. — Сега да пробваме шарфа… обиято, де. Хубаво ще е да свикна да го наричам така.

Освободила косата си от шапчицата, Дорс с удоволствие я тръсна.

— Не го слагай сега — предупреди го. — Не можем да маршируваме из цял Микоген с шарфове на раменете. Последното, което ни трябва, е да привлечем вниманието.

— Не, не! Просто искам да видя как ми стои.

— Според мен добре, но другият е по-качествен и по-изпипан.

— Права си, Дорс. Аз трябва да привличам погледите, ако изобщо някой ни обърне внимание. Не искам да усетят, че си жена.

— Нямах това предвид, Хари. Държа да изглеждаш добре.

— Хиляди благодарности, но подозирам, че то просто не е възможно. Дай сега да видим как става тази работа…

Двамата се заеха отново и отново да слагат и свалят своите обия, докато накрая можеха да го вършат с едно-единствено плавно движение. Дорс водеше упражненията, тъй като предишния ден бе видяла — пред Сакраториума — как го прави един мъж.

Когато Хари я похвали за наблюдателността й, тя леко се изчерви и рече:

— Това не е нищо особено, просто го мярнах с женското си око.

— Значи си истински гений в мяркането — отвърна той.

Удовлетворени от постигнатото, двамата застанаха на разстояние и започнаха да се изучават един друг. На обиято на Хари блестеше яркочервена драконоподобна фигура, откроявайки се на по-светъл фон от същия цвят. А по-незабележимото обия на Дорс имаше само една контрастираща ивица, минаваща през централната му част.

— Напълно достатъчно — изкоментира тя — за да покаже добър вкус. — И изхлузи шарфа през главата си.

— Сега — рече Селдън — ги сгъваме и прибираме в някой от вътрешните джобове. Моята кредитна плочка — всъщност Четъровата — и ключът от стаята са в този, а от другата страна съм пъхнал Книгата.

— Книгата? Защо ти е да я разнасяш насам-натам?

— Налага се. Мисля, че всеки, който влиза в Сакраториума, е длъжен да има у себе си екземпляр от нея. Ако е нужно, двамата ще караме с една и сигурно никой няма да забележи. Готова ли си?

— Едва ли някога ще съм съвсем готова, но идвам с теб.

— Пътуването ще е дълго, имай предвид. Би ли проверила моята шапчица… да не би някои косъмчета пак да стърчат? И не си чеши главата.

— Няма. Изглеждаш съвсем наред.

— И ти.

— А освен това нервничиш.

Селдън се усмихна накриво.

— Познай защо!

Дорс импулсивно се пресегна и стисна ръката му, а сетне, сякаш изненадана от самата себе си, отдръпна пръсти. Погледна надолу и заоправя бялата си фуста. Математикът, сам учуден и някак си странно доволен, се прокашля и рече:

— Добре, хайде да вървим.

XII. ГНЕЗДОТО

РОБОТ — Термин, използван в древните легенди на някои светове, за онова, което по-често се нарича „автомат“. Роботите се описват с, общо взето, човешка форма и направени от метал, макар да се предполага, че някои са били псевдоорганични. Разпространено е схващането, че по време на Бягството Хари Селдън е видял истински робот, но първоизточникът на това твърдение е съмнителен. Никъде в обемистите си писания той не споменава и дума за роботи, въпреки че…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

55

Не ги забелязаха.

Хари Селдън и Дорс Венабили повториха пътуването от предния ден, като този път почти никой не ги погледна дори веднъж. На няколко пъти трябваше да отместват коленете си встрани, за да дадат възможност на пътник, седнал на вътрешно място, да мине покрай тях, за да излезе. Двамата бързо разбраха, че щом някой се качи, трябва да се изместят навътре, ако до тях има празно място.

Този път по-бързо се умориха от миризмата на непрани фусти, тъй като вниманието им не се отклоняваше толкоз лесно от онова, което ставаше отвън.

Накрая обаче все пак стигнаха.

— Ей това е Библиотеката — тихо каза Селдън.

— И на мен тъй ми се струва — потвърди Дорс. — Най-малкото, това е зданието, дето вчера ни го показа Мицелий Седемдесет и втори.

Двамата бавно поеха към сградата.

— Дишай дълбоко — рече Селдън. — Ето го първото препятствие.

Вратата пред тях бе отворена, светлината — приглушена. Пет широки каменни стъпала водеха нагоре. Застанаха на най-долното и изчакаха няколко мига, преди да осъзнаят, че тежестта им не е накарала стъпалата да се задвижат. Дорс направи лека гримаса и подкани с жест спътника си.

Изкачиха се заедно по стълбите, чувствайки се неловко заради Микоген и по-точно — загдето той е толкова изостанал. Минаха през вратата и там, зад бюрото непосредствено до нея, седеше един мъж, изгърбен над най-простия и тромав компютър, който Селдън някога бе виждал.

Мъжът не ги погледна. Няма нужда, помисли си математикът. Бяла фуста, лиса глава — всички микогенци изглеждаха дотолкова еднакви, че окото се плъзгаше по тях, а това в момента беше само от полза.

Мъжът зад бюрото попита, без дори да вдигне очи:

— Учени?

— Учени — отвърна Селдън.

Уредникът наклони глава към една врата.

— Влизайте. Добро прекарване.

Тръгнаха навътре и се оказа, че — доколкото можеха да видят — са единствените, ако се изключи мъжът на вратата. Или Библиотеката не беше от най-посещаваните заведения, или учените бяха кът, или, което бе най-вероятно, важаха и двете предположения.

Селдън прошепна:

— Мислех, че сигурно ще трябва да представим нещо като лиценз или разрешително и че ще ми се наложи да се оправдавам, задето съм го забравил.

— Той сигурно при всички случаи щеше да се зарадва, че сме дошли. Виждал ли си някога подобно мъртвило? Ако едно място може да бъде мъртво — както, да речем, някой човек — сега сякаш се намираме в труп…

Повечето от книгите бяха печатни, също като тази във вътрешния джоб на Селдън. Дорс бавно тръгна покрай рафтовете, за да ги проучи.

— Стари книги — отбеляза тя. — Или поне повечето от тях. Една част — класика, друга — без никаква стойност.

— Външни ли са? Имам предвид — немикогенски?

— О, да. Ако имат свои собствени, би трябвало да ги съхраняват някъде другаде. Това тук е, за да могат бедните самозвани ученчета като онзи, вчерашния, да правят безсмислени проучвания… Ха, ето реферативния отдел. Тук има една „Имперска енциклопедия“, която е най-малко отпреди петдесет години. И един компютър.

Тя протегна ръце към клавиатурата, но Селдън я спря:

— Чакай. Нещо може да тръгне на зле и да се забавим.

Той посочи към дискретния указател над един самостоятелен стелаж с книги, на който светеше „Към Сакр ториума“. Второто „а“ от думата бе угаснало, може би наскоро, а може би просто на никого не му пукаше. (Империята, помисли си Селдън, наистина е в упадък.) Всички нейни части, включително Микоген.

Огледа се. Бедната Библиотека, тъй нужна за тукашната гордост и вероятно тъй полезна на старейшините, които може би я използваха, за да откриват трохички, подкрепящи собствените им вярвания, и представящи ги като убеждения на учените — туземци, бе все още празна. Никой не бе влязъл след тях.

И тогава, на прага, внезапно осъзнал, че минат ли и второто препятствие, няма да има връщане назад, той помоли:

— Дорс, не идвай с мен.

Тя се навъси.

— Защо?

— Не е безопасно, а не искам да те излагам на риск.

— Тук съм, за да те защищавам — отвърна тя меко, но настойчиво.

— Че каква защита можеш да ми дадеш? Аз съм способен да се защищавам и сам, макар ти да не мислиш така. И само ще се затрудня, ако ще трябва да пазя и теб. Не ти ли е ясно?

— Недей да се безпокоиш за мен, Хари — отвърна Дорс. — Безпокойството е моя работа — и тя потупа шарфа си там, където той пресичаше пространството между забулените й гърди.

— Понеже Чувек те е помолил?

— Понеже съм получила такава заповед.

Историчката стисна ръката му току над лакътя и той отново се изненада от силния й хват.

— Знаеш, че съм против това, Хари — рече тя — но ако чувстваш, че трябва да влезеш, аз също ще го направя.

— Добре тогава. Но ако стане нещо и видиш, че можеш да се отскубнеш, бягай. Не се безпокой за мен.

— Хари, просто си хабиш думите. А освен това ме обиждаш.

Селдън докосна входния панел, вратата се плъзна настрани и двамата минаха почти едновременно.

56

Просторно помещение; още по-просторно, защото в него нямаше нищо, което да наподобява мебел. Нито столове, нито пейки, нито каквито и да било седалки. Нито подиум, нито завеса, нито украса. Никакви лампи, само меко, еднообразно, нефокусирано осветление. Стените обаче не бяха съвсем голи. Тук-там имаше и малки примитивни телевизионни екрани, подредени на различно разстояние един от друг и на различна височина по начин, който не бе лесен за запомняне. Всички до един светеха и явно бяха двумерни. От мястото, където се намираха, не се забелязваше дори намек за трето измерение, още по-малко пък полъх от истинска холовизия.

Вътре имаше хора. Не бяха много и нийде не се оформяха групички. Всички стояха сами и — също като телевизионните екрани — в ред, който не бе лесен за запомняне. Всички с бели фусти, всички с шарфове.

Почти пълна тишина. Никой не говореше в общоприетия смисъл на тази дума. Неколцина едва-едва местеха устни, тихо мърморейки. Тези, които вървяха, го правеха крадешком, вперили поглед в земята.

Атмосферата твърде много приличаше на погребална.

Селдън се приведе към Дорс, която незабавно сложи пръст пред устните си, а сетне му посочи един от телевизионните екрани. На него се виждаше идилична градина, обсипана с цветове; камерата бавно ги обхождаше.

Тръгнаха заедно натам, като имитираха походката на останалите — бавни стъпки, меко полагане на стъпалото на земята.

Когато стигнаха на половин метър от екрана, се чу приятен, убеждаващ глас:

— Градината на Антенин според репродукции от древни пътеводители и фотоси, разположена в подножието на Еос. Забележете, че…

Дорс зашепна така тихо, че Селдън с мъка долови гласа й заради звука от приемника:

— Включва се, когато някой го наближи, и ще се изключи, ако направим крачка назад. Щом сме достатъчно близо, ще можем да говорим под прикритие. Само не ме поглеждай и млъкни, ако ни наблюдават.

Привел глава и отпуснал ръце с преплетени пръсти (вече беше забелязал, че тук това е предпочитана поза), Селдън каза:

— Очаквам всеки миг някой да завие.

— Нищо чудно. Те оплакват своя изгубен свят — отвърна Дорс.

— Надявам се, че от време на време сменят програмите. Направо е убийствено да гледаш винаги едни и същи ленти.

— Сигурно са различни — предположи историчката, след като плъзна очи насам-натам. — Може би периодично ги сменят. Не зная.

— Чакай! — мъничко по-високо се обади Селдън. После снижи глас. — Ела насам.

Дорс се намръщи, тъй като не разбра съвсем точно думите му, но той си помогна с глава. Отново тръгнаха крадешком, ала сега неговите крачки станаха по-дълги, сякаш му се искаше да увеличи скоростта. Дамата го настигна и рязко, макар и само за миг, го дръпна за фустата. Той забави ход.

— Тук има роботи — обясни, щом към картината се прибави и говор.

На екрана се виждаше част от някакво имение с неравна морава и редица от жив плет на преден план, както и три странни предмета, които можеха да се опишат единствено като роботи. Бяха очевидно метални и смътно човекоподобни по форма.

Записът поясни:

— Това е наскоро конструиран изглед от изграждането на прочутото Уендъмско имение от трети век. Роботът, който виждате в центъра, се е наричал Бендар и според архивите е служил двадесет и две години, преди да бъде заменен.

— „Наскоро конструиран“ — повтори Дорс. — Значи би трябвало да сменят филмите. — Освен ако не казват „наскоро конструиран“ за нещо, направено преди хиляда години.

Към телевизионния екран бавно приближи един микогенец и с тих, макар и не като шепота на Селдън и Дорс глас каза:

— Поздрави, Братя.

Каза го, без да погледне към тях, и след един неволен и стреснат поглед, който му хвърли, Селдън бързо извъртя глава настрани. Дорс пък изобщо не вдигна очи.

Математикът се поколеба как да реагира. Мицелий Седемдесет и втори беше споменал, че в Сакраториума не се говори. Може би преувеличаваше? В края на краищата нали бе казал, че от дете не е влизал тук.

В безизходицата си реши, че трябва да прояви поне елементарна любезност и шепнешком отвърна:

— И на теб, Братко, поздрави.

Нямаше никаква представа дали това е правилната формула за отговор, нито пък дали изобщо има някаква формула, но другият като че ли не забеляза нищо нередно в нея.

— За вас в Аврора — каза оня.

— И за теб — рече Селдън и понеже му се стори, че мъжът очаква още нещо, добави „в Аврора“. Последва почти неуловимо смъкване на напрежението. Селдън почувства, че челото му се е овлажнило.

— Прекрасно е! — продължи микогенецът. — Не съм го виждал по-рано.

— Изкусна направа — потвърди Селдън. А сетне в пристъп на дързост добави: — Загуба, която не трябва да се забравя.

Другият като че ли се сепна, но после рече:

— Воистина, воистина — и се отдалечи.

Дорс изсъска:

— Не рискувай. Не говори неща, които не ти се налага да казваш.

— Стори ми се естествено. Във всеки случай това наистина е скорошно. Само че тия роботи ме разочароват. Очаквах, че така ще изглеждат автоматите. Искам да видя органичните модели… хуманоидите.

— Мисля, че ако са съществували — отбеляза след известно колебание Дорс — не ще да са ги използвали за градинска работа.

— Вярно — кимна Селдън. — Трябва да намерим Гнездото на старейшините.

— Ако и то изобщо съществува. Май в тази празна пещера няма нищо друго освен… празна пещера.

— Нека да погледнем все пак.

Тръгнаха покрай стената, отминавайки изглед след изглед, като се опитваха край всеки да изчакват различен интервал от време, докато историчката не сграбчи ръката на Селдън. Между два екрана се забелязваха линии, които очертаваха неясен правоъгълник.

— Врата — рече тя, а сетне понамали увереността си с едно: — Как мислиш?

Селдън се огледа крадешком. Ужасно удобно беше, че в съответствие с оплаквателната атмосфера всяко лице, което не се бе втренчило в някой телевизионен екран, бе сведено в тъжна концентрация към пода. (Ала микогенецът, който преди малко се бе обърнал към тях, очевидно беше забелязал съществуването им.)

— Как мислиш, че се отваря? — попита ученият.

— С входна плочка.

— Нищо такова не виждам.

— Просто не е отбелязана, но ей там е леко обезцветено. Откри ли мястото? Колко длани, колко пъти…

— Ще пробвам. Наблюдавай наоколо и ако някой погледне насам, ме сритай.

Притаи дъх, докосна безуспешно обезцветеното място, а сетне постави цялата си ръка върху него и натисна.

Вратата тихо се отвори — без изскърцване, без стържене. Селдън пристъпи вътре колкото се може по-бързо и Дорс го последва. Вратата се затвори след тях.

— Въпросът е — отбеляза спътничката му — дали някой не ни видя.

— Старейшините трябва често да минават оттук — предположи той.

— Да, но дали ще приемат, че и ние сме старейшини?

Селдън поизчака малко и каза:

— Ако ни бяха забелязали и ако някой си бе помислил, че нещо не е наред, вратата сигурно щеше да се разтвори още веднъж, петнайсет секунди след като влязохме.

— Възможно е — сухо вметна Дорс — а също така е възможно от тази й страна да няма нищо за гледане или вършене и никой да не го е еня, загдето влязохме.

— Тепърва ще разберем — измърмори математикът.

Доста тясното помещение, в което се озоваха, бе тъмноватичко, но щом пристъпиха по-напред, осветлението се усили. Наоколо имаше кресла — широки и удобни, малки масички, няколко кушетки, един дълбок и висок хладилник, шкафове.

— Ако това е Гнездото на старейшините — рече Селдън — значи са се обзавели направо разкошно, въпреки аскетизма на самия Сакраториум.

— Както и би могло да се очаква — кимна Дорс. — Аскетизмът сред управляващата класа е много рядко явление, освен ако не е само за пред хората; можеш да си запишеш това в бележника за психоисторически афоризми. — Тя се огледа. — Тук също няма никакъв робот.

— Спомни си, че на едно гнездо му прилича да е нависоко, а този таван е нисък — отбеляза ученият. — Трябва да има и горни етажи, а това сигурно води към тях. — И той посочи една щедро застлана с килими стълба.

Но не тръгна към нея, а объркано се огледа наоколо.

Дорс предположи какво търси.

— Забрави за асансьорите! На Микоген има култ към примитивизма. Тук няма да намериш никакви подобни машинарии. Нещо повече, аз съм съвсем сигурна, че ако стъпим върху долното стъпало, то няма да започне да се движи нагоре. Ще трябва да се изкатерим. Може би няколко етажа…

— Да се изкатерим?!

— Ако изобщо води нанякъде, би следвало да е към Гнездото. Искаш ли да го видиш, или не?

Тръгнаха заедно към стълбището и започнаха да се изкачват.

Отминаха цели три етажа, като междувременно светлината забележимо и постоянно намаляваше. Селдън дълбоко си пое въздух и прошепна:

— Смятам, че съм в добра форма, но мразя да се катеря.

— Не си навикнал на точно този вид физическо усилие. — Дорс не показваше никакви признаци на умора.

На върха на третата поредица от стъпала стълбището свърши и пред тях се появи друга врата.

— Ами ако е заключена? — рече Селдън по-скоро на себе си. — Ще се опитаме ли да я разбием?

— Защо да е заключена — възрази историчката — след като долната не беше? Ако това е Гнездото на старейшините, мисля, че трябва да има табу никой освен тях да не идва тук. А табуто е по-силно от всяка ключалка.

— Само що се отнася до онези, към които е насочено — възрази Селдън, но кой знае защо изобщо не помръдна към вратата.

— След като се колебаеш, все още има време да се върнем — подхвърли Дорс. — Всъщност аз бих те посъветвала да направим именно това.

— Колебая се единствено понеже не знам какво ще открием вътре. Ако е празно…

И изведнъж добави с доста по-висок глас:

— Тогава ще е празно! — След което натисна входния панел.

Вратата се отдръпна тихо и бързо и двамата неволно отстъпиха крачка назад, изненадани от светлината, която ги заля отвътре.

Там, обърната с лице към тях, с очи, оживени от светлинка, и полуповдигнати ръце, с единия крак леко по-напред от другия, проблясвайки с бледожълто метално сияние, стоеше човешка фигура. За няколко мига на Селдън му се стори, че тя носи плътно прилепнала туника, но при по-внимателно вглеждане ставаше явно, че туниката е просто част от конструкцията на предмета.

— Това е робот — с благоговение промълви той. — Само че метален.

— Още по-лошо — рече Дорс, като бързо пристъпи настрани в едната посока, а след това и в другата. — Очите му не ме следват. Ръцете му не потрепват. Той не е жив — ако изобщо може да се каже, че един робот е жив.

И точно в този момент някакъв мъж — несъмнено мъж — пристъпи иззад робота и рече:

— Сигурно не може. Аз обаче съм жив.

Почти механично Дорс пристъпи напред и зае мястото си между Селдън и мъжа, появил се така неочаквано.

57

Ученият я побутна настрани — може би малко по-грубо, отколкото бе възнамерявал.

— Нямам нужда от защита. Това е нашият стар приятел Слънцар Четиринадесети.

Възрастният мъж, който бе застанал пред тях, носеше двоен шарф, което може би бе негово право като върховен старейшина.

— А вие сте туземецът Селдън — каза той.

— Разбира се — отговори математикът. — Пък това, въпреки мъжките й одеяния, е туземката Венабили.

Дорс не каза нищо.

— Вие, туземецо, разбира се, сте прав — подхвана Слънцар Четиринадесети. — За вас от моя страна няма никаква физическа заплаха. Моля, седнете. И двамата. Тъй като вие не сте Сестра, туземко, няма защо да се оттегляте. Ето там място; ако цените подобна чест, ще ви съобщя, че вие ще бъдете първата жена, която е сядала на него.

— Не ценя подобна чест — отвърна Дорс дума по дума, за да ги подчертае.

Слънцар Четиринадесети кимна.

— Както искате. Аз също ще седна, защото трябва да ви задам няколко въпроса, а не ми се ще да го правя стоешком.

Настаниха се в един ъгъл на помещението. Очите на Селдън се отместиха към металната фигура.

— Това наистина е робот — каза върховният старейшина.

— Зная — кратко отвърна ученият.

— Зная, че знаете — със същата невъзмутима вежливост продължи Слънцар Четиринадесети. — Но след като вече уредихме този въпрос, обяснете защо сте тук.

Математикът впери твърд поглед в микогенеца и отговори:

— За да видим робота.

— Известно ли ви беше, че никому освен на старейшините не е позволено да влиза в Гнездото?

— Не, но го подозирах.

— Не ви ли казаха, че никой туземец не може да влиза в Сакраториума?

— Казаха ни го.

— И вие пренебрегнахте този факт?

— Както ви заявих, искахме да видим робота.

— Знаете ли, че нито една жена, дори и да е Сестра, няма право да влиза в Сакраториума, освен при някои предварително определени и много редки случаи?

— Казаха ни и това.

— И на никоя жена не е разрешено по никое време и при никакви обстоятелства да се облича в мъжки дрехи? В границите на Микоген това се отнася за туземките със същата сила както за Сестрите.

— Не са ни информирали, но… не съм изненадан.

— Добре. Желаех да узнаете всичко туй. Сега моля да ми отговорите, защо искате да видите робота?

Селдън сви рамене.

— От любопитство. Никога не съм виждал робот и дори не знаех, че съществува такова нещо.

— И как в такъв случай узнахте, че съществува и, по-специално, че се намира тук?

Туземецът помълча, а сетне заяви:

— Не желая да отговарям на този въпрос.

— Затова ли бяхте докарани в Микоген от Четър Чувек? За да изследвате роботи?

— Не. Чувек ни докара тук, за да бъдем в безопасност. Ние обаче, доктор Венабили и аз, сме учени. Нашето царство е знанието и целта ни е придобиването на знания. Извън границите си Микоген е зле разбиран и ние искахме да узнаем повече за местните обичаи и методи на мислене. Това желание е естествено и на нас то ни се струва безобидно и дори похвално.

— Аха. Само че ние не искаме другите племена и светове да узнават за нас. Това пък е нашето естествено желание и ние сме съдниците какво е безвредно за нас и какво не е. Така че, туземецо, отново питам: откъде знаехте, че в Микоген има робот и че той е в това помещение?

— Общоизвестни слухове — след дълга пауза заяви Селдън.

— Държите ли на думите си?

— Че са общоизвестни слухове? Държа!

Проницателните сини очи на Слънцар Четиринадесети сякаш се превърнаха в остриета и той каза, без да повишава глас:

— Туземецо Селдън, ние отдавна си сътрудничим с Четър Чувек. За туземец ни се виждаше почтен и заслужаващ доверие индивид. За туземец! Когато той ви доведе вас двамата и поръчителства да ви защищаваме, ние му обещахме. Само че Чувек, каквито и добродетели да има, все пак си е туземец, и няма да крия, че таяхме лоши предчувствия. Изобщо не бяхме сигурни каква може да бъде вашата или неговата истинска цел.

— Нашата цел е знанието — настоя Селдън. — Академичното знание. Туземката Венабили е историк, а и аз изпитвам интерес към историята. Защо да не се интересуваме от микогенската история?

— На първо място, защото ние не искаме да се интересувате. Във всеки случай изпратихме при вас две от нашите доверени Сестри. Те трябваше да ви сътрудничат и да се опитат да открият какво търсите, но най-вече — какъв беше онзи израз, дето вие обичате да употребявате? — да ви водят за носа. И то по такъв начин, че да не сте съвсем сигурни в онова, което става — Слънцар Четиринадесети се усмихна, ала усмивката му бе мрачна. — Дъждокапка Четиридесет и пета — продължи той — тръгна да пазарува с туземката Венабили, но в случващото се при тези излизания нямаше нищо нередно. Естествено ние получавахме пълен отчет. Дъждокапка Четиридесет и трета ти показа, туземецо Селдън, нашите микроферми. Може би си я заподозрял за готовността й да те придружава сама — нещо, което е съвършено немислимо за нас, но сигурно си разсъдил, че онова, което се отнася за Братята, не се отнася за туземците, и си се поласкал, че това несериозно разсъжденийце я е накарало да отстъпи. Тя се е съгласила на твоето желание, макар и с цената на значителна част от душевното си равновесие. И най-накрая ти си помолил за Книгата. Ако ти я беше дала прекалено лесно, може би щеше да възбуди подозренията ти, така че Сестрата се е престорила, че изпитва, перверзно желание, което единствено ти би могъл да задоволиш. Нейната саможертва няма да бъде забравена… Доколкото разбирам, туземецо, все още разполагаш с Книгата, и предполагам, че тя и сега е у теб. Може ли да я получа?

Математикът седеше, потънал в горчиво мълчание.

Набръчканата ръка на Слънцар Четиринадесети остана все тъй ненатрапчиво протегната и той добави:

— Колко по-добре ще е така, отколкото да ти бъде отнета със сила…

И Селдън я подаде. Върховният старейшина прелисти страниците, сякаш да се увери, че нищо лошо не се е случило с нея.

— Ще ни се наложи да я унищожим внимателно по одобрения начин — леко въздъхна той. — Тъжно! Е, след като вече бе получил Книгата, туземецо Селдън, ние, разбира се, не се изненадахме, когато тръгна към Сакраториума. Непрекъснато бяхте наблюдавани, защото не мислете, че който и да било Брат или Сестра, дето не е съвсем отнесен, няма само с един поглед да разбере, че сте чужденци. Щом зърнем шапчица, веднага я разпознаваме, а на Микоген има не повече от седемдесет такива — почти всички са на туземци, пристигнали по официални дела, и докато са тук, те остават през цялото време в светските държавни сгради. Така че вас не само са ви забелязвали, но и безпогрешно са ви идентифицирали — отново и отново. Възрастният Брат, когото срещнахте, внимателно ви съобщи за Библиотеката и за Сакраториума, но освен това се погрижи да ви каже какво ви е забранено да вършите, тъй като ние не искахме да ви вкарваме в капан. Къснебе Втори също ви предупреди — и то съвсем убедително. И въпреки това вие не се отказахте. Магазинът, от който купихте двата шарфа — продължи след малка пауза Слънцар Четиридесети — незабавно ни изпрати съобщение и оттам ние разбрахме намеренията ви. Постарахме се Библиотеката да бъде празна; библиотекарят бе инструктиран да не ви поглежда; постарахме се в Сакраториума да няма много хора. Единственият Брат, който по погрешка ви заговори, едва не провали всичко, но бързо се отдръпна, когато осъзна с кого си има работа, а след това дойде тук. Както виждате, ние по никакъв начин не сме ви примамили насам. Дойдохте в резултат от собствените си действия и онова, което искам да ви запитам още веднъж е: защо?

Този път заговори Дорс. Гласът й беше твърд, погледът — стоманен.

— Ще ти кажем още веднъж, микогенецо. Ние сме учени, за нас знанието е свещено, и то е единственото, което ни интересува. Вие не ни примамихте тук, но не ни и спряхте, както можехте да сторите, преди изобщо да доближим тази сграда. Вие отстранихте пречките от пътя ни и ни улеснихте да поемем по него, а дори и само това може да се смята като подмамване. Нанесохме ли някаква вреда? Мисля, че по никакъв начин не обезпокоихме сградата, тази стая или това. — Тя посочи робота. — Пред нас е един мъртъв къс метал, който криете тук; сега ние знаем, че той е мъртъв, и това бе всичкото знание, което дирехме. Предполагахме, че то ще има много по-голямо значение, и сме разочаровани, но сега, когато знаем какво е в действителност, ще се махнем — и, ако желаете, ще напуснем и самия Микоген.

Слънцар Четиринадесети слушаше със съвършено безизразно лице, а когато историчката привърши, той се обърна към Селдън:

— Този робот — такъв, какъвто го виждате, е символ; символ на онова, което ние сме загубили и което вече не притежаваме; на всичко, което хилядолетия наред не сме забравили и което възнамеряваме някой ден да си върнем. Тъй като той е единственото материално и автентично нещо, което ни е останало оттогава, ни е много скъп — и все пак за твоята жена представлява просто „мъртъв къс метал“. Присъединяваш ли се към тази преценка, туземецо Селдън?

— Ние сме членове на общества — отвърна внимателно запитаният — несвързани от общо минало. Живеем в настоящето, което смятаме за продукт на цялото минало, а не само на един отдавна отлетял момент от време, който да притискаме към гръдта си. Осъзнаваме какво може да означава за вас роботът и бихме желали той да продължи да означава същото. Само че ние можем да го видим единствено със собствените си очи — така, както вие можете да го видите единствено със своите. За нас той е един мъртъв къс метал.

— А сега — обади се Дорс — ще си тръгнем.

— Няма — рече Слънцар Четиринадесети. — С идването си тук вие извършихте престъпление. То е престъпление единствено в нашите очи, както ще побързате да ни посочите — устните му се изкривиха в смразяваща усмивка — но това все пак е микогенска територия и на нея ние определяме дефинициите. Подобно престъпление, както ние го дефинираме, се наказва със смърт.

— И се каните да ни застреляте? — високомерно попита историчката.

Изражението на Върховния старейшина стана презрително и той продължи да говори на мъжа.

— Какво си мислите, че сме, туземецо Селдън? Нашата култура е също тъй стара като вашата, също тъй сложна, цивилизована и хуманна. Аз не съм въоръжен. Вие ще бъдете съдени и доколкото сте доказано виновни, ще бъдете екзекутирани съгласно закона — бързо и безболезнено. Ако се опитате да напуснете сега, аз не ще ви спра, но долу има мнозина Братя — много повече, отколкото се виждаха, когато влязохте в Сакраториума, и разгневени от вашите действия, те сигурно ще ви посегнат грубо и насилствено. В нашата история има случаи, когато туземците са умирали по този начин, а това не е приятна смърт и определено не е безболезнена.

— Къснебе Втори вече ни предупреди за подобна възможност — невъзмутимо рече Дорс. — Тя очевидно е част от вашата сложна, цивилизована и хуманна култура.

— Туземецо Селдън — спокойно каза микогенецът — в моменти на бурна емоция хората могат да бъдат подтикнати към насилие, независимо каква е тяхната човечност, когато са спокойни. Това е валидно за всяка култура, както твоята жена, която твърди, че е историк, положително би трябвало да знае.

— Нека бъдем разумни, Слънцар Четиринадесети — предложи ученият. — Ти може да представляваш закона в Микоген по отношение на местните дела, но не и спрямо нас. Ние двамата сме немикогенски граждани на империята, а именно императорът и назначените от него правни служители са онези, които трябва да имат последната дума при всяко крупно престъпление.

— Това може и да е тъй по закон и на хартия, както и на холоекраните, но сега не говорим за теорията, туземецо Селдън. Върховният старейшина отдавна притежава властта да наказва светотатствените престъпления, без императорският трон да е длъжен да се намесва.

— Когато престъпниците са ваши хора, да — възрази Селдън. — Съвсем различно е обаче, когато те са Външни.

— Съмнявам се, специално в конкретния случай. Туземецът Чувек ви доведе тук като бегълци, а ние в Микоген нямаме мая в главите, за да не разберем, че сте избягали от законите на императора. Защо той ще възразява, ако свършим вместо него неговата работа?

— Защото — рече Селдън — определено грешиш. Дори и да бягахме от имперската власт и Клеон Първи да ни търсеше единствено за да ни накаже, той все пак ще иска да го стори лично. Да ти позволи да убиеш немикогенци — независимо по какъв начин и поради какви съображения — без надлежен имперски съд, би означавало да се противопоставиш на неговата власт, а никой император няма да позволи такъв прецедент. Без значение колко ще му е неприятно да прекъсне търговията с микрохрана, той все пак ще чувства, че е нужно да възстанови императорските си прерогативи. Желаеш ли, заради твоето намерение да ни убиеш, тук да бъде стоварена една дивизия имперски войници, които да плячкосат вашите ферми и жилища, да осквернят вашия Сакраториум и да си позволят волности със Сестрите? Помисли!

Слънцар Четиринадесети се усмихна отново, но не показа никаква отстъпчивост.

— Всъщност аз вече размислих и наистина има една алтернатива. След като ви осъдим, можем да отложим вашата екзекуция, за да ви дадем възможност да апелирате към императора за преразглеждане на случая. Император Клеон Първи ще ни бъде благодарен за нашата готовност да се подчиним на неговата власт, а може би и загдето вие двамата ще му попаднете в ръцете — и Микоген ще спечели от цялата работа. Това ли искате? Да апелирате към императора, както си му е редът, и да му бъдете предадени?

Селдън и Дорс се спогледаха за миг и нищо не казаха.

Върховният старейшина продължи:

— Чувствам, че по-скоро ще предпочетете втората възможност, отколкото да умрете, но защо оставам с впечатлението, че подобно предпочитание надделява у вас едва-едва?

— Всъщност — обади се един друг глас — аз мисля, че и двете алтернативи са неприемливи и трябва да потърсим трета.

58

Пръв идентифицира новодошлия Дорс — може би понеже именно тя го очакваше повече.

— Чувек! — възкликна историчката. — Добре, че ни откри. Свързах се с теб в мига, в който разбрах, че няма да успея да разубедя Хари. — Младата жена описа почти пълен кръг с двете си ръце.

Четър се поусмихна, но това не наруши вродената мрачноватост на лицето му. По него определено се забелязваше лека умора.

— Скъпа моя — рече той — имах да върша много други неща. Не мога винаги да се откъсна на секундата. А когато дойдох тук, ми се наложи — също като на вас двамата — да се снабдя с фуста и шарф, да не говорим за шапчицата, и да стигна до Сакраториума. Ако бях дошъл по-рано, може би щях да успея да предотвратя всичко това, но вярвам, че не съм закъснял прекалено.

Слънцар Четиринадесети вече се възстановяваше от болезнения потрес. С глас, в който липсваше обичайната спокойна дълбочина, той запита:

— Как се добра дотук, туземецо Чувек?

— Не беше лесно, Върховни старейшино, но както туземката Венабили обича да повтаря, аз съм много убедителен човек. Някои хора помнят кой съм и какво съм направил в миналото за Микоген. Помнят дори, че съм почетен Брат. Ти забравил ли си, Слънцар Четиринадесети?

— Не съм забравил — отговори споменатият — но дори най-благосклонната памет не може да оправдае подобни деяния. Тук, на това свещено място да дойде туземец… И туземка! Няма по-голямо престъпление. Всичко, което си направил, едва ли е достатъчно, за да балансира стореното кощунство. Моите хора не са безумци. Ще ти се отплатим по някакъв друг начин. Тези двамата обаче трябва да умрат или да бъдат предадени на императора.

— Аз също съм дошъл тук — спокойно възрази Чувек — Това не е ли престъпление?

— За теб — рече Слънцар Четиринадесети — лично за теб като за един вид почетен Брат. аз мога… да си затворя очите. Но не и за тези двамата.

— Защото очакваш награда от императора? Някаква милост? Някаква отстъпка? Свързал ли си се вече с него. или което е по-вероятно — с неговия първи министър, Демерцел?

— Това не е тема за обсъждане.

— Което само по себе си е признание. Хайде, не питам какво ти е обещал императорът, но то не може да е кой знае колко голямо. В тези упадъчни дни дори той не разполага с много за даване. Нека аз ти направя едно предложение. Тези двамината казаха ли ти, че са учени?

— Казаха.

— И наистина са. Не те лъжат. Туземката е историчка, туземецът — математик. Опитват се да съчетаят своите способности, за да създадат математика на историята, и са нарекли комбинирания предмет „психоистория“.

— Нито знам нещо за тази психоистория — заяви Слънцар Четиринадесети — нито ме интересува. Изобщо не ме вълнува която и да е страна от вашата туземска ученост.

— Въпреки това — настоя Чувек — предлагам ти да ме изслушаш.

На журналиста му трябваха петнадесет минути сбити обяснения, за да опише възможността естествените закони на обществото (нещо, което той винаги споменаваше с ясно различими кавички в гласа) да се организират по такъв начин, че да направят възможно предсказването на бъдещето — със значителна степен на достоверност.

Когато привърши, Слънцар Четиринадесети, който бе слушал безизразно, отбеляза:

— Бих казал, че хипотезата е доста несигурна.

С обезсърчена физиономия Селдън се накани да се обади, несъмнено за да се съгласи с него, но ръката на Чувек, която леко лежеше на коляното му, го стисна съвсем недвусмислено.

— Възможно е, Върховни старейшино — заяви той — но императорът не мисли така. А когато споменавам Клеон Първи, който сам по себе си е доста дружелюбен човек, аз всъщност имам предвид Демерцел, чиито амбиции няма защо да ти обяснявам. Те двамата твърде много биха искали да се доберат до тези учени, така че именно затова аз ги доведох тук — за да бъдат в безопасност. Изобщо не очаквах, че ти ще свършиш работата на Демерцел вместо самия него, като му ги предадеш.

— Извършиха едно престъпление, което…

— Да, знам, Върховни старейшино, но то е престъпление единствено защото ти си решил да го наречеш така. Не е причинена никаква вреда.

— Беше накърнена нашата вяра, нашите най-дълбоки чувства…

— Представи си колко по-лошо би било, ако психоисторията попадне в ръцете на Демерцел. Да, признавам, че от нея може и нищо да не излезе, но допусни за миг, че все пак се получи нещичко и че имперското правителство го използва — да предсказва какво се задава, да предприема мерки, въоръжено с предвиждания, с които никой друг не разполага — фактически да ръководи създаването на едно алтернативно бъдеще, което повече ще устройва империята.

— Е?

— Съмняваш ли се, Върховни старейшино, че това алтернативно бъдеще ще се отличава със засилена централизация? В момента, както ти много добре знаеш, империята от столетия е подложена на центробежни влияния. Сега много светове й се подчиняват само на думи, а на практика се самоуправляват. Дори тук, на Трантор, има децентрализация. Да вземем за пример Микоген — той до голяма степен е независим от имперското влияние. Ти управляваш като Върховен старейшина и до теб не стои никакъв имперски офицер, за да надзирава твоите действия и решения. Колко време, мислиш, ще продължи това, когато хора от типа на Демерцел започнат да нагаждат бъдещето по свой вкус?

— Продължаваш с най-произволни разсъждения — каза Слънцар Четиринадесети — но признавам, че те са твърде смущаващи.

— От друга страна, ако тези учени успеят да доведат докрай задачата си — би могъл да кажеш, че това „ако“ е твърде малко вероятно, но то все пак си остава — тогава те положително ще си спомнят, че си им спестил всичко онова, което би могъл да не им спестиш. И ще е напълно възможно да уредят такова бъдеще, което ще позволи на Микоген да бъде даден собствен свят; свят, дето ще може да бъде тераформиран в близко подобие на Изгубения. А дори и те двамата да забравят твоята доброта, аз ще бъда до тях, за да им я припомня.

— Хубаво, но… — започна Слънцар Четиринадесети.

— Хайде — рече Чувек — не е трудно да се отгатне какво ти минава през ума. Че от всички туземци най-малко трябва да вярваш на Демерцел, нали? Ала макар шансът за психоисторията да е малък (ако не бях честен с теб, не бих го признал), той все пак не е нулев; и ако донесе възстановяване на Изгубения свят, какво повече би могъл да искаш? Какво не би рискувал ти срещу дори и най-нищожната вероятност това да стане? Хайде, аз ти обещавам, а знаеш, че не давам лесно обещания. Освободи ги и избери мъждукащия шанс за съкровената си мечта пред липсата на каквато и да било надежда.

Последва мълчание, прекъснато от въздишката на Върховния старейшина.

— Не зная как се получава така, туземецо Чувек, но всеки път, когато се срещнем, ти ме убеждаваш в нещо, което аз всъщност не искам да направя.

— Подвел ли съм те някога?

— Не, но никога не си ми предлагал толкоз малък избор.

— Нито пък толкоз висока възможна отплата. Едното уравновесява другото.

Слънцар Четиринадесети кимна с глава.

— Прав си. Вземи тия двамата и ги отведи от Микоген, та никога повече да не ги виждам, освен ако дойде време, когато… Това обаче сигурно няма да стане, докато съм жив.

— Може би не, Върховни старейшино. Твоите хора обаче чакат търпеливо от двадесет хиляди години, така че би ли възразил да го правят още… двеста?

— Не ми се ще да чакам и миг, но моите хора ще изтърпят толкова, колкото трябва. — Той се изправи и каза: — Аз ще прочистя пътя. Вземи ги и върви!

59

Най-после отново се намираха в тунел. Когато бягаха от Имперския сектор в Стрилингския университет, Чувек и Селдън бяха пътували през един тунел. Сега се намираха във втори — от Микоген за… — Математикът не знаеше за къде. Колебаеше се дали да попита. Лицето на журналиста изглеждаше като издялано от гранит и съвсем ясно личеше, че той не желае никакви разговори.

Чувек седна на предната седалка на четириместната кола, а мястото до него остана празно. Селдън и Дорс си поделиха задната седалка.

Ученият пое риска да се усмихне на спътничката си, която не преставаше да се чумери.

— Нали е приятно отново да си в истински дрехи?

— Никога повече — възкликна Дорс с разтърсваща искреност — няма да нося или да поглеждам каквото и да било, дето наподобява фуста! И никога, при никакви обстоятелства няма да нося шапчица. Всъщност сигурно ще ми стане чоглаво, ако дори само зърна някой естествено плешив човек.

И все пак именно тя зададе въпроса, който Селдън се колебаеше да подхвърли.

— Четър — рече доста нервно историчката — защо не ни кажеш къде отиваме?

Чувек се извърна настрани и погледна мрачно назад към двамата.

— Някъде — отвърна той — където може би ще ви бъде трудно да се наврете между шамарите, макар да не съм сигурен, че такова място съществува.

Дорс моментално оклюма.

— Наистина, Четър, грешката е моя. В Стрилинг оставих Хари да иде на Горната страна, без да го придружа. В Микоген го придружих, но изобщо не трябваше да му позволя да влезе в Сакраториума.

— Аз категорично го бях решил — възрази Селдън. — Ти в никакъв случай не си виновна.

Чувек не направи каквото и да е усилие да разпределя вината.

— Доколкото разбрах — рече той — искал си да видиш робота. Имаше ли някаква причина за това? Можеш ли да ми я кажеш?

Математикът усети, че се изчервява.

— Сбърках, Четър. Не ми е ясно какво точно съм очаквал или съм се надявал да видя. Ако знаех какво има в Гнездото, никога не бих си дал труда да отида там. Можеш спокойно да го наречеш пълно фиаско.

— Но, Селдън, все пак нещо си се надявал да видиш! Моля те, кажи ми. Ако желаеш, помисли. Пътуването ще трае дълго…

— Работата, Чувек, е, че подозирах за съществуването на роботи с човешка форма; говори се, че са били дълговечни, че поне един от тях може още да е жив и да се намира в Гнездото. Там наистина имаше робот, ала той беше метален, най-вероятно мъртъв и служеше единствено като символ. Само да знаех…

— Да! Само да знаехме и нямаше да има нужда от каквито и да било изследвания. Откъде взе информация за човекоподобните роботи? Тъй като никой местен жител не би обсъждал с теб този въпрос, в момента аз мога да се сетя само за един източник. Микогенската Книга — едно печатно томче със собствено захранване на древен аврорски и съвременен галактически. Прав ли съм?

— Да.

— И как се сдоби с екземпляр от нея?

Селдън помълча, сетне измърмори:

— Малко е притеснително…

— Аз не се притеснявам лесно, човече.

Ученият му разправи и Чувек си позволи по лицето му да премине съвсем бегла усмивка. После каза:

— Не ти ли хрумна, че това е било представление? Никоя Сестра не би направила подобно нещо, освен ако не са я инструктирали, а и в такъв случай ще трябва да са я убеждавали доста време.

Селдън се навъси и рязко отвърна:

— Изобщо не е толкова очевидно. От време на време хората наистина се държат перверзно. Много ти е лесно да се усмихваш сега. Но нито аз разполагах с информацията, която ти имаш, нито Дорс. Ако не искаше да попадам в капани, можеше да ме предупредиш за онези, които съществуват.

— Съгласен съм. Оттеглям забележката си. Във всеки случай сигурен съм, че Книгата вече не е у теб.

— Не е. Слънцар Четиринадесети ми я взе.

— Колко прочете от нея?

— Само малка част; нямах време. Това всъщност е огромна книга, Чувек, и трябва да ти кажа, че е ужасно скучна.

— Да, зная, понеже ми се струва, че съм изчел доста повече от нея, отколкото ти. Не само е скучна, но е и съвършено недостоверна. Излага едностранчив, официален микогенски възглед за историята, като набляга много настойчиво на него, а не на разумната обективност. На места дори е написана съзнателно неясно, така че ако Външни вземат да я четат, никога да не разберат напълно онова, което разкрива. Какво например си мислиш, че си прочел за роботите, за да се заинтересуваш от тях?

— Вече ти казах. Говорят за човекоподобни роботи — такива, които не могат да бъдат различени по външния им вид от хората.

— И колко са били те според тях?

— Не казват. Най-малкото аз не попаднах на пасаж, където да дават някаква бройка. Може би са били само шепа, обаче за един Книгата споменава като за „Ренегата“. Изглежда тази дума има някакво скверно значение, само че не можах да разбера какво точно.

— Нищо не си ми разправил за това — намеси се Дорс. — Ако ми беше казал, щях да ти обясня, че то не е собствено име. Това е поредният архаизъм и, грубо казано, означава същото, което на галактически значи „предател“. По-старата дума подсилва аурата на страх около деянието. Един предател се промъква някак си крадешком към своето предателство, докато ренегатът парадира с него.

— Ще оставя тънкостите на архаичния език на теб, Дорс — кимна Чувек — но във всеки случай, ако Ренегата наистина е съществувал и ако е бил човекоподобен робот, не биха го запазили и почитали точно в Гнездото на старейшините.

— Не зная какво е значението на Ренегата — обади се Селдън — но, както казах, останах с впечатлението, че той е бил техен враг. Мислех си, че е възможно да са го сразили и запазили като спомен за микогенския триумф.

— Има ли в Книгата някакъв намек, че Ренегата е бил сразен?

— Не, но е възможно да съм пропуснал тази част…

— Малко вероятно. Всяка микогенска победа би била обявена там така, че да не може да се изтълкува другояче. Пък и щяха непрекъснато да се позовават на нея.

— В Книгата има и още нещо, което се изтъква за Ренегата — след кратко колебание съобщи математикът — но изобщо не съм сигурен, че съм успял да го разбера.

Чувек бързо го подкрепи:

— Нали ти казах, понякога преднамерено замъгляват нещата.

— И въпреки това от прочетеното излиза, че той е можел някак си да подслушва човешките емоции… да им влияе…

— Всеки политик го може — сви рамене Чувек. — Когато успява, наричат това харизматичност.

Селдън въздъхна.

— Е, иска ми се да вярвам, че е било точно така. Бих дал много, за да намеря някой древен човекоподобен робот, който е все още жив и с когото бих могъл да поразговарям.

— С каква цел? — запита журналистът.

— За да науча подробности за примитивното галактическо общество, когато то се е състояло все още само от шепа светове. Психоисторията може да се извлече по-лесно от една такава относително малка Галактика.

— Сигурен ли си, че можеш да вярваш на онова, което си чул? — контрира Чувек. — След толкова хиляди години наистина ли ще поискаш да се обосновеш с ранните спомени на робота? Колко ли изкривявания ще са се вмъкнали в тях?

— Вярно е — внезапно се обади Дорс. — Хари, това ще бъде както с компютъризираните архиви, за които ти разправях. Малко по малко тези роботски спомени би трябвало да се подменят, да се изгубят, изтрият, изкривят… Единственото, което можеш да правиш, е да се връщаш назад, а колкото по-назад се връщаш, толкова по-недостоверна ще става информацията.

Четър кимна.

— Чувал съм, че говорят за това като за принцип на несигурността в информатиката.

— Но няма ли да е възможно — замислено промълви Селдън — част от информацията да бъде твърде грижливо запазена по специални съображения? Откъси от микогенската Книга могат спокойно да се отнасят за събития отпреди двадесет хиляди години и пак са достатъчно точни и подробни. Колкото по-ценна и по-внимателно съхранявана е дадена специфична информация, толкова по-дълготрайна и надеждна може да се окаже.

— Тук ключовата дума е „специфична“. Онова, което Книгата би държала да запази, едва ли съвпада с туй, което ти би желал да бъде запазено. Нищо чудно събитието, което един робот помни най-добре, да е онова, което ти би искал той да помни най-слабо.

Селдън съвсем се отчая.

— В каквато и посока да поема, търсейки начин да разработя психоисторията, нещата се нареждат така, че да я направят невъзможна. Защо ли да се мъча изобщо?

— Сега може и да ти изглежда безнадеждно — сухо рече Чувек — но не е изключено да открием някакъв път към нея, който никой от нас в този миг не очаква да намери. Не бързай толкова. А, ето че стигнахме едно място за отдих. Дайте да се отбием и да вечеряме.

Дъвчейки агнешките пирожки, направени от доста безвкусно тесто (още по-неприятно за небцето след микогенската храна), Селдън каза на другия мъж:

— Изглежда приемаш, че аз съм „нужният гений“ за разработването на психоисторията. Нали знаеш обаче, че може и да не съм аз?

— Така е — отвърна Чувек. — Може и да не си ти. Но не познавам нито един алтернативен кандидат за тая работа, така че се налага да държа на теб.

За кой ли път математикът въздъхна и рече:

— Добре, ще опитам, но нямам и искрица надежда. В началото твърдях, че е възможно, но не е практично; сега съм още по-убеден в това.

XIII. ТОПЛИННИЯТ РЕЗЕРВОАР

АМАРИЛ, ЮГО — Математикът, който, като се изключи самият Хари Селдън, има най-голям принос за разработването на детайлите на психоисторията.

Условията, при които е започнал животът му, са не по-малко драматични от математическите му постижения. Роден в безнадеждна бедност сред низшите класи на Дал, сектор в древния Трантор, той може би би прекарал дните си в пълна неизвестност, ако не беше фактът, че Селдън съвършено случайно го е срещнал по време на…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

60

Императорът на цялата Галактика се чувстваше отпаднал — физически отпаднал. Устните му го боляха от милостивата усмивка, която на внимателно преценени интервали трябваше да си налага. Вратът му се бе вдървил да кима ту насам, ту натам, за да показва престорен интерес. Ушите го смъдяха от постоянното напъване да се вслушва. Цялото му тяло пулсираше от непрекъснатото ставане, сядане, извръщане, протягане на ръка и кимане.

Това бе просто една държавна церемония, където човек трябваше да се срещне с кметовете, вицекралете, министрите и техните съпруги или съпрузи от едно или друго място на Трантор, както и (още по-зле) от едно или друго място в Галактиката. Присъстваха почти хиляда човека, всичките в костюми, които варираха от попретруфени до направо чудати, и на него му се налагаше да се ориентира в брътвежа на най-различни акценти, които ставаха още по-непоносими от усилието да се говори на императорски галактически така, както го правеха в Имперския университет. А най-лошото бе, че трябваше ловко да избягва каквито и да са обещания, като същевременно не престава обилно да ръси лосион от думи без никакво значение…

Всичко се записваше в звук и образ — много дискретно — и Ето Демерцел щеше да го изучи, за да види дали Клеон (първият с това име) се е държал както трябва. Това, разбира се, бе само начинът, по който императорът си представяше нещата. Демерцел положително щеше да обясни, че просто събира данни за всяко непреднамерено откровение от страна на част от гостите. И може би наистина беше така.

Какъв късметлия бе Демерцел!

Императорът не можеше да напуска Двореца и огромния му парк, докато Демерцел можеше, стига да поиска, да прекоси цялата Галактика. Императорът бе винаги пред очите на хората, винаги достижим, винаги принуден да се занимава с посетители — от най-важните до обикновените навлеци. Демерцел си оставаше в анонимност и почти никога не се показваше открито извън територията на Двореца. Оставаше просто като едно плашещо име и невидимо (затуй още по-плашещо) присъствие.

Императорът беше Вътрешния човек — с обичайните клопки и облаги на властта. Демерцел беше Външния — с нищо видимо, дори без официална титла, но опипващ всичко с пръстите и ума си; без да иска никаква награда за неуморния си труд, освен една-единствена — същината на властта.

По някакъв зловещ начин Клеон Първи се забавляваше да мисли, че във всеки миг — без предупреждение, с едно измислено обвинение или дори без никакво — би могъл да накара да арестуват, затворят, подложат на мъчения или екзекутират Демерцел. В края на краищата през тези противни столетия на постоянни вълнения императорът би могъл да се сблъска с известни трудности при налагането на своята воля на различните планети в империята, та дори и из различните сектори на Трантор — с техния сбириток от местни властници и съдници, които му се налагаше да манипулира чрез плетеница от взаимно свързани декрети, пактове, протоколи, наредби и какви ли не още законови актове — ала поне на територията на Двореца и на прилежащите му земи неговата власт си оставаше абсолютна.

И въпреки това той знаеше, че тия му мечтания са безпочвени. Демерцел бе служил на баща му и Клеон не можеше да си припомни дори един случай, когато баща му да не се бе посъветвал с него, независимо за какво ставаше дума. Демерцел знаеше всичко, измисляше всичко, вършеше всичко. Нещо повече — именно на неговия гръб можеше да се стовари всичко, което не потръгнеше добре. Самият император оставаше над всяка критика и нямаше от какво да се бои — като се изключат, разбира се, дворцовите заговори и убийствата, организирани обикновено от най-близките и най-преданите му хора. Именно по отношение на предотвратяването им — преди всичко останало — той зависеше от Демерцел.

Император Клеон усещаше леко потръпване дори при самата мисъл, че може да му се наложи да се оправя без първия си министър. Беше имало властници, управлявали лично, сменили цяла редица лишени от талант шефове на протокола или държали на този пост съвършено некомпетентни служители — и някак си се бяха справяли сами.

Клеон обаче разбираше, че не е способен на подобно нещо. Той се нуждаеше от Демерцел. Всъщност сега, когато мисълта за възможно убийство го бе споходила — а от гледна точка на съвременната история на империята нямаше как тя да не го споходи — той виждаше, че бе съвършено невъзможно да се избави от Демерцел. Нямаше как да го стори. Независимо колко хитроумно той, Клеон, би се опитал да го уреди, Демерцел щеше някак си да предугади, да разбере какво му се готви и да организира — с далеч по-голямо хитроумие — поредния дворцов преврат. Клеон щеше да бъде мъртъв още преди Демерцел евентуално да бъде окован и тогава просто щеше да има нов император, комуто Ето Демерцел би служил… и на когото щеше да се налага.

Може би един ден щеше да се умори от играта и сам да пожелае да стане император?

Никога! Навикът за анонимност бе прекалено силен у него. Ако Демерцел се покажеше пред света, неговата власт, неговата мъдрост, неговият късмет (какъвто и да бе той) положително щяха да го напуснат. Клеон бе убеден в това. Усещаше, че то не подлежи на спорове.

Така че, докато се държеше както подобава, той, императорът, беше в безопасност. Лишеният от собствени амбиции негов първи министър щеше предано да му служи.

И ето ти го сега пред него Демерцел, облечен толкова строго и просто, че Клеон с неловкост осъзна безполезната украса на официалната си дреха, която преди малко с удоволствие бе съблякъл с помощта на двама пажове. Естествено министърът нямаше да му се мерне пред очите, докато той най-подир не останеше сам и неглиже.

— Демерцел — оплака се императорът на цялата Галактика — уморен съм!

— Държавните дела са изморителни, сир — измърмори влезлият.

— Тогава всяка вечер ли трябва да се занимавам с тях?

— Не всяка, но това е важно. Другите са благодарни, когато ви видят и вие също ги забележите. Това помага империята да бъде управлявана гладко.

— Империята беше навикнала да бъде управлявана гладко с власт — сухо заяви императорът. — Сега трябва да я управлявам с усмивка, с махване на ръката, с някоя промълвена дума, с медал или почетна значка…

— Ако всичко туй, сир, поддържа спокойствието, значи то си струва усилията и похвалата. И вашето царуване протича добре.

— Сам знаеш защо — защото ти си до мен. Единствената ми дарба е, че съзнавам твоето значение. — Клеон лукаво погледна първия си министър. — Моят син няма защо да бъде мой наследник. Той не е надарено момче. Какво ще кажеш да направя свой наследник теб?

— Сир, това е немислимо — ледено отрони Демерцел. — Никога не бих узурпирал трона. Не бих го откраднал от вашия законен наследник. Освен това, ако съм предизвикал недоволството ви, накажете ме справедливо. Но положително не съм сторил нищо такова, което да си заслужава наказанието да стана император.

Клеон се разсмя.

— Демерцел, дори само заради тази вярна преценка за стойността на императорския трон ще зарежа всяка мисъл да те наказвам. Хайде, дай да поговорим за една работа. Бих поспал, но все още не съм готов за церемонията, с която ме слагат в леглото. Дай да поприказваме.

— За какво, сир?

— За каквото и да е… За оня математик и неговата психоистория например. Знаеш ли, от време на време си мисля за него. Сега, на вечерята, пак се сетих. Чудя се дали психоисторическият анализ би могъл да подскаже някакъв начин човек да бъде император без безкрайни церемонии.

— Сир, понякога мисля, че и най-умният психоисторик не би съумял да се справи с това.

— Добре, разправи ми тогава последните новости. Той все още ли се крие сред тия странни плешивци от Микоген? Ти ми обеща, че ще го измъкнеш оттам.

— Обещах, сир, и дори предприех нещо, но със съжаление трябва да призная, че се провалих.

— Провали се? — Императорът си позволи да се намръщи. — Това не ми се нрави.

— Нито пък на мен, сир. Аз планирах да подтикна математика да извърши някое светотатствено деяние — в Микоген е лесно да го сториш, особено ако си чужденец — и то такова, че да изисква сурово наказание. В такъв случай той щеше да бъде принуден да апелира за милост към императора и в резултат на това щяхме да го пипнем. Правех си сметка да се отплатим с някоя незначителна отстъпка — важна за Микоген, но съвършено незначителна за нас — и не смятах да играя пряка роля в подготовката. Работата трябваше да се ръководи фино.

— И аз мисля тъй — рече Клеон — само че тя се е провалила. Нима кметът на Микоген…

— Той се титулува Върховен старейшина, сир.

— Не се хващай за някакви си титли. Нима този Върховен старейшина отказа?

— Напротив, сир, съгласи се и математикът Селдън хлътна право в клопката.

— Е, и?

— Позволили му да напусне здрав и читав.

— Защо? — с негодувание попита Клеон.

— Не съм напълно сигурен, сир, но подозирам, че някой е предложил по-висока цена.

— Кой? Кметът на Што?

— Възможно е, сир, макар да се съмнявам. Държа Што под непрекъснато наблюдение. Ако бяха докопали математика, досега щях да узная.

Императорът вече не просто се мръщеше, а се беше ядосал истински.

— Демерцел, това е много лошо. Ужасно съм недоволен. Подобен провал ме кара да мисля, че ти може би вече не си онзи човек, който беше навремето. Какви мерки ще предприемем против Микоген за такова явно пренебрегване на императорските желания?

Първият министър се поклони ниско, сякаш за да отбегне по този начин разразилата се буря, но в гласа му прозвучаха стоманени нотки.

— Сир, би било грешка да предприемем каквито и да са действия против Микоген точно сега. Разривът, който ще последва, ще бъде добре дошъл за Што.

— Но нещо трябва да направим!

— Може би не, сир. Нещата не са толкова лоши, колкото изглеждат.

— Как тъй да не са толкова лоши?

— Вие, сир, навярно помните, че този математик беше убеден, че психоисторията е непрактична.

— Разбира се, че помня, но нали това нямаше значение? Поне за нашите цели?

— Не е изключено и да няма. Само че, сир, ако психоисторията може да стане практична, тя ще бъде безкрайно по-полезна за целите ни. А от онова, което успях да установя, сега математикът се опитва да направи психоисторията практически приложима. Неговото богохулно деяние в Микоген било, така разбрах, част от опита му да реши тъкмо този проблем. В такъв случай, сир, за нас може да се окаже изгодно да го оставим на спокойствие. Ще ни свърши по-добра работа, ако го хванем, когато е по-близо до победата си или дори вече я е постигнал.

— Не и ако кметът на Што се добере пръв до него.

— Аз ще се погрижа това да не се случи.

— По същия начин, по който успя да го измъкнеш от Микоген?

— Следващия път няма да сбъркам, сир — хладно заяви Демерцел.

— И наистина по-добре недей — кимна императорът. — Не бих толерирал втора грешка в това отношение.

А после кисело добави:

— Струва ми се, че нощес няма да мога да мигна.

61

Джайрад Тайсалвър от сектор Дал беше нисък. Главата му едва стигаше до носа на Селдън. Той обаче, изглежда, не се притесняваше от това. Имаше хубави, правилни черти на лицето, лесно се усмихваше и с гордост носеше дебелите си черни мустаци и ситно къдрава коса.

Живееше заедно с жена си и малката си дъщеря в апартамент от седем миниатюрни стайчета, който се поддържаше педантично чист, но почти без никакво обзавеждане.

— Извинявам се, гу’син Селдън и гу’жа Венабили — рече Тайсалвър — че не мога да ви дам лукса, към който трябва да сте привикнали, но Дал е беден сектор, а аз дори не съм сред най-прокопсалите от нашите хора.

— Значи ние имаме още по-големи основания — отговори Селдън — да ви се извиним, загдето ви обременяваме със своето присъствие.

— Няма никакво бреме, гу’син Селдън. Гу’син Чувек уреди да ни се плаща щедро, задето ще използвате скромното ни жилище, и парите щяха да са добре дошли, дори и вие да не бяхте — а вие също сте — добре дошли.

Селдън се сети какво му каза на раздяла журналистът, когато най-накрая пристигнаха в Дал.

— Виж, приятелю — заяви тогава той — това е третото място, което ти уреждам като убежище. Всички знаят, че първите две са извън обсега на имперските власти, което само по себе си би могло да привлече вниманието им; в края на краищата за теб точно те са логичните. Това тук обаче е различно. То е бедно, незабележително и на практика в известно отношение несигурно. За беглец не е естествено убежище, така че императорът и неговият началник канцелария може и да не се сетят да погледнат насам. При това положение ще имаш ли нещо против този път да не се забъркваш в разни каши?

— Ще опитам, Четър — леко обиден отвърна Селдън. — Само те моля да разбереш, че аз не си търся белята. Просто се мъча да науча онова, за което спокойно могат да ми отидат и тридесет живота…

— Разбирам — кимна Чувек. — Твоите усилия в учението те отведоха на Горната страна в Стрилинг и в онуй Гнездо в Микоген, а в Дал ще те откарат кой знае къде. Що се отнася до теб, доктор Венабили, зная, че си се старала да се грижиш за Селдън, но ще трябва да го правиш по-настоятелно. Вкарай си в главата, че той е най-важният човек на Трантор, или дори в Галактиката, и че на всяка цена трябва да бъде в безопасност.

— Ще продължа да правя всичко, което е по силите ми — наежено заяви Дорс.

— Колкото до вашите домакини, те си имат своите особености, но определено са добри хора. Опитайте се да не ги въвличате в неприятности.

Във всеки случай поне Тайсалвър като че не предчувстваше никакви неприятности от страна на новите си наематели и удоволствието му от тяхната компания — като оставим настрана парите за наема, дето щеше да получава — изглеждаше напълно искрено.

Той никога не бе излизал извън Дал и апетитът му към разкази за далечни места беше огромен. Жена му също слушаше, кимайки и усмихвайки се, а дъщеря им, пъхнала пръст в устата си, току надзърташе иззад вратата.

Обикновено след вечеря, когато цялото семейство се събираше, Селдън и Дорс започваха да разправят за Външния свят. Храната бе достатъчно изобилна, но безвкусна и често пъти груба. Толкова скоро след пикантните ястия на Микоген тя почти не можеше да се яде. „Масата“ представляваше дълга лавица покрай едната стена и всички хапваха прави.

Внимателният разпит, на който ги подложи Селдън, му разкри факта, че сред даляните това като цяло е обичайно явление и не се дължи на необикновена бедност. Разбира се, обясни госпожа Тайсалвър, измежду хората на високи държавни длъжности в Дал има и такива, които са склонни да възприемат всевъзможни упадъчни обичаи като например столове — тя ги нарече полици за тела — но стабилната средна класа гледаше на това с лошо око.

Колкото и да не одобряваше ненужния лукс, семейство Тайсалвър все пак обичаше да слуша за него, като следеше разказа с истинска канонада от цъкания с език, когато станеше дума за матраци, поставени върху крака, за натруфени ракли и гардероби и за свръхизобилие от кухненска посуда.

Слушаха описанието на микогенските обичаи, а Джайрад Тайсалвър самодоволно потупваше косата си и даваше съвсем ясно да се разбере, че от негова гледна точка да се подложиш на обезкосмяване е все едно да се оставиш да те скопят. Госпожа Тайсалвър се вбесяваше при всяко споменаване на раболепието на жените и направо отказваше да повярва, че Сестрите го възприемат спокойно.

Най-много от всичко обаче ги вълнуваха небрежните подхвърляния на Селдън за императорския дворец. Когато при разговорите се разбра, че той действително е виждал и говорил с императора, истинско страхопочитание обзе семейството. Трябваше им известно време, преди отново да се осмелят да задават въпроси, и ученият скоро откри, че не е в състояние да задоволи любопитството им. В края на краищата не бе видял много от земите край Двореца и още по-малко от вътрешността му.

Това разочарова семейство Тайсалвър и породи неуморни опити за извличането на нещо повече. След като чуха за императорското приключение на Селдън, вече им беше трудно да приемат уверенията на Дорс, че що се отнася до нея, тя никога не е била дори в околностите на Двореца. С най-голямо недоверие посрещнаха обаче небрежната забележка на Селдън. че императорът говорел и се държал като обикновен човек. Това явно им се виждаше съвършено невъзможно.

След три подобни вечери математикът се почувства уморен. Първоначално беше приветствал с радост възможността известно време да не върши нищо (поне денем), освен да преглежда някои исторически книги, които Дорс му бе препоръчала. През деня домакините любезно оставяха холовизора на гостите си, макар момиченцето да изглеждаше нещастно — него пък го пращаха в апартамента на съседите.

— Не ми върши работа — нервно рече Селдън, застанал насред стаята, след като сума ти време бе пял кресливо, за да откаже евентуалните подслушвачи. — Виждам как се захласваш от историята, но тя е препълнена с безкрайни подробности. Цяла планина — какво ти! — цяла Галактика от данни, сред които не мога да видя никаква завършена организация.

— Осмелявам се да ти напомня — изрепчи се Дорс — че някога хората сигурно не са виждали организация и сред звездите по небето, но все пак са открили и изследвали галактическата структура.

— Аз пък съм напълно сигурен, че за това са им били нужни поколения, а не седмици. Трябва да е имало времена, когато физиката е изглеждала като маса от несвързани едно с друго наблюдения — преди основните естествени закони да бъдат открити — и това също е отнело поколения. А какво мислиш за Тайсалвър?

— За двамата ли? Мисля, че са много мили.

— Любопитни са.

— Разбира се. На тяхно място ти нямаше ли да си любопитен?

— Само че дали тяхното е просто любопитство? Струва ми се, че са адски заинтересовани от моята среща с императора.

Дорс стана нетърпелива.

— Хайде пак! То си е съвсем естествено. Ако ситуацията беше обърната наопаки, нима ти не би се заинтересувал?

— Това ме изнервя.

— Тук ни доведе Чувек, не забравяй.

— Да, но журналистът не е безпогрешен. Той ни заведе и в Университета, където ме подлъгаха да се кача на Горната страна. Заведе ни при Слънцар Четиринадесети и пак ни вкара в капан. Знаеш, че беше тъй. Парен каша духа. Писна ми да ме разпитват.

— Тогава си смени ролята, Хари. Не се ли интересуваш от Дал?

— Разбира се, че се интересувам. Като за начало, кажи ми ти какво знаеш за него.

— Нищо. Просто един от тия осемстотин и кусур сектора… но аз съм на Трантор само от две години.

— Точно така. Съществуват двадесет и пет милиона други светове, пък аз се занимавам с този проблем от малко повече от два месеца. Казвам ти: ще ми се да се върна на Хеликон, да се заема с изучаване на математиката на вихровото движение, което беше тема за докторската ми дисертация, и да забравя, че някога съм видял или съм решил, че съм видял, че чрез същите тези вихри може да се проникне в същността на обществото.

Вечерта обаче той каза на домакина:

— Знаете ли, гу’син Тайсалвър, вие никога не сте ми разказвали какво правите, каква е вашата работа.

— Аз ли? — мъжът положи пръсти върху гърдите си, прикрити само с една проста бяла тениска, която, изглежда, бе най-важната част от мъжката униформа тук. — Нищо особено не правя. Работя в местната холовизионна станция — в програмирането. Много е скучно, но се плаща добре.

— И освен това е почтена работа — обади се госпожа Тайсалвър. — А туй значи, че не му се налага да бъхти в топлинните резервоари.

— Топлинни резервоари ли? — подпита Дорс, като повдигна светлите, си вежди и се изхитри да си придаде очарован вид.

— Е, хайде де — рече Джайрад — че нали Дал точно с това е известен. Не е кой знае какво, но тия четирийсет милиарда души на Трантор имат нужда от енергия и ние доставяме голяма част от нея. Не ни обичат много-много, ама ми се ще да видя как някои префърцунени сектори ще минат без нас.

Селдън изглеждаше объркан.

— Трантор не получава ли енергията си от слънчевите електроцентрали в орбита?

— Само незначителна част — отвърна Тайсалвър — и още нещичко от термоядрените централи по островите, както и от микротермоядрените двигатели и вятърните електроцентрали на Горната страна, обаче половината — той вдигна пръст, за да подчертае тежестта на думите си, а лицето му стана необичайно сериозно — половината идва от топлинните резервоари. Има ги на много места, но никъде — никъде! — не са толкова богати, както нашите в Дал. Сериозно ли не знаете нищо за тях?

— Нали ви е известно, че сме Външни — бързо се обади Дорс. (Насмалко не каза „туземци“, но се усети навреме.) — Особено доктор Селдън. Той е на Трантор само от два месеца.

— Нима? — учуди се госпожа Тайсалвър. Тя беше малко по-ниска от съпруга си, пълничка, без да е дебела. Имаше красиви черни очи, а тъмната й коса стоеше опъната силно назад и прибрана в кок. Също като мъжа си изглеждаше нейде около тридесетте.

(След престоя в Микоген, който макар и не много продължителен, се бе оказал твърде наситен, на Дорс й се видя странно, че една жена може да се включи в разговора, когато си поиска. Колко бързо се налагат новите маниери и обичаи, помисли тя и си отбеляза наум да спомене това на Селдън — още едно парченце към неговата психоистория.)

— О, да — отговори историчката. — Доктор Селдън е от Хеликон.

Госпожа Тайсалвър демонстрира вежливо невежество.

— Къде ще да е това?

— Ами, намира се… — започна Дорс и се обърна към математика. — Къде се намира, Хари?

Селдън се сконфузи.

— Да ви кажа честно, не мисля, че ще го открия много лесно на някой модел на Галактиката, без предварително да погледна координатите. Всичко, което мога да кажа в момента, е, че спрямо Трантор е от другата страна на централната черна дупка и представлява доста досадна работа да се добереш дотам с хиперкораб.

— Едва ли Джайрад и аз някога ще се качим на хиперкораб — рече госпожа Тайсалвър.

— Касилия — приветливо каза съпругът й — може пък някой ден да се качим. Хайде, разкажете ни за Хеликон, гу’син Селдън.

Ученият поклати глава.

— Няма да ви е интересно. Просто свят като всеки друг. Само Трантор е различен от всички останали. На Хеликон няма топлинни резервоари, а може би те изобщо съществуват единствено тук, на Трантор. По-добре вие ми разправете за тях.

(„Само Трантор е различен от всички останали.“ Това изречение някак си отново се появи в ума на Селдън и за миг той направо зяпна, тъй като неочаквано си припомни онази история за ръката на бедрото, която Дорс му бе разказала. Тайсалвър обаче вече бе отворил уста и асоциацията изчезна от ума му тъй бързо, както се бе появила.)

— Ако наистина искате да научите за резервоарите — заяви Джайрад — мога да ви ги покажа — и се обърна към жена си. — Касилия, ще имаш ли нещо против утре вечер да заведа гу’син Селдън на топлинните резервоари?

— И мен — бързо се обади Дорс.

— И гу’жа Венабили?

Съпругата му се намръщи и малко остро отвърна:

— Не мисля, че идеята е добра. На нашите гости ще им се види скучно.

— Аз не смятам така, гу’жа Тайсалвър — възрази Селдън. — Много бихме искали да видим топлинните резервоари. Ще се радваме, ако и вие дойдете с нас… а и вашата дъщеричка, стига тя самата да го желае.

— При топляците?! — настръхна госпожа Тайсалвър. — Това не е място за една прилична жена.

Селдън се почувства неудобно заради гафа си,

— Не съм искал да ви засегна.

— Никой не се е и засегнал — намеси се Тайсалвър. — Касилия си мисли, че туй е под нашето достойнство, но доколкото аз не работя там, няма никакво неудобство просто да идем на посещение и да ви ги покажа като на гости. Само че мястото наистина не е уютно и аз никога не бих успял да накарам жена си да се облече подходящо за него.

Изправиха се от полуприклекналите си пози — далянските „столове“ представляваха просто лети седалки на мънички колелца, които се кривяха и при най-малкото движение и караха коленете на Селдън ужасно да се вдървяват. Двамата Тайсалвър обаче бяха усвоили изкуството да седят стабилно и да стават без проблеми, пък и без да им се налага да използват ръцете си, както правеше това Селдън. Дорс също се надигна без видимо усилие и той за сетен път се удиви на вродената й грациозност.

Преди да се разделят по стаите си за нощувка, математикът я попита:

— Сигурна ли си, че не знаеш нищо за тия резервоари? По думите на госпожа Тайсалвър не изглеждат приятно място.

— Не може да са чак толкова неприятни, иначе господин Тайсалвър нямаше да ни вземе на обиколка. Хайде да се задоволим с това и да се оставим да бъдем изненадани!

62

— Ще ви трябва подходящо облекло — каза Джайрад. (Нейде в другата стая госпожа Тайсалвър демонстративно изсумтя.)

Със смътно безпокойство Селдън си припомни за фустите и предпазливо попита:

— Какво имате предвид?

— Нещо леко, каквото нося аз. Една тениска с много къси ръкави, широки панталони, широки гащета, къси чорапи, открити сандали. Приготвил съм всичко.

— Хубаво. Не изглежда зле.

— За гу’жа Венабили също съм приготвил. Надявам се да й станат.

Дрехите, които Тайсалвър им даде (явно те бяха негови собствени), им легнаха добре, макар да се оказаха възтеснички. Щом се приготвиха, сбогуваха се с госпожа Тайсалвър и тя с примирено, но все пак неодобрително изражение застана на прага на вратата за да ги види как потеглят.

Беше равна вечер и над главите им се стелеше приятен сумрак. Ясно бе, че скоро ще замигат уличните лампи. Температурата бе умерена и на практика не се виждаха никакви возила; всичко живо ходеше пеша. Нейде отдалеч долиташе несекващия шум на експреса, а сегиз-тогиз се забелязваха и светлинките му.

Даляните, учудено установи Селдън, като че не вървяха в някаква определена посока. Изглеждаше, че по-скоро са излезли на стъргалото — да се поразтъпчат за удоволствие. Може би тъй като Дал беше пообеднял сектор, както бе намекнал и Тайсалвър, на почит бяха евтините развлечения, а какво би могло да е тъй приятно и тъй евтино, както едно вечерно пошляйване?

Той усети, че автоматично е нагодил крачката си за безцелната разходка и долови как топлината на дружелюбието го обгърна отвсякъде. Хората се поздравяваха при среща. И си разменяха някоя друга приказка. Навсякъде проблясваха черни мустаци с всевъзможни форми и гъстота — те комай бяха необходимост за всеки далянски мъжкар и не по-малко вездесъщи, отколкото лисите глави на микогенските Братя.

Беше си истински ритуал за да се увериш, че поредния ден е минал спокойно и приятелите ти продължават да се чувстват добре и да са щастливи. Скоро стана ясно, че Дорс привлича всички погледи. Червеникавата й коса изглеждаше по-тъмна в полумрака, но въпреки това се открояваше в морето от чернокоси глави (с изключение на по-рядко срещащите се сиви) като златна монета проблясваща сред купища въглища.

— Много е приятно — отбеляза Селдън.

— Да. Обикновено излизам с жена си и тук тя се чувства в своята стихия. На километър наоколо няма нито един човек, дето да не му знае името, с какво се занимава и кои са му приятелите. Мен не ме бива за тая работа. На половината народ дето ме поздравява не мога да кажа имената. Само че все пак не трябва да се влачим прекалено бавно, преди да сме се добрали до асансьора. На по-ниските нива обикновено има много хора.

Когато влязоха в асансьора, Дорс рече:

— Доколкото разбирам, господин Тайсалвър, топлинните резервоари са места, където вътрешната топлина на Трантор се използва за произвеждане на пара, която пък върти турбините и произвежда електричество.

— О, не. Електричеството се произвежда пряко от високоефективни и високомощностни термореактори. Само ви моля да не ме питате за подробности. Аз съм просто един холовизионен програмист. Всъщност по-добре да не питате когото и да било тук долу. Цялата работа е една голяма черна кутия. Че работи — работи, само дето никой не знае как точно.

— А ако нещо се повреди?

— Обикновено нищо не се поврежда, но когато се случи отнякъде пристига експерт. Такъв, дето разбира от компютри. Естествено цялото нещо е силно компютъризирано.

Асансьорът спря и те излязоха. Все едно, че ги лъхна пещ.

— Горещо е — съвсем ненужно констатира Селдън.

— Така си е — потвърди Тайсалвър. — Точно това прави Дал токова ценен като енергиен източник. Магменият слой тук е по-близо до повърхността, отколкото където и да било другаде на планетата. Така че им се налага да работят в жегата.

— Няма ли климатици? — попита Дорс.

— Има, но това са си разходи. Донякъде все пак вентилираме, отнемаме влагата и охлаждаме, но ако се увлечем, ще започнем да използваме прекалено много енергия и целят процес ще се оскъпи.

Тайсалвър спря пред една врата и даде знак. Вратата се отвори и вътре ги посрещна струя по-хладен въздух и той промърмори:

— Трябва да хванем някой да ни разведе и да възпира подмятанията; иначе гу’жа Венабили доста ще има да пати, особено от мъжете.

— Подмятанията не ме безпокоят — заяви Дорс.

— Ама мен сигурно ще ме безпокоят — каза сериозно Тайсалвър.

От канцеларията излезе един млад мъж и се престави като Хейно Линдор. Много приличаше на водача им, но Селдън реши, че докато не свикне с почти всеобщия нисък ръст, мургавостта, черните коси и пищните мустаци няма да бъде в състояние да различа с лекота индивидуалните особености.

— Ще се радвам да ви разведа и да разгледате каквото има за виждане — рече Линдор. — Само че, нали разбирате, туй не ви е някое от вашите зрелища. — Обръщаше се уж към всички, но очите му бяха втренчени в Дорс. — Няма да ви е много удобно. Предлагам да си свалим ризите.

— Тук е приятно и прохладно — възрази Селдън.

— Разбира се; но само защото сме шефове. Постът си има своите привилегии. Навън не можем да поддържаме климатизирането на същото равнище. Те затова получават и повече от мен. Всъщност това са най-добре платените служби в Дал и поради тази причина успяваме да накараме хората да работят там, долу. Но въпреки парите става все по-трудно да намираме топляци — той дълбоко пое въздух. — Добре, хайде да влизаме в супата.

Свали си ризата и я натика зад колана си. Тайсалвър стори същото, Селдън ги последва.

Линдор хвърли един поглед към Дорс и рече:

— Без нея, гу’жа, ще ви е по-удобно, но не е задължително.

— Няма проблеми — заяви Дорс и съблече ризата си. Сутиенът й беше бял, без подплънки и разкриваше доста голяма цепка между гърдите.

— Гу’жа — начена Линдор — това не е… — премисли за момент и сви рамене:

— Добре де. Все някак си ще се оправим.

Първоначално Селдън виждаше единствено компютри, машинарии, огромни тръби, мигащи лампи и проблясващи екрани.

Общото осветление бе сравнително слабо, при все че отделни секции правеха изключение. Математикът се взря в почти пълната тъмнина и запита:

— Защо не е осветено повече?

— Там, където се налага, е достатъчно светло — отвърна Линдор. Говореше бързо и малко остро. — А иначе осветлението се поддържа слабо по психологически съображения. Мозъкът тълкува голямата яркост като горещина. Щом усилим лампите, започват да валят оплаквания, дори и да сме смъкнали температурата.

— Изглежда, че е добре компютризирано — отбеляза Дорс. — Струва ми се, че всички операции биха могли да се прехвърлят изцяло на компютрите. Този вид околна среда явно е предназначен за изкуствен интелект.

— Абсолютно вярно — каза Линдор — обаче не можем да си позволим никакви издънки. Ако нещо се развали, трябва да имаме хора на място. Един неизправен компютър е в състояние да създаде проблеми на две хиляди километра оттук.

— Същото важи и за човешките грешки, не е ли тъй? — подхвърли Селдън.

— О, да, само че когато имаме и хора, и компютри, грешката на машината може да бъде проследена и поправена по-бързо от хора, и обратно — човешката грешка пък може да бъде по-бързо коригирана от компютри. Нещата се свеждат до това, че нищо сериозно не бива да се случи, освен ако хората и компютрите не сбъркат едновременно. А това става крайно рядко.

— Крайно рядко все пак не е никога, нали? — обади се отново Селдън.

— Почти никога. Компютрите не са като едно време… нито пък хората.

— Винаги ни се струва така — позасмя се математикът.

— Не, не, аз нито ви разправям спомени, нито въздишам за доброто старо време. Говоря за статистика.

При тия думи Селдън си спомни какво му бе казал Чувек за упадъка.

— Виждате ли — сниши глас Линдор — ей оная групичка хора от ниво С-3, дето пият? Никой от тях не си е на мястото.

— Какво пият? — заинтересува се Дорс.

— Специални течности за възстановяване на електролитните загуби. Нещо като плодов сок.

— Е, можете ли да ги упреквате за това? — възмути се историчката. — В тая суха горещина човек трябва да се налива едва ли не непрекъснато.

— А знаете ли колко дълго един опитен С-3 може да си пие питието? И нищо не можеш да му кажеш. Ако им дадем петминутки за пиене и разместим графика така, че да не могат да се съберат заедно, все едно сами да си подготвим бунта.

Наближаваха групата. В нея имаше както мъже, така и жени (Дал се очертаваше като повече или по-малко амфисексуално общество), като и двата пола бяха без ризи. Жените носеха някакви дрехи, които биха могли да се нарекат сутиени, само че много по-функционални. Служеха за повдигане на гърдите, така че да подобряват вентилацията и да ограничават потенето, но иначе неприкриваха нищо.

Дорс подхвърли към Селдън:

— Хари, това е съвсем разумно. Цялата съм потна.

— Че махни го — рече той. — И пръста си няма да мръдна да те спра.

— И аз предположих, че няма да ми попречиш — кимна тя и остави сутиена си на мястото му.

Сбралите се хора — може би дузина на брой — вече бяха съвсем близо.

— Ако някой от тях подхвърли нещо грубо, ще го преживея — прошепна историчката на двамата си спътници.

— Благодаря — отговори Линдор. — Не мога да ви обещая, че няма да го направят… Само че ще се наложи да ви представя. Ако им хрумне, че сте инспектори и както сте заедно с мен, сигурно е, че няма да се държат много дисциплинирано. Смята се, че инспекторите се пъхат тук и там на собствен риск, без някой от управлението да ги контролира.

Той вдигна ръце.

— Хей, топляци, трябва да ви представя двама души. Имаме посетители отвън, от Външните светове. Двама учени. На техните планети енергията е кът и са дошли тук да видят как се оправяме в Дал. Мислят, че могат да научат нещичко.

— Ще научат — как да се потят! — ревна един топляк и групата избухна в груб смях.

— Тя вече здравата се е изпотила — изкрещя една жена. — Както се е навлякла.

Дорс също изкрещя в отговор:

— Ще го смъкна, само че моите не могат да се сравняват с твоите — и смехът стана по-добродушен.

Един млад мъж обаче пристъпи няколко крачки, вперил дълбоко разположените си очи в Селдън. Лицето му бе застинало в лишена от чувство за хумор маска.

— Аз ви познавам — заяви той. — Вие сте математикът.

Втурна се напред и нетърпеливо и сериозно заизучава всяка особеност у хеликонеца. Дорс автоматично пристъпи към Селдън, а Линдор мина пред нея и изкрещя:

— Назад, топляк! Внимавай как се държиш.

Ученият се намеси:

— Чакайте! Нека поговори с мен. Защо се пъхате отпреде ми?

Линдор прошепна:

— Ако някой от тях се доближи, ще откриете, че не миришат на парникови цветя.

— Ще го изтърпя — безцеремонно заяви Селдън. — Какво искаш, младежо?

— Казвам се Амарил. Юго Амарил. Виждал съм ви по холовизията.

— И да си ме виждал, какво от това?

— Не си спомням как се наричахте.

— Не ти и трябва.

— Говорихте за нещо, наречено психоистория.

— Ех, ако знаеш, колко бих искал да не съм говорил…

— Моля?

— Няма значение. Имаш ли да ми кажеш още нещо?

— Искам да поприказвам с вас. Само за малко. Сега.

Селдън погледна към Линдор, който решително поклати глава.

— Докато е на смяна — не.

— Кога започва вашата смяна, господин Амарил? — запита Селдън.

— Шестнайсет нула нула.

— Можете ли да ми се обадите днес в четиринадесет нула нула?

— Разбира се. Къде? Математикът се обърна към Тайсалвър.

— Ще ми позволите ли да се срещна с него във вашия апартамент?

Тайсалвър придоби нещастен вид.

— Не е нужно. Той е просто един топляк.

— Но разпозна лицето ми — възрази Селдън. — Знае нещо за мен. Не може да бъде просто… еди какъв си. Ще го посрещна в моята стая. — И тъй като физиономията на Тайсалвър не омекна, добави: — Моята стая, за която се плаща наем. А и вие ще бъдете на работа, няма да сте в апартамента.

— Не е до мен, гу’син Селдън, а до жена ми, Касилия — тихо обясни Тайсалвър. — Тя няма да се съгласи.

— Ще поговоря с нея — мрачно заяви Селдън. — Мисля, че ще й се наложи.

63

Касилия Тайсалвър се облещи.

— Някакъв си топляк? Не и в моя апартамент!

— Защо не? Освен това той ще дойде в моята стая — рече Селдън. — В четиринайсет нула нула.

— Не разрешавам — отсече госпожата. — Ето какво се получава от разходки из резервоарите. Джайрад излезе голям глупак.

— Ни най-малко, гу’жа Тайсалвър. Ние отидохме по моя молба и аз бях впечатлен. Налага се да видя този младеж, тъй като ми е нужно за научната работа.

— Съжалявам, ако е тъй, но не разрешавам.

Дорс Венабили вдигна ръка.

— Хари, нека аз да се погрижа за това. Госпожо Тайсалвър, ако доктор Селдън трябва да се срещне с някого в своята стая днес следобед, допълнителният човек естествено означава допълнителен наем. Ние го разбираме. За днес наемът за стаята на доктор Селдън ще бъде удвоен.

Госпожа Тайсалвър се замисли.

— Ами-и… много почтено от ваша страна, обаче не всичко опира до парите. Работата е там какво ще си кажат съседите. Някакъв потен, смрадлив топляк…

— Съмнявам се, че в 14.00 той ще бъде потен и смрадлив, госпожо Тайсалвър, но нека да продължа. Тъй като доктор Селдън трябва да го види, ако не може да го посрещне тук, ще се наложи да го стори някъде другаде. Само че ние не искаме да търчим насам-натам — това е твърде неудобно. Затова ще предпочетем да си наемем друга квартира. Няма да е лесно и не желаем да го правим, но сме принудени. Така че плащаме си наема до днес и напускаме, а и, разбира се, ще трябва да обясним на гу’син Чувек защо се е наложило да променим уговорката, която той е бил така добър да направи от наше име.

— Чакайте — лицето на госпожа Тайсалвър се превърна в изображение на пресметливостта. — Ние също не бихме искали да бъдем неучтиви към гу’син Чувек или към вас двамата. Колко дълго ще остане туй създание?

— Ще дойде в 14.00, а в 16.00 трябва да е на работа. Ще престои тук по-малко от два часа; може би дори значително по-малко. Ние двамата ще го посрещнем отвън и ще го отведем в стаята на доктор Селдън. Всеки съсед, който го види, ще си помисли, че е някой наш приятел от Външните светове.

Госпожа Тайсалвър кимна.

— Тогава нека бъде, както вие казвате. Двоен наем за стаята на гу’син Селдън за днес и топлякът ще ви посети само този път.

— Само този път — потвърди Дорс. По-късно обаче, когато бяха приседнали в нейната стая, тя подхвърли:

— Хари, защо всъщност се налага да го видиш? Дали разговорът с един топляк може да бъде важен за психоисторията?

Селдън реши, че е доловил лек оттенък на сарказъм в гласа й и кисело отвърна:

— Няма защо да свързваме всичко с тоя мой проект, в който, между другото, хич нямам вяра. Аз съм също човек и съм по човешки любопитен. Прекарахме няколко часа долу в топлинните резервоари и ти сама видя как изглеждат тамошните работници. Очевидно са необразовани. Те са личности на ниско ниво — не си правя каламбур — и все пак между тях се оказа един, който ме познава. Трябва да ме е видял по холовизията във връзка с Конгреса и е запомнил думата „психоистория“. Това ми се стори необичайно, някак си съвсем не на място; ето защо бих искал да поразговарям с него.

— Понеже суетността ти се ласкае от мисълта, че си известен дори сред топляците в Дал?

— Ами-и… възможно е. Но освен това събуди любопитството ми.

— А откъде знаеш, че не са го подучили и той не възнамерява да те въвлече в някоя беля?

Селдън примигна.

— Няма да му позволя да прекара пръсти през косата ми. Във всеки случай, сега сме по-добре подготвени. Пък и ти ще бъдеш с мен. Остави ме да се кача сам на Горната страна и да ида в микрофермите с Дъждокапка Четиридесет и трета; нали сега не се каниш пак да го направиш?

— Можеш да си абсолютно сигурен, че няма да го направя — заяви Дорс.

— Тогава аз ще говоря с младежа, а ти през това време ще следиш за някакви капани. Вярвам ти напълно.

64

Амарил пристигна няколко минути преди 14.00, като неспокойно се оглеждаше. Косата му бе чиста, мустаците — вчесани, с леко завити нагоре краища. Тениската му беше изненадващо бяла. Наистина миришеше, но на някаква плодова миризма, която несъмнено се дължеше на свръхентусиазираното използване на одеколон. Носеше пластмасова чанта.

Селдън, който го чакаше на улицата, леко го подхвана за лакътя, Дорс — за другия, и тримата бързо влязоха в асансьора. Щом се изкачиха на нужната височина, минаха през апартамента към стаята на Селдън.

С тих и гузен глас Амарил запита:

— Няма никой, а?

— Всички са заети — неопределено каза математикът и посочи единственото подобие на стол в стаята — възглавничка, сложена направо на пода.

— Не — рече Амарил. — Нямам нужда от нея. Някой от вас двамата да я използва — и седна с грациозно движение.

Дорс също тъй грациозно приседна на края на проснатия на пода дюшек на Селдън. Самият той се настани долу доста тромаво, като се наложи да си помогне с ръце, а и след това не успя да намери съвсем удобно място за краката си.

— Е, младежо, защо искаше да ме видиш? — подхвана ученият.

— Защото сте математик. Вие сте първият математик, когото виждам отблизо… тъй че да мога да го докосна, нали разбирате.

— Математиците са като всички останали.

— Не и за мен, доктор… Селдън?

— Да, така се казвам.

Топлякът доби доволен вид.

— Най-подир си спомних. Виждате ли, аз също искам да бъда математик.

— Много добре. Какво те спира?

Амарил внезапно се начумери.

— Шегувате ли се?

— Предполагам, че нещо те спира. Напълно сериозен съм.

— Това, което ме спира, е, че съм просто един топляк от Дал. Нямам пари, за да получа образование; не съм в състояние да събера пари за него. Имам предвид истинско образование. Всичко, на което ме научиха, беше да чета, да смятам и да използвам компютъра — така усвоих достатъчно, за да мога да работя в топлинните резервоари. Само че аз исках повече и затуй се научих самичък.

— В известен смисъл това е най-добрият начин за учене. Как го направи?

— Познавах една библиотекарка, дето имаше желание да ми помогне. Беше много добра жена и ми показа как да използвам компютъра, за да уча математика. И още — монтира ми една софтуерна система, която да ме свързва с други библиотеки. Можех да ходя в почивните си дни, сутрин и след като смяната ми свърши. Понякога ме заключваше в нейната си стая, така че хората да не влизат и да не ме безпокоят; друг път, когато библиотеката беше затворена, ме пускаше. Тя самата не разбираше от математика, но доколкото можеше, ми помагаше. Беше възрастна дама, вдовица. Сигурно ме приемаше като свой син или нещо от тоя род. Нямаше си деца.

(Може би е мъждукало и още някакво чувство, за миг си помисли Селдън, но бързо отхвърли настрани тази мисъл. Не беше негова работа.)

— Най ми хареса теорията на числата — продължи Амарил. — Извлякох някои неща от онова, което научих от компютъра и от книгите. И получих нови, дето ги нямаше в книгите.

Селдън вдигна вежди.

— Това е интересно. Какво например?

— Донесох ви своите записки. Никому не съм ги показвал. Хората около мен… — той сви рамене. — Те или ще ми се изсмеят, или ще се раздразнят. Един-единствен път се опитах да го споделя с едно познато момиче, но то рече, че съм бил странен и не пожела да се видим повторно. Дали е редно да ви ги показвам?

— Повярвай, в това няма нищо нередно.

Селдън протегна ръка и след кратко колебание Амарил му подаде чантата, която носеше.

Ученият дълго разглежда записките на далянина. Бяха крайно наивни, но той не си позволи на лицето му да се появи усмивка. Прегледа примерите, нито един от които, разбира се, не беше нов или дори сравнително нов, нито пък имаше някакво особено значение.

Само че не това беше важното.

Селдън вдигна очи.

— Сам ли направи всичко?

Амарил, за когото бе слабо да се каже, че изглеждаше поуплашен, кимна.

Математикът извади няколко листа.

— Откъде ти хрумна туй? — и пръстът му пробяга по един ред от някакво доказателство.

Топлякът го погледна, намръщи се и потъна в кратък размисъл. После обясни.

Селдън го изслуша и попита:

— Чел ли си нещо от Ейнът Вайджъл?

— За теорията на числата?

— Имам предвид книгата му „Математическа дедукция“. Тя не е специално за теорията на числата.

Амарил поклати глава.

— Никога не съм чувал за него. Съжалявам.

— Той е доказал тази твоя теорема преди триста години.

Далянинът бе поразен.

— Не знаех.

— Сигурен съм, че не си знаел. Ти обаче си го направил по-умно. Не съвсем прецизно, но…

— Какво искате да кажете с „прецизно“?

— Няма значение. — Селдън прибра обратно листата в купа, пъхна го в чантата и рече: — Направи няколко копия. После вземи едно, поискай да ти го датират на официален компютър и го завери с компютризиран печат. Моята приятелка, доктор Венабили, може да те уреди без учебна такса за някоя специалност в Стрилингския университет. Ще се наложи да започнеш от самото начало и да учиш и други предмети освен математика, но…

Амарил явно беше останал без дъх.

— В Стрилингския университет? Няма да ме приемат.

— Защо да не те приемат? Дорс, нали можеш да го уредиш?

— Сигурна съм, че мога.

— Не, не можете! — разгорещи се гостът. — Няма да ме приемат. Аз съм от Дал.

— Е, и?

— Там не приемат хора от Дал.

Селдън погледна към историчката.

— Какви ги приказва?

Тя завъртя глава.

— Наистина не зная.

— Гу’жа, вие сте Външна — рече топлякът. — Колко време сте била в Стрилинг?

— Малко повече от две години, господин Амарил.

— Виждала ли сте там някога даляни: ниски, с къдрава черна коса и големи мустаци?

— Има студенти с най-различен външен вид.

— Само не и даляни. Поогледайте се следващия път, когато отидете.

— Защо да няма? — запита Селдън.

— Не ни харесват. Ние изглеждаме по-различно. Не им допадат нашите мустаци.

— Можеш да ги обръснеш… — гласът на Селдън замря под яростния поглед на другия.

— Никога! Защо да го правя? Моите мустаци са моята мъжественост.

— Нали си бръснеш брадата. Тя също е твоя мъжественост.

— За тукашните хора са важни мустаците.

Селдън пак погледна към Дорс и промърмори:

— Плешиви кратуни, мустаци… Откачена работа!

— Какво? — гневно запита Амарил.

— Нищо. Кажи ми има ли друго, дето не харесват у даляните.

— Измислят си разни неща, само и само за да не ни харесват. Казват, че смърдим. Казват, че сме мръсни. Казват, че крадем. Казват, че сме избухливи. Казват, че сме тъпи…

— Защо говорят всички тия работи?

— Защото е лесно да го направят и понеже от това те самите се чувстват по-добре. Естествено, че като работим в топлинните резервоари, ще се цапаме и ще сърдим. След като сме бедни и потиснати, някои от нас крадат и стават избухливи. Само че това не важи за всички ни. Ами онези високи жълтокосковци от Имперския сектор, които си мислят, че притежават Галактиката — не, те наистина я притежават! Никога ли не избухват, никога ли не им се е случвало да откраднат? Ако вършеха моята работа, щяха да смърдят също като мен; и ако трябва да живеят така, както на мен ми се налага, също ще са мръсни.

— Кой отрича, че навсякъде има всякакви хора? — попита Селдън.

— Там е работата, че никой не го отрича! Те просто смятат, че са прави. Гу’син Селдън, аз трябва да се измъкна от Трантор. Тук нямам никакви шансове — няма начин да спечеля пари, няма начин да получа образование, няма начин да стана математик, няма начин да бъда нищо друго, освен онова, което те казват, че съм — един топляк без никаква стойност… — Последните думи бяха изречени с чувство за безизходица и отчаяние.

Селдън се опита да разсъждава логично.

— Човекът, от когото съм наел тази стая, е далянин. Неговата работа е чиста. Той е образован.

— О, разбира се! — възкликна Амарил. — Някои са такива. Оставят неколцина да успеят, за да разправят после, че това може да бъде постигнато от всеки. А и тези неколцина живеят добре само докато са в Дал. Нека да излязат навън и ще видят как ще се отнесат към тях. А докато са тук, си правят кефа да се държат с всички останали като с боклуци. Това ги кара да изглеждат жълтокоси в собствените им очи. Какво ви рече този хубав човек, от когото сте наели стая, когато му казахте, че ще доведете един топляк? Рече ли ви на какво ще приличам? Сега ги няма, него и жена му… те не биха останали на едно и също място с мен.

Селдън овлажни устни.

— Аз няма да те забравя, Амарил. Ще се погрижа да се измъкнеш от Трантор и да дойдеш в университета на Хеликон — нека само се върна там.

— Обещавате ли? Честна дума? Въпреки че съм далянин?

— За мен фактът, че си далянин, е без значение. Важен е фактът, че си математик! Само че все още не мога да проумея това, което ми говориш. Не мога да повярвам, че съществува такова неразумно отношение към безобидни хора…

Амарил горчиво отрони:

— Защото никога не сте имали случай да се заинтересувате от тия неща. Всичко това би могло да мине току под носа ви, без изобщо да надушите каквото и да било, просто защото то не засяга вас.

— Господин Амарил — намеси се Дорс — също като вас и доктор Селдън е математик и умът му витае из облаците. Трябва да го разберете. Аз обаче съм историчка. Зная, че не е необичайно една група хора да гледа с презрение друга група хора. Съществуват странни и почти ритуални видове омраза, които нямат никакво рационално оправдание, но могат да предизвикат сериозни исторически последици. И това е много лошо.

— Лесно е да кажеш, че нещо е „много лошо“ — тръсна глава Амарил. — Заявявате, че не го одобрявате, от което автоматично ставате добър човек и сетне можете да се захванете пак с вашата си работа и повече да не се сетите за него. Само че това е още по-лошо от „много лошо“. Това противоречи на всичко, дето е порядъчно и естествено. В края на краищата ние сме едни и същи — жълтокоси и чернокоси, високи и ниски, северняци, източняци, южняци. Външни… Всички ние — вие, аз и дори императорът — сме произлезли от хората на Земята, нали така?

— Произлезли от какво? — Селдън се обърна към Дорс, ококорил очи.

— От хората на Земята! — изкрещя Амарил. — Единствената планета, откъдето са произлезли хората.

— Единствената планета? Една-единствена?

— Разбира се, че единствената. Земята.

— Когато казваш Земята, имаш предвид Аврора, нали?

— Аврора? Какво е това?… Не, имам предвид Земята. Никога ли не сте чували за нея?

— На практика не съм — отвърна Селдън.

— Това е един митичен свят — започна Дорс — който…

— Не е митичен! Била си е истинска планета.

Математикът въздъхна.

— Всичко това съм го слушал и по-рано. Добре, хайде пак да го преговорим. Има ли някаква далянска книга, която да разказва за Земята?

— Книга? Не, мисля, че не.

— Тогава компютърен софтуер?

— Не знам за какво говорите.

— Млади момко, къде си чувал за Земята?

— Баща ми ми е разправял. Всеки знае за нея.

— Има ли някой, който да знае повече? Учите ли за Земята в училище например?

— Там никога не казват и дума…

— Тогава откъде знаят хората?

Далянинът сви рамене с израза на човек, когото тормозят за тоя, що духа.

— Просто всеки знае и толкова. Ако искате да научите разни истории, потърсете майка Рита. Още не съм разбрал да е умряла.

— Твойта майка ли? Нима…

— Тя не ми е майка! Така я наричат. Една стара жена, дето живее в Билиботън. Или поне — живееше.

— Къде е това?

— Надолу в тая посока. — Амарил направи неопределен жест.

— Как да стигна там?

— Да стигнете там? Не можете да искате това. Никога няма да се върнете.

— Защо да не се върна?

— Повярвайте. Не можете да искате да идете там.

— Да, но ми се ще да видя майка Рита.

Амарил поклати глава.

— Можете ли да си служите с нож?

— С каква цел? Какъв… нож?

— Режещ нож. Като този. — Далянинът се пресегна към колана, който здраво притягаше панталоните му около кръста. Едно парче от каиша се извъртя встрани и в края му просветна острие — тънко, блестящо и смъртоносно.

Дланта на Дорс мигом се стовари върху дясната китка на Амарил.

Той се разсмя.

— Не се каня да го използвам. Само ви го показвам. Ще ви трябва за самозащита. Ако нямате нож или пък ако имате, но не знаете как да си служите с него, никога няма да излезете живи от Билиботън. Както и да е — той изведнъж стана мрачен и напрегнат — гу’син Селдън, наистина ли ще ми помогнете да ида на Хеликон?

— Да, вече ти обещах. Напиши си името и как можеш да бъдеш открит с хиперкомпютър. Предполагам, че имаш код.

— Код има смяната ми в резервоара. Той ще свърши ли работа?

— Да.

— Е, в такъв случай — Амарил отправи един много сериозен поглед към математика — цялото ми бъдеще зависи от вас, гу’син Селдън. Така че, моля ви, не отивайте в Билиботън. Не искам да ви загубя — той извърна умоляващо очи към Дорс и меко каза: — Гу’жа Венабили, ако ще ви послуша, не го пускайте. Моля ви.

XIV. БИЛИБОТЪН

ДАЛ — Колкото и да е странно, най-известната част на този сектор е Билиботън — едно почти легендарно място, за което се носят безброй истории. Всъщност днес съществува цял дял от литературата, в който героите и авантюристите (както и жертвите) трябва се осмелят да се изправят срещу опасностите, съпровождащи прекосяването на Билиботън. С течение на времето тези истории са станали толкова преувеличени, че в сравнение с тях добре познатият и, както се предполага, автентичен разказ за едно подобно прекосяване — това на Хари Селдън и Дорс Венабили — е започнал да ни се струва фантастично елементарен…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

65

Когато Хари Селдън и Дорс Венабили останаха сами, историчката замислено попита:

— Наистина ли смяташ да видиш тая… майка?

— Обмислям го, Дорс.

— Странен човек си. Като че ли непрекъснато се хвърляш от лошо към по-лошо. Когато беше в Стрилинг, се качи на Горната страна — на пръв поглед безобидна работа — със съвсем разумна цел. Сетне в Микоген нахълта в Гнездото на старейшините — а това бе далеч по-опасно — с определено по-глупава цел. И ето че сега, в Дал, искаш да идеш на онуй място, за което тоя младеж мисли, че си е чисто самоубийство, заради нещо съвършено безсмислено.

— Интересува ме това позоваване на Земята и трябва да разбера какво се крие зад него.

Дорс въздъхна.

— Явно е легенда, на всичко отгоре — безинтересна. Съвсем рутинен случай. На различните планети имената са различни, но съдържанието не е. Винаги все същата приказка за някакъв първоначален свят и златния му век. Хората, които живеят в едно сложно и коварно време, бленуват за предполагаемо простото и добродетелно минало. По един или друг начин това важи за всички общества, тъй като човек си въобразява, че неговото собствено е прекалено енигматично, независимо колко елементарно може да е то в действителност. Това си отбележи за своята психоистория.

— Така или иначе, трябва да имам предвид възможността единственият свят да е съществувал някога. Аврора, Земя — името няма значение. Всъщност…

Той млъкна и след известно време Дорс го подкани:

— Е?

Селдън поклати глава.

— Спомняш ли си оная случка за ръката върху бедрото, която ми разправи на Микоген? Тъкмо бях взел книгата от Дъждокапка Четиридесет и трета… Е, наскоро една вечер, когато разговаряхме с Тайсалвърови, ми дойде наум. Казах нещо, което за миг ми напомни…

— Напомни ти за какво?

— Не се сещам. Влезе ми в главата и пак щукна навън, но някак си всеки път, колчем се замисля за тая работа с единствения свят, ми се струва, че аха-аха и ще докосна Космоса с пръсти. Само дето после го изпускам.

Дорс изненадано го изгледа.

— Въобще не ми е ясно за какво става дума. Историята за ръката на бедрото няма нищо общо нито със Земята, нито с Аврора.

— Знам, само че това… това хрумване, дето витае нейде на границата на ума ми, изглежда е свързано по някакъв начин с единствения свят и аз имам усещането, че на всяка цена трябва да науча повече за него. Както и за роботите.

— За роботите? Предполагах, че Гнездото на старейшините е сложило край на тая идея.

— Ни най-малко. Все си мисля за тях — математикът продължително се вторачи в лицето й, а сетне рече: — Само че не съм сигурен.

— В какво не си сигурен, Хари?

Той обаче поклати глава и не обели нито дума повече.

Дорс се намръщи и пак подхвана:

— Слушай, нека ти обясня нещо. В трезвомислещата наука история — и повярвай, добре зная за какво говоря — никъде не се споменава единственият първоначален свят. Признавам, че това е разпространено вярване. Нямам предвид популярност само между неуките следовници на фолклора от типа на микогенците или далянските топляци, а че според някои сериозни биолози действително трябва да е съществувал един-единствен първоначален свят. Разсъжденията им обаче излизат извън областта, в която аз лично притежавам някакви знания. Освен тях има и по-мистично настроени историци, които са склонни да предлагат разни хипотези на тая тема. Доколкото разбирам, сред интелектуалците от класата с много свободно време[13] подобни спекулации сега са на мода. И все пак академичната историческа наука не знае нищо за това.

— Ето още една причина да се отиде оттатък трезвата и академична историческа наука! Всичко, което искам, е някакво… лостче, способно да задвижи психоисторията, и хич не ме е еня що за лостче ще бъде: дали ще е математически трик, исторически парадокс или пък нещо съвършено въображаемо. Ако младежът, с когото току-що говорихме, имаше поне малко от необходимото образование, щях него да пусна по следите на тоя проблем. В начина му на мислене личеше забележителна изобретателност и оригиналност…

— Значи наистина смяташ да му помогнеш? — прекъсна го Дорс.

— Разбира се. Незабавно щом се окажа в състояние да го сторя.

— Само че налага ли се да даваш обещания, за които не знаеш дали ще можеш да спазиш?

— Това точно искам да го спазя. Ако си толкоз непреклонна спрямо неизпълнимите обещания, спомни си как Чувек втълпи на Слънцар Четиринадесети, че ще използвам психоисторията, за да върна на микогенците техния свят. Шансът за това е направо нулев. Дори и да разработя такава наука, никой не знае дали тя ще може да бъде използвана за толкова тясна и специфична цел. Ето ти пример да обещаеш нещо, което не можеш да изпълниш.

Дорс обаче се поразгорещи:

— Не забравяй, че Четър Чувек се опитваше да ни спаси живота, както и да попречи да попаднем в ръцете на Демерцел. Пък и аз мисля, че той наистина би желал да помогне на микогенците.

— А аз наистина бих желал да помогна на Юго Амарил, което при това е далеч по-вероятно. Така че ако оправдаваш второто обещание, недей да критикуваш първото. И още нещо, Дорс — очите му гневно заблестяха — наистина бих желал да открия майка Рита и съм готов да тръгна сам.

— Никога! — отсече историчката. — Ако ти тръгнеш, тръгвам и аз.

66

Госпожа Тайсалвър се върна, влачейки дъщеря си за ръка, час, след като Амарил беше излязъл, за да застъпи на смяна. Тя не каза нищо нито на Селдън, нито на Дорс, а когато я поздравиха, само им кимна леко и изпитателно огледа стаята, сякаш за да се увери, че от топляка няма и следа. Сетне рязко подуши във въздуха и обвинително стрелна с очи математика, преди да набие крак през общото помещение към семейната спалня.

Джайрад Тайсалвър пристигна още час по-късно и когато Селдън и Дорс приседнаха на масата за вечеря, той се възползва от факта, че жена му продължава да уточнява някои подробности около менюто, за да попита тихо:

— Оня човек дойде ли тук?

— И дори си отиде — напуши се Селдън. — Жена ви по това време беше навън.

Тайсалвър кимна и продължи да се интересува:

— Ще ви се наложи ли пак да го каните?

— Не мисля — рече ученият.

— Хубаво.

В по-голямата си част вечерята мина в мълчание, но след туй, когато дъщеричката отиде в стаята си, за да се отдаде на съмнителното удоволствие от общуването с компютъра, Селдън се облегна назад и рече:

— Разкажете ми за Билиботън.

Тайсалвър изумено го погледна и устните му се раздвижиха, без да издадат никакъв звук. Жена му обаче не губеше толкова лесно дар слово.

— Там ли живее вашият нов приятел? — попита тя. — Искате да му върнете посещението?

— Засега — спокойно отвърна Селдън — само питам за Билиботън.

— Това е бедняшки квартал — остро заяви Касилия. — Там е събран изметът на обществото. Никой не припарва в него, освен собствените му отрепки.

— Разбрах, че в него се намирала някоя си майка Рита.

— Въобще не съм я чувала — сви рамене хазяйката и здраво стисна устни. Беше съвсем ясно, че няма никакво намерение да познава по име когото и да било от обитателите на Билиботън.

Тайсалвър погледна с известна тревога към жена си и рече:

— Чувал съм за нея. Тя е една луда старица, за която разправят, че предсказвала какво ще ти се случи.

— В Билиботън ли живее?

— Не знам, гу’син Селдън. Никога не съм я виждал. Понякога я споменават в новините… когато е пророкувала нещо.

— И познава ли?

Тайсалвър изсумтя.

— Рядко се е случвало изобщо някое предсказание да излезе вярно. Нейните дори нямат смисъл.

— А случва ли се да говори за Земята?

— Не знам. Не бих се учудил.

— Споменаването на Земята не ви озадачи. Знаете ли нещо за нея?

Сега Тайсалвър наистина се изненада.

— Че как, гу’син Селдън? Това е светът, от който се смята, че са дошли всички хора.

— Смята се? Вие не вярвате ли в това?

— Аз? Аз съм образован човек. Мнозина невежи обаче вярват.

— Има ли някакви книги за Земята?

— Понякога се споменава в детските приказки. Когато бях момче, любимата ми приказка започваше така: „Едно време, много-много отдавна, на Земята, когато тя била единствената планета…“ Касилия, спомняш ли си я? Ти също я харесваше.

Жена му сви рамене, очевидно все още не желаейки да омекне.

— Бих искал някой път да я прочета — каза Селдън — само че аз имах предвид истински книги… ъ-ъ… за учени, или пък филми, или разпечатки…

— Никога не съм чувал, но в библиотеката…

— Ще проверя. А има ли някакво табу да се приказва за Земята?

— Какво значи табу?

— Строга забрана хората да говорят за нея, както и чужденците да разпитват.

Тайсалвър изглеждаше тъй откровено изумен, че явно нямаше защо да чакат отговора му.

Дорс подхвърли:

— Съществува ли правило или забрана чужденците да ходят в Билиботън?

Тайсалвър отвърна с цялата си откровеност:

— Правило няма, обаче идеята човек да иде там не е добра. Аз не бих отишъл.

— Защо? — попита историчката.

— Щото е опасно. Смъртно опасно! Всички там са въоръжени. Искам да кажа, че Дал и без друго си е въоръжено място, обаче в Билиботън оръжията ги използват. Стойте си в тоя квартал. Той е безопасен.

— Засега — обади се Касилия. — Най-добре ще е въобще да се махнем. В днешно време топляците се навират навсякъде. — Последва нов святкащ поглед, отправен към Селдън.

Той обаче невъзмутимо попита:

— Какво имате предвид като казвате, че Дал е въоръжено място? Нали и тук са в сила строгите имперски разпоредби против носенето на оръжия?

— Тъй е — рече Тайсалвър — и в оня квартал наистина няма шокови палки, взриватели, психични проби… нито нещо подобно. Само че има ножове. — Далянинът явно беше смутен.

— Вие носите ли нож, Тайсалвър? — поинтересува се Дорс.

— Аз? — Сега мъжът направо се ужаси. — Аз съм мирен човек, а този квартал е безопасен!

— У дома имаме няколко — подметна Касилия, като пак задуши въздуха. — Не сме сигурни чак толкоз, че кварталът е безопасен.

— Всички ли носят ножове? — продължи да любопитства Дорс.

— Почти всички, гу’жа Венабили — отвърна Тайсалвър. — Такъв е обичаят. Само че това не значи, че ги използват.

— Твърдите обаче, че в Билиботън го правят — каза Дорс.

— Понякога. Когато се разгорещят, се бият.

— И правителството разрешава? Имам предвид имперското правителство?

— От време на време се опитват да ги прочистят, но ножовете са лесни за криене, а и навикът е прекалено силно нещо. Пък и убитите почти винаги са даляни; не мисля, че имперското правителство се разстройва кой знае колко от това.

— Ами ако убият някой Външен?

— Ако бъде докладвано, имперците може и да се поразвълнуват. Само че на практика винаги се получава тъй, че никой нищо не е видял и не е разбрал. Е, случва се имперците да арестуват хора заради единия принцип, обаче нищо не могат да докажат. Предполагам, решават, че чужденците сами са си били виновни, задето са се озовали там. Така че не отивайте в Билиботън, дори да имате нож.

Селдън раздразнено поклати глава.

— Няма да нося нож. Не зная как да го използвам, поне не достатъчно умело.

— Тогава работата е много проста, гу’син Селдън. Стойте настрани! — Тайсалвър заклати важно глава. — Просто стойте настрани.

— Сигурно и това няма да мога да направя — рече ученият.

Дорс го изгледа ядно и се обърна към домакина:

— Къде човек може да си купи нож? Или вие ще ни дадете някой от своите?

Касилия побърза да се намеси:

— Никой не взима чужд нож. Трябва да си купите собствен.

— Ножове се продават навсякъде — поясни Джайрад Тайсалвър — макар да се твърди, че не бива да е така. Теоретически те са незаконни, нали разбирате? Само че се продават във всеки магазин за съоръжения и уреди. Ако на витрината има перална машина, това вече е сигурен знак.

— А как можем да се доберем до Билиботън? — попита математикът.

— С експреса — Тайсалвър леко се поколеба, като забеляза смръщеното лице на Дорс.

— И след като стигнем до експреса?

— Хващате го в източна посока и следите надписите. Само че ако трябва да идете, гу’син Селдън — далянинът отново се подвоуми, но все пак продължи — не трябва да взимате гу’жа Венабили. Понякога към жените се отнасят… още по-лошо.

— Тя няма да дойде — рече Селдън.

— Опасявам се, че ще дойде — със спокойна решителност отсече историчката.

67

Мустаките на продавача в магазина очевидно бяха също тъй буйни, както в младежките му дни, но вече се бяха попрошарили, макар косата му да си оставаше все още черна. Той се вторачи в Дорс, опипа по навик символите на своята мъжественост и ги придърпа назад.

После заяви:

— Вие не сте далянка.

— Да, но въпреки това искам нож.

— Продажбата на ножове е незаконна.

— Не съм полицайка, нито пък някакъв правителствен агент. Ще отивам в Билиботън.

Продавачът замислено я изгледа.

— Сама?

— С приятеля си. — Тя посочи с палец през рамо към Селдън, който покорно чакаше отвън.

— За него ли го купувате? — Сега мъжът се вгледа в учения. Не му трябваше много време, за да прецени. — Той също е чужденец. Нека влезе и си купи сам.

— Той също не е правителствен агент. А аз купувам нож за себе си.

Продавачът поклати глава.

— Чужденците са си шашави. Е, щом искате да си похарчите парите, ще ви ги взема! — Той бръкна под тезгяха, измъкна едно чуканче, изви го с леко и опитно движение и от него изскочи острие.

— Това ли е най-доброто, което имате?

— Най-добрият женски нож.

— Покажете ми мъжки.

— Не ви трябва прекалено тежък. Знаете ли как да използвате тия неща?

— Ще се науча; и не ме е грижа колко са тежки. Покажете ми мъжки нож.

Продавачът се ухили.

— Е, понеже искате да видите… — Бръкна по-дълбоко под тезгяха и измъкна далеч по-дебел чукан. Едно завъртане и се появи нещо като касапски сатър.

Той й го подаде с дръжката напред, като не преставаше да се подхилва.

— Покажете ми как правите туй усукване — настоя Дорс.

Той й демонстрира с втори нож, като бавно го изви в едната посока, за да се покаже острието, а сетне и в другата, за да го скрие.

— Усуквате и стискате — обясни.

— Направете го пак, господине.

Продавачът се подчини.

— Добре, затворете го и ми го подхвърлете.

Той й го подхвърли — бавно и с висока дъга. Жената хвана ножа, върна му го и рече:

— По-бързо.

Продавачът вдигна вежди, а сетне без предупреждение хвърли чуканчето към лявата й страна. Дорс го улови и направи светкавично необходимите движения тъй, че острието се стрелна навън… и изчезна. Ченето на продавача увисна.

— Това ли е най-големият нож, който имате? — попита историчката.

— Да. Ако го употребявате по-продължително, сигурно ще се уморите.

— Ще дишам по-дълбоко. Взимам и втория.

— За вашия приятел?

— Не. За мен.

— Смятате да използвате два ножа?

— Имам две ръце.

Продавачът изпухтя.

— Гу’жа, моля ви, стойте настрани от Билиботън. Нямате си представа какво правят там с жените.

— Мога да се сетя. Как да затъкна тези чукани в колана си?

— С такъв колан няма как, гу’жа. Това не е колан за ножове. Ако желаете, ще ви продам.

— В него ще се съберат ли два ножа?

— Тук някъде трябва да имам двоен… Много-много не ги търсят.

— Аз обаче търся.

— Може и да няма с вашия размер.

— Тогава ще го срежем иди ще приспособим нещо.

— Ще ви струва сума ти пари…

— Картата ми ще покрие сметката.

Когато Дорс най-накрая излезе от магазина, Селдън кисело отбеляза:

— Много си смешна с тоя издут колан.

— Наистина ли, Хари? Прекалено ли съм смешна, за да дойда с теб в Билиботън? Тогава хайде да се връщаме в квартирата.

— Не. Ще ида сам. Така ще съм в по-голяма безопасност.

— Тия няма смисъл да ги приказваш. Или се връщаме и двамата, или продължаваме напред. Не се разделяме при никакви обстоятелства.

Твърдото изражение в очите й, стиснатите устни и жестът, с който бе отпуснала длани върху дръжките в пояса си, някак убедиха Селдън, че спътничката му говори сериозно.

— Много добре — съгласи се той — но ако оцелееш и ако някога изобщо видя пак Чувек, моето условие, за да продължа да работя над психоисторията — колкото и да си ми симпатична — ще бъде твоето отстраняване. Разбра ли?

Дорс внезапно се усмихна.

— Забрави го. Не практикувай кавалерството си с мен. Нищо няма да ме отстрани. Ти вече трябва да си го разбрал?

68

Слязоха от експреса там, където мигащият надпис във въздуха гласеше „Билиботън“[14]. Може би като знак за това, което биха могли да очакват, второто „и“ беше размазано — просто петънце от по-слаба светлина.

Минаха по лентите и излязоха на една улица. Беше ранен следобед и на пръв поглед Билиботън много приличаше на онази част на Дал, която бяха напуснали.

Въздухът обаче миришеше остро и тротоарът беше замърсен с отпадъци. Лесно можеше да се отгатне, че наоколо няма да откриеш механични метачи. И макар улицата да изглеждаше достатъчно обикновена, атмосферата беше някак неуютна, напрегната като прекалено силно навита пружина.

Може би се дължеше на хората. Пешеходците са колкото навсякъде другаде, помисли си Селдън, само дето не приличат на останалите. Обикновено, притиснати от ангажименти, те отправят взор навътре в себе си. А и в многолюдните тълпи по безкрайните оживени улици на Трантор хората могат да оцелеят психически само като не си обръщат внимание един на друг. Очите се плъзгат встрани. Мозъците са затворени. Цари някакво изкуствено уединение, сякаш всеки се е загърнал в създадена от самия него кадифена мъгла. Или пък витае ритуалната дружелюбност на вечерната разходка — в онези квартали, където изобщо се случват подобни неща…

Тук, в Билиботън, обаче нямаше нито дружелюбие, нито отдръпване в безразличието. Или поне не когато ставаше дума за чужденци. Всеки, който минаваше, независимо в коя посока се движеше, извръщаше глава и се зазяпваше в Селдън и Дорс. Всеки чифт очи сякаш бе привързан с невидими нишки към двамата непознати, следваше ги, и то определено със зла умисъл.

Дрехите на билиботънците обикновено бяха зацапани, а понякога и съдрани. По тях сякаш бе полепнала патина от зле отмита бедност и Селдън се усети неуютно заради издокараността на новите си одежди.

— Как мислиш — запита той — къде точно живее майка Рита?

— Нямам представа — отговори Дорс. — Ти ни домъкна тук, така че ти мисли. Аз смятам да се отдам изцяло на задачата да осигурявам защитата ни и ми се струва, че ще се наложи да правя именно това.

— Предполагах, че ще е достатъчно просто да попитам някой минувач, но сега някак си не съм готов да го сторя…

— Не те упреквам! Не мисля, че ще откриеш такъв, дето да рипне да ти помага.

— От друга страна, тук има и хлапета. — Той посочи към едно с кратък жест на ръката. Момчето, на вид около дванайсетгодишно — във всеки случай достатъчно младо, за да не притежава вездесъщите мустаци на възрастните мъже — бе спряло и вторачено ги гледаше.

— Допускаш, че едно момче на тази възраст все още няма да е развило изцяло билиботънската неприязън към Външните?

— Във всеки случай — отвърна математикът — допускам, че е достатъчно голямо, за да развие изцяло билиботънската склонност към насилие. Смятам, че ако го доближим, може да побегне и да започне да крещи обидни думи отдалече, но се съмнявам, че ще ни нападне.

Селдън повиши глас:

— Младежо!

Момчето пристъпи крачка напред и продължи да ги наблюдава втренчено.

— Ела тук — рече ученият и му направи знак.

— За чик, бе? — обади се момчето.

— За да мога да те попитам за нещо. Ела по-насам, та да не викам.

Хлапето направи две крачки. Лицето му беше омърляно, но очите — ясни и умни. Сандалите му май бяха от различни модели, а на единия си крачол имаше голяма кръпка.

— К’во нещо? — наежено изграчи то.

— Искаме да открием майка Рита.

Очите на момчето пробляснаха.

— За чик, бе?

— Аз съм учен. Знаеш ли какво значи учен?

— Ходиш на училище?

— Да. Ти не ходиш ли?

Билиботънецът презрително плюна встрани.

— Тц.

— Ще потърся съвет от майка Рита, ако ме заведеш при нея.

— Искаш си съдбата? Ей, образ, ти си дошъл в Билиботън с твоите тра-ла-ла дрехи, така че аз ще ти кажа съдбата. Нищо хубаво.

— Как ти е името, младежо?

— За чик ти е?

— За да си говорим по-приятелски. Значи можеш да ме заведеш при майка Рита. Знаеш ли къде живее?

— Може би да, може би не. Казвам се Рейч. К’во ще ми дадеш, ако те заведа?

— Ти какво би искал, Рейч?

Очите на момчето се спряха на колана на Дорс и то моментално заяви:

— Дамата има два ножа. Дай ми единия и ще те заведа при майка Рита.

— Това са ножове за възрастни хора. Ти си прекалено млад.

— Тогава май ще съм прекалено млад да знам къде живее майка Рита… — Хлапакът погледна лукаво през чорлавата коса, която почти скриваше очите му.

Селдън взе да става неспокоен. Напълно възможно бе да се събере тълпа. Неколцина мъже дори поспряха, но пак продължиха пътя си, тъй като не личеше да се случва нещо интересно. Ако обаче момчето се ядосаше и се нахвърлеше върху им с думи или действия, несъмнено щяха да се скупчат хора.

Той се усмихна и попита:

— Можеш ли да четеш, Рейч?

Хлапето пак плюна.

— Тц. За к’во ми е?

— А да използваш компютър?

— Говорещ компютър? Аха. И баба може!

— Тогава слушай какво ще ти кажа. Завеждаш ме до най-близкия магазин за компютри и аз ти купувам един малък все за теб и софтуер, дето ще те научи да четеш. Няколко седмици — и ще можеш.

На Селдън му се стори, че от това предложение очите на момчето заискриха, но дори и да беше тъй, почти веднага отново станаха твърди.

— Тц. Нож или нищо.

— Виж каква е работата, Рейч! Научаваш се, без да кажеш никому, и можеш да изненадваш хората. След някое време се хващаш на бас с тях, че умееш да четеш. Ловиш бас за пет кредита. Така ще спечелиш пари сам да си купиш нож.

Момчето се поколеба.

— Тц! Никой няма да се хване на бас. Никой няма мангизи.

— Ако можеш да четеш, сигурно ще успееш да си намериш работа в магазин за ножове, да пестиш от надниците и да си вземеш нож на намалена цена… Какво ще речеш за това?

— Кога ще купиш говорещия компютър?

— Веднага, но ще ти го дам, когато се срещна с майка Рита.

— Имаш ли пари?

— Имам карта.

— Дай да видя как ще го купиш.

Сделката бе осъществена, но когато момчето протегна ръка, ученият поклати глава и пъхна компютъра в джоба си.

— Първо ще ме заведеш при майка Рита. Сигурен ли си, че знаеш къде да я намериш?

По лицето на Рейч се изписа презрение.

— Че как? Ще те заведа там, само че като идем, по-добре да ми дадеш компютъра, щото ще пусна след теб и мадамата някои познати образи, така че внимавай.

— Няма защо да ни заплашваш — каза Селдън. — Нашата част от договора си е наша грижа.

Рейч бързо ги поведе по улицата под любопитните погледи на околните. Математикът вървеше без да приказва, Дорс също. Тя обаче бе далеч по-малко потънала в мисли от него, защото през цялото време си даваше сметка за хората наоколо. Не преставаше да отвръща със спокоен поглед на минувачите, които врътваха глави към тях. Когато от време на време се случеше да чуят стъпки зад гърба си, внезапно се обръщаше и мрачно оглеждаше обстановката.

Най-после Рейч каза:

— Тук вътре. Тя не живее на улицата.

Последваха го в един квартирен комплекс и Селдън, който бе имал намерение да запомни завоите, за да може после да се върне по собствените си стъпки, бързо се обърка.

— Как намираш пътя по тия коридори? — запита той с леко притеснение водача им.

Момчето вдигна рамене.

— От дете се шляя из тях. Освен дет’ апартаментите са номерирани, ако табелите не са потрошени, има стрелки и разни други неща. Знаеш ли номерата, не мож’ се изгуби.

Рейч очевидно знаеше номерата и те навлизаха все по-навътре в комплекса. Над всичко бе надвиснала атмосфера на пълно разложение. Никой не обръщаше внимание на отпадъците, а обитателите се промъкваха край тях явно недоволни от нахлуването на външни хора. Буйни младоци търчаха из коридорите, играейки една или друга игра, и когато веднъж летящата им топка едва не уцели Дорс, изкрещяха: „Хей, мадамата, чупи се!“

Изведнъж Рейч спря пред една тъмна, изподраскана врата, над която слабо светеха четири цифри: 2782.

— Тука е — рече момчето и протегна ръка.

— Първо да проверя — меко каза Селдън. Натисна сигналния бутон, но не последва нищо.

Тогава задъни с юмрук по вратата и бе възнаграден със звук, подсказващ за някакво движение отвътре. Писклив глас извика:

— Кой търси майка Рита?

Селдън не остана по-назад с децибелите:

— Двама учени!

Подхвърли малкия компютър заедно с прикрепения към него пакет софтуер на Рейч, който го сграбчи, ухили се и бързо офейка. Сетне двамата се обърнаха към отварящата се врата и майка Рита.

69

Жената вероятно беше в средата на седемдесетте, но лицето й бе такова, че на пръв поглед сякаш отричаше годините. Пухкави бузи, малка уста, заоблена, почти двойна брадичка. Беше много ниска — под метър и петдесет — и с плътно телосложение.

Около очите си обаче имаше фини гъши лапки и когато се усмихнеше, както направи, щом ги видя, по цялото й лице плъзваха още бръчици. А и се движеше с мъка.

— Влизайте, влизайте — рече тя с напевен висок глас и се вгледа в посетителите си така, сякаш зрението й бе започнало да отслабва. — Чужденци… дори Външни. Права ли съм? Нямате транторски мирис.

На Селдън му се прииска да не бе споменавала за мирис. Апартаментът, който бе претъпкан и осеян с разни дребни предмети, всички до един избелели и прашни, вонеше на храна, намираща се в начален стадий на гранясване. Въздухът бе толкова тежък и лепнещ, че ясно си представи как след като излезнат, дрехите му здравата ще миришат.

— Права си, майко Рита — отвърна той. — Аз съм Хари Селдън от Хеликон. Моята приятелка е Дорс Венабили от Сина.

— Така-а — проточи жената, докато се оглеждаше за някое незаето местенце на пода, където да ги покани да седнат. Не можа обаче да намери нищо подходящо.

— Ние предпочитаме да стоим, майко — обади се историчката.

— Какво? — тя се втренчи в Дорс. — Трябва да говориш по-енергично, чедо. Слухът ми вече не е както когато бях на твоите години.

— Защо не използваш слухов апарат? — повиши глас Селдън.

— Няма да помогне, гу’син Селдън. Изглежда нещо нервът не е наред, а нямам толкова пари, че да го ремонтират. Дошли сте да научите бъдещето от старата майка Рита, нали?

— Не съвсем — каза ученият. — Дойдохме да научим миналото.

— Отлично. Толкова е изморително да решиш какво искат да чуят хората.

— Сигурно си е истинско изкуство — подсмихна се Дорс.

— Изглежда лесно, но човек трябва да е много убедителен. Аз си заработвам платата.

— Ако имаш кредитна комуникация — предложи Селдън — ще ти платим разумна цена, стига да ни разправиш за Земята, без изобщо да се напъваш да се нагодиш към онова, което ни се ще да чуем. Ние искаме просто истината.

Старата жена, която влачеше крака из стаята, като донагласяше нещата тук и там, сякаш за да направи всичко по-привлекателно за важните посетители, спря на място.

— Какво искате да знаете за Земята?

— Ами, като начало — какво представлява.

Старицата се обърна и сякаш се загледа в далечината. Когато заговори, гласът й беше нисък и уверен.

— Един свят, една много стара планета… Тя е забравена и изгубена.

— Това не е част от историята — обади се Дорс. — Туй и ние го знаем.

— Тя идва отпреди историята, чедо — важно наблегна майка Рита. — Земята е съществувала в зората на Галактиката, че и преди зората. Била е единственият свят. Няма друг с човечество. — И убедено закима.

— Знаеш ли някое друго име за нея — Аврора например? — попита математикът.

Лицето на майка Рита се смръщи.

— Къде си чул това?

— По време на своите странствания. Веднъж ми разправяха за един стар, забравен свят, наречен Аврора, на който хората живеели в първобитен мир.

— Това е лъжа. — И тя избърса уста, сякаш за да премахне вкуса на току-що изреченото. — Туй име, дето го каза, не трябва никога да се споменава освен като обиталище на Злото. То е било началото му. Земята била сама, докато не дошло Злото заедно със своите сестрински светове. Злото едва не я унищожило, но тя го нападнала и разбила с помощта на герои.

— Сигурна ли си, че Земята е била преди това Зло?

— Много преди него! Земята е била сама в Галактиката хиляди години… милиони години.

— Милиони? Човечеството е съществувало на нея милиони години, без на никой друг свят да има хора?

— Вярно е. Вярно е! Вярно.

— Но откъде знаеш всичко туй? Има ли го в компютърна програма? Или на разпечатка? Покажи ми нещо, което да мога да прочета.

Старата жена завъртя отрицаващо глава.

— Слушала съм старите истории от свойта майка, която ги е слушала от своята и така все по-назад и по-назад. Аз нямам деца, затова разказвам чутото на другите, обаче един ден това може да се прекъсне. Днешното време е невярно.

— Не съвсем, майко — възрази Дорс. — Има хора, които размишляват над праисторическите епохи и изучават някои от разказите за изгубени светове.

Майка Рита махна с ръка, сякаш забърса думите й.

— Те ги наблюдават със студени очи. По ученому. Опитват се да ги нанижат на техните си идеи. Бих могла да ви разкажа историята за една година от живота на великия герой Бей-лий, но вие няма да имате време да слушате, а и аз съм позагубила силата си…

— Чувала ли си някога за роботи? — внезапно попита Селдън.

Старата жена потрепери и гласът й се извиси почти до писък.

— Защо питаш все за такива неща? Това са били изкуствени човеци, сами по себе си зли и дело на зли светове. Унищожили ги и никой вече не трябва да споменава за тях.

— Но не е ли имало един специален робот, когото злите светове са ненавиждали?

Майка Рита бързо изкуцука до него и надникна в очите му. Усети топлия й дъх върху лицето си.

— Да не си дошъл да ми се присмиваш? Знаеш и пак питаш! Защо?

— Защото искам да се уверя, че зная.

— Имало е един изкуствен човек, дето помогнал на Земята. Казвал се Дей-ний, приятел на Бей-лий. Той никога не умрял и сега живее някъде и чака времето да се завърне. Не е известно кога ще настъпи това време, но някой ден той ще дойде и ще възстанови великата старина, отстранявайки всичката жестокост, несправедливост и беднотия. Такова е обещанието — след като каза това, тя притвори очи и се усмихна, сякаш си припомняше нещо…

Селдън изчака мълчаливо няколко минути, после въздъхна и рече:

— Благодаря ти, майко Рита. Много ми помогна. Каква е платата ти?

— Толкова е приятно да се срещнеш с Външни! — възкликна старицата. — Десет кредита. Може ли да ви предложа нещо освежително?

— Не, благодаря — бързо отвърна Селдън. — Моля те, приеми двадесет. Само ни кажи как да отидем до експреса оттук. И, майко Рита, ако можеш да уредиш да получим някои от твоите истории за Земята на компютърен диск, ще ти платя добре.

— Ох, трябват ми толкова много сили… Колко добре ще е?

— Зависи колко дълга е историята и как е разказана. Бих могъл да заплатя хиляда кредита.

Майка Рита облиза устни.

— Хиляда кредита? А как ще те открия, когато я разкажа?

— Ще ти дам компютърния кодов номер, на който можеш да ме намериш.

Тръгнаха, като с облекчение поеха относително чистия лъх на коридора навън. Бързо закрачиха в посоката, в която ги бе упътила старата жена.

70

— Хари, интервюто не беше особено дълго — отбеляза Дорс.

— Знам. Обстановката ми се видя ужасно неприятна и имам чувството, че не научих достатъчно. Удивително е колко преувеличават тия народни приказки.

— Какво имаш предвид под „преувеличават“?

— Микогенците населват своята Аврора с хора, които живеят с векове, а даляните — своята Земя с човечество, което е живяло милиони години. И едните, и другите говорят за робот, който пък живее вечно. Все пак това кара човек да се позамисли.

— След като става дума за милиони години, значи има място за… Чакай! Къде отиваме?

— Майка Рита каза да вървим в тази посока, докато стигнем зоната за отдих, сетне при знака „Булевард“ да тръгнем наляво и да продължим все по знаците. Минахме ли някаква зона за отдих на идване?

— Може би се движим по друг маршрут. Не си спомням такава зона, но пък и не следих пътя. Държах под око хората, край които минавахме и…

Гласът й замря. Коридорът пред тях се разширяваше и от двете страни.

Селдън си спомни. Бяха минали оттук. Ей там, край двете стени на коридора, на самия под се въргаляха чифт пълни с мишки матраци.

Само дето нямаше никаква нужда на влизане Дорс да наблюдава минувачите. Минувачи просто нямаше. Затова пък пред себе си, в зоната за отдих, видяха група доста едри за даляни мъже с щръкнали мустаци и голи мускулести ръце, които лъщяха на жълтеникавото вътрешно осветление.

Ясно бе, че чакаха Външните. Почти автоматично двамата се заковаха на място. За миг-два живата картина се задържа неподвижна. После Селдън бързо погледна назад. Бяха се появили още няколко души.

— Пипнаха ни — процеди той през зъби. — Не трябваше да ти позволявам да дойдеш, Дорс.

— Напротив. Точно затова съм тук… само че дали си струваше да се срещнеш с майка Рита?

— Ако се измъкнем, значи си е струвало.

Бавно тръгна напред и с твърд глас каза:

— Може ли да минем?

Един от мъжете пристъпи на свой ред. И той като Селдън беше метър и седемдесет и пет, но с по-широки рамене и далеч по-мускулест. Все пак е малко шишкав в кръста, отчете ученият.

— Аз съм Марон[15] — рече онзи със самодоволно подчертаване на думата, сякаш името му трябваше да означава нещо, — и съм дошъл да ви кажа, че в нашия район не обичаме Външни. Искаш да влезеш — добре, само че ако искаш да излезеш, ще трябва да платиш.

— Хубаво. Колко?

— Всичко, което имаш. Вие, богатите Външни, нали сте с кредитни плочки? Просто ми ги дайте.

— Не.

— Няма смисъл да казваш „не“. Ще ги вземем.

— Не можете да ги вземете, без да ме убиете или нараните, а те няма да действат без моя гласов отпечатък. Нормалния ми гласов отпечатък.

— Не е така, гу’сине — виждаш ли колко съм вежлив — можем да ви ги вземем, без да ви нараним кой знае колко.

— И колцина от вас, едрите здравеняци, ще са нужни за това? Девет? Не! — Селдън бързо ги преброи. — Десет.

— Само един. Аз.

— Без чужда помощ?

— Само аз.

— Ако останалите се поразстъпят и ни освободят място, бих искал да видя как ще се справиш.

— Ти нямаш нож, гу’сине. Искаш ли да ти дадем?

— Не, използвай своите, та боят да е равностоен. Аз ще се бия без нож.

Марон изгледа другите и рече:

— Хей, тоя хърбел си го бива. Дори не мяза на изплашен. Туй поне е хубаво. Щеше да е срамота да го нараня. Виж какво, гу’сине. Аз ще взема момичето и ако искаш да ме спреш, подай ми свойта карта и нейната и използвайте хубавите си гласове, за да ги задействате. Ако кажеш „не“, след като приключа с компаньонката ти, а това може би ще ми отнеме някое време — и той се изкиска — просто ще трябва да те нараня.

— Не — каза Селдън. — Пусни жената да си ходи. Предизвиквам те на бой един срещу един: ти — с нож, аз — без. Ако искаш да имаш по-голям шанс, ще се бия с двама от вас, само пусни момичето.

— Млъкни, Хари! — извика Дорс. — Щом ме иска, остави го да дойде и да ме вземе. Ти само стой, където си, и не мърдай.

— Чу ли? — ухили се широко Марон. — Ти само стой, където си, Хари, и не мърдай. Мисля, че и малката дама ме иска. Вие двамата, дръжте го да не шава!

Двете ръце на Селдън попаднаха в железен хват и той усети острия връх на един нож в гърба си.

— Не ставай глупак — разнесе се хрипкав шепот в ухото му. — На мадамата сигурно ще й хареса. Марон много го бива.

Дорс извика още веднъж „Не мърдай, Хари!“ и се обърна, за да може внимателно да следи далянина, отпуснала полуразтворени длани близо до колана си.

Мъжагата целеустремено тръгна към нея, а тя изчака, докато я наближи на една ръка разстояние, след което собствените й ръце проблеснаха и Марон видя пред себе си два големи ножа.

За момент той изви тяло назад, а после се разсмя.

— Мацката има два ханджара — каквито имат големите момчета — и аз за малко да опитам единия. Е, това вече е достатъчно честно.

Той ловко извади собствения си нож и добави:

— Ще ми е криво да те нараня, щото щеше да е по-забавно, ако не трябваше да го правя. Може би пък просто да ги избия от ръцете ти, а?

— Аз не искам да те убивам — отвърна Дорс. — Ще сторя каквото мога, за да не се стигне дотам. Все пак призовавам всички тук за свидетели, че ако те убия, то ще е, за да защитя своя приятел, тъй като честта ми го изисква.

— О, моля те, не ме убивай, малка лейди! — престори се на уплашен Марон и избухна в смях, към който се присъединиха и останалите.

После изведнъж атакува с ножа си, но доста встрани от целта. Опита пак, сетне трети път, ала жената изобщо не помръдна. Не направи никакъв опит да парира движенията, които не бяха насочени към нея.

Лицето на мъжа помрачня. Беше се опитал да я накара да реагира панически, но вместо това само се бе показал неефективен. Следващото нападение беше вече премерено точно. Острието в лявата длан на противничката му проблесна като светкавица и се сблъска с неговото с такава сила, че отхвърли ръката му встрани. Другото — в дясната й ръка — се стрелна нагоре и направи диагонален разрез във фланелката му. Тънка кървяща ивица, зацапа тъмноокосмената кожа под нея.

Потресен, Марон погледна към гърдите си, а кибиците ахнаха от изненада. Селдън усети как двамата, които го държаха, отслабиха хвата си, увлечени от дуела, който явно не се развиваше според очакванията им. Той самият се напрегна.

Далянинът атакува повторно, като сега лявата му ръка също се метна напред, за да сграбчи дясната китка на Дорс. Чуждото острие обаче отново улови ножа му и го задържа неподвижно, а другата ръка ловко се изви надолу, докато пръстите на Марон се сключваха около нея. Оказаха се сключени единствено върху острието и когато мъжът разтвори юмрук, по дланта му имаше червена ивица.

Дорс отскочи назад. Сякаш все още изненадан от кръвта по гърдите и ръката си, Марон задавено избуча:

— Някой да ми хвърли друг нож.

Кратко колебание, после един от зяпачите подметна изотдолу собственото си оръжие. Далянинът се пресегна да го улови, но Дорс беше по-бърза. Дясното й острие удари хвърления нож и го запокити назад, придавайки му силно въртеливо движение.

Селдън усети, че хватът върху ръцете му отслабна още повече. Той внезапно ги повдигна, бутайки нагоре и напред, и се освободи. Двамата, които го бяха уловили, се извърнаха към него с рязък вик, но хеликонецът ритна с коляно единия в слабините, а другия натресе с лакът в слънчевия сплит. Вардияните му рухнаха на земята.

Той бързо коленичи, за да им вземе ножовете, и се изправи също тъй двойно въоръжен, както Дорс. За разлика от нея обаче не знаеше как да си служи с чуканите; надяваше се единствено нападателите да не го разберат веднага.

— Просто ги дръж на разстояние, Хари — извика Дорс. — Не се опитвай да атакуваш… Човече, следващият ми удар няма да бъде драскотина!

Марон, вече напълно вбесен, изръмжа нечленоразделно и се втурна слепешката напред, опитвайки се да надвие просто с по-голямата си маса. Дорс се приведе, отстъпи встрани и мина под дясната му ръка, като същевременно ритна по-близкия му глезен. Мъжът се строполи, а ножът му излетя встрани.

Тя коленичи, намести едното острие зад врата му, а другото на гърлото и рече:

— Предай се!

С нов крясък Марон замахна към нея, бутна я и понечи да се надигне.

Все още не се бе изправил напълно, когато тя го пресрещна, ножът й изсвистя надолу и отсече част от мустака му.

Този път далянинът изрева като агонизиращ звяр и захлупи с ръка лицето си. Когато я махна, от нея капеше кръв.

— Няма повече да израсне, Марон! — подвикна му Дорс. — Част от устната ти замина заедно с него. Нападнеш ли още веднъж, ще умреш.

После зачака, но на противника й изглежда това му стигаше. Той се запрепъва назад стенейки, като оставяше капки кръв след себе си.

Жената се обърна към другите. Двамината, които Селдън бе трупясал долу, все още лежаха там — без оръжие и без особен мерак да се надигнат. Тя се приведе и с единия нож преряза коланите им, а сетне и панталоните.

— Ще трябва да си държите гащите, като вървите!

Вторачи се в седмината мъже, които все още бяха на крак и я гледаха като омагьосани.

— Кой от вас хвърли ножа?

Мълчание.

— Всъщност не ме интересува! Идвайте един по един или всички заедно, но всеки път, когато замахна, някой ще умре.

Седмината дружно се обърнаха и мигом изчезнаха. Дорс вдигна очи към Селдън:

— Този път ако не друго, поне Чувек няма да ме обвинява, че не съм те защитила.

— Още не мога да повярвам на очите си — отвърна математикът — Нямах представа, че си способна на подобно нещо.

Историчката бегло се усмихна

— И ти си имаш дарби, Хари. Правим добра двойка. Хайде, прибери остриетата и ги пъхни в джоба си. Мисля, че вестите ще се разпространят със страхотна скорост и и ще можем да излезем от Билиботън без повече опити да ни спрат.

Оказа се абсолютно права.

XV. НЕЛЕГАЛНИЯТ

ДАВАН — През неспокойните времена, белязали сетните векове на Първата галактическа империя, типичните източници на размирици са били свързани с факта, че политическите и военните лидери се съревновавали за върховната власт (която с всяко десетилетие се е обезценявала все повече и повече). Преди възхода на психоисторията крайно рядко се е случвало нещо, което да може да бъде наречено масово движение. В това отношение има един интригуващ пример, свързан с Даван, за когото всъщност не е известно много, но който може би се е срещнал със Селдън по времето, когато…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

71

И Хари Селдън, и Дорс Венабили дълго се наслаждаваха на къпането е доста примитивните условия, предоставени им в домакинството на Тайсалвърови. Вече се бяха преоблекли и седяха в „мъжката“ стая, когато почти едновременно с настъпването на вечерта се върна хазяинът им. Сигналът, който той даде, за да извести, че е на вратата, беше (или изглеждаше) доста плах. Звъненето продължи съвсем кратко.

Ученият отвори и любезно поздрави:

— Добър вечер, гу’син Тайсалвър… И гу’жа Касилия.

Тя стоеше точно зад съпруга си, а челото й бе набръчкано в озадачена гримаса.

Джайрад Тайсалвър предпазливо заопипва почвата.

— И двамата ли с гу’жа Венабили сте добре? — Той кимна с глава, сякаш искаше да измъкне потвърждение чрез езика на тялото си.

— Напълно. Влязохме и излязохме от Билиботън без проблеми, а преди малко се изкъпахме и преоблякохме. Не е останал никакъв мирис. — Още докато говореше, Селдън повдигна брадичка, сякаш подхвърляйки изречението през рамото на Тайсалвър към жена му.

Тя шумно подуши, като че проверяваше думите му.

Мъжът й продължи също така предпазливо:

— Разбрах, че е имало бой с ножове.

Математикът повдигна вежди.

— Така ли разправят?

— Вие и гу’жата срещу стотина главорези. Казаха ни, че сте ги убили всичките. Наистина ли? — В гласа му се долавяше скрито, но дълбоко уважение.

— Нищо подобно — неочаквано се ядоса Дорс. — Това е смешно. За какви ни взимате? За масови убийци ли? Мислите ли, че стотина главорези биха останали на място, изчаквайки цялото туй време, което би ми… би ни отнело да ги избием до един? Искам да кажа, я помислете със собствените си глави!

— Така говорят — обади се Касилия Тайсалвър с писклива твърдост в гласа. — В тая къща не можем да търпим подобни работи.

— На първо място — започна Селдън — това не беше във вашата къща. На второ, не бяха стотина човека, а десет. И на трето, никой не беше убит. Поспорихме, след туй те си тръгнаха и ни направиха път.

— Просто са ви направили път, тъй ли? Да не очаквате да ви повярвам, Външни! — заплашително се изрепчи госпожа Тайсалвър.

Селдън въздъхна. На хората тук като че ли им стигаше и най-малкото напрежение, за да се разделят на антагонистични групи.

— Добре де, уверявам ви, че един от тях малко се поряза. Нищо сериозно.

— А вие изобщо не бяхте ранени? — подпита Джайрад. Възхищението в гласа му сега личеше далеч по-силно.

— Нямаме и драскотина — отвърна Селдън. — Госпожа Венабили владее двата ножа изключително ловко.

— Смея да кажа — натърти Касилия, а очите й се спряха на колана на Дорс — че тук не искаме такива неща.

— Доколкото тук никой не ни напада, такива неща няма да има — спокойно обобщи историчката.

— Да, ама заради вас — продължи атаката госпожа Тайсалвър — изметът от улицата се е събрал пред нашата порта.

— Миличка — уговарящо рече съпругът й — хайде да не се ядосваме…

— Защо? — изсвистя презрително жена му. — Да не се боиш от нейните ножове? Бих искала да видя как ще ги използва срещу нас!

— Нямам никакво намерение да ги използвам — заяви Дорс, като подуши въздуха не по-малко шумно от Касилия Тайсалвър. — За какъв измет от улицата говорите?

Джайрад каза:

— Жена ми има предвид, че един гаврош от Билиботън — поне като съдя по вида му — иска да ви види, а в тоя квартал не сме навикнали на такива неща. Това подронва репутацията ни — тонът му беше извинителен.

Селдън веднага се съгласи:

— Добре, гу’син Тайсалвър, ние ей сега ще излезем, ще видим за какво става дума и ще го пратим по пътя му толкова бързо, че…

— Не. Чакай! — ядоса се неочаквано Дорс. — Това са нашите стаи. Ние си плащаме за тях. Ние решаваме кой да ни гостува и кой — не. Ако навън има някакъв младеж от Билиботън, той все пак е далянин. Нещо повече — той е транторианец. Още повече — той е гражданин на империята и е човешко същество. Най-вече пък, след като иска да ни посети, той става наш гост. Затова ние го каним да влезе!

Госпожа Тайсалвър не помръдна. Мъжът й също изглеждаше неуверен.

— След като разправяте — продължи историчката — че съм убила стотина главорези в Билиботън, сигурно не си въобразявате, че ще се уплаша от едно момче или, ако е там въпросът, от вас двамата. — Дясната й ръка уж случайно се отпусна върху колана.

Джайрад Тайсалвър заяви с изблик на внезапна енергия:

— Гу’жа Венабили, не сме искали да ви обидим! Разбира се, че тия стаи са си ваши и можете да каните тук когото си искате… — Той отстъпи назад, дърпайки подире си възмутената своя половинка. Явно у него изведнъж бе избухнал същински взрив от решимост, за който по-късно щеше да му се наложи да плаща.

Дорс ядно ги проследи с поглед.

Селдън сухо се подсмихва.

— Колко не ти отива! Мислех си, че аз съм тоя, дето по донкихотовски си търси белята, а ти си спокойната и практична жена, чиято единствена цел е да предотврати тази беля.

Дорс поклати глава.

— Не мога да понасям пред мен да се говори с такова презрение за човешко същество само заради груповата му идентификация. Точно тези уважавани хора тук създават ония хулигани там.

— А други уважавани хора — добави математикът — създават тези уважавани хора тук. Взаимната неприязън е също тъй част от човечеството…

— Значи тогава ще ти се наложи да се занимаваш и с нея в твоята психоистория, нали?

— Съвсем сигурно — ако изобщо някога има нещо мое, което да се занимава с каквото и да било. Аха, ето че въпросният гаврош идва. И той естествено е Рейч, което никак не ме изненадва.

72

Рейч влезе, като се озърташе. Явно бе, че е уплашен. Показалецът на дясната му ръка често-често се пресягаше към горната му устна, сякаш се чудеше кога ще започне да усеща първите наболи там косъмчета.

Момчето се обърна към очевидно вбесената госпожа Тайсалвър и неумело се поклони.

— Благодаря, гу’жа Тайсалвър. Чудно сте се уредили.

Сетне, когато вратата се трясна зад гърба му, огледа обстановката с маниер на познавач:

— Хубаво местенце, авери.

— Радвам се, че ти харесва — важно отговори Селдън.

— Откъде разбра, че сме тук?

— Проследих ви. Как иначе? — и се обърна към Дорс: — Хей, ама ти, ти не се биеш кат’ дама.

— Колко дами си виждал да се бият? — весело го запита тя.

Рейч потърка нос.

— Никога ни една. Те не носят ножове, освен ако са малки, та да плашат децата с тях. Мен обаче не са ме уплашвали.

— Сигурна съм, че не са. Какво правиш, за да накараш жените да си извадят ножовете?

— Нищо. Само малко се майтапиш. Викаш им: „Ей, маце, мога ли…“

Поразмисли секунда и махна с ръка:

— Няма значение.

— Е, не изпробвай тоя номер на мен — едва сдържайки смеха си, рече Дорс.

— Майтапиш ли се? След онуй, дет’ го стори на Марон? Лейди, къде се научи да се биеш така?

— На моя собствен свят.

— Мож’ ли ме научи?

— За това ли дойде да ме видиш?

— Не. Дойдох да ти предам нещо кат’ съобщение.

— От някого, който иска да се бие с мен?

— Никой не ще да се бие с теб. Виж к’во, ти сега си с репутация. Всички те знаят. Само мини някъде из стария Билиботън и аверите ще се разстъпят да ти направят път, и ще ти се хилят лигаво, и ще внимават да не ти се стори, че те гледат накриво. Ти си го заслужи, лейди. Той затуй иска да ви види двамата.

— Кой точно иска да ни види, Рейч? — попита Селдън.

— Един образ. Викат му Даван.

— И какъв е?

— Просто един образ. Живее в Билиботън, не носи никакъв нож…

— И е останал жив?

— Той много чете и помага на аверите, кат’ имат неприятности с важните клечки. Затуй го оставят на мира. Не му трябва нож.

— Тогава защо не дойде сам? — запита Дорс. — Защо е изпратил теб?

— Не обича мястото. Казва, че му призлява от него. Вика, че всички тук лижат на правителството… — момчето се прекъсна, изгледа с подозрение двамата Външни и заключи: — Е тъй де, няма да дойде тук. Рече, че мен ще ме пуснат само щот’ съм хлапе — и се захили. — А те за малко да ме не пуснат, нал’ тъй? Имам наум оная лейди, дет’ изглежда сякаш все души нещо.

Изведнъж Рейч млъкна сконфузено и сведе поглед към дрехите си.

— Там, отдет’ ида, си е доста трудничко да се измиеш…

— Всичко е наред — усмихна се Дорс. — Щом той не иска да дойде тук, къде ще се срещнем? В края на краищата — ако нямаш нищо против — не ни се ще пак да ходим в Билиботън.

— Нал’ ви рекох — възмути се пратеникът. — Кълна се, че можете да се развявате свободно! Пък и там, дет’ живее той, никой няма да ви закачи.

— Къде е това? — поинтересува се Селдън.

— Ще ви заведа. Не е далеч.

— И защо иска да ни види? — подпита историчката.

— Не знам. Само дет’ ми рече нещо такова — от усилие да си припомни Рейч чак полупритвори очи — „Кажи им, че искам да видя мъжа, който е говорил с един далянски топляк като с човек, и жената, която е победила Марон на ножове, но не го е убила, когат’ е можела да го стори.“ Мисля, че съм го наизустил правилно.

Математикът се усмихна.

— И аз така мисля. Той сега готов ли е да се срещне с нас?

— Чака.

— Тогава ще дойдем. — И погледна към Дорс със сянка от съмнение в очите.

— Добре — каза тя. — С удоволствие. Може би няма да е клопка. Надеждата в цъфтеж е вечен…

73

Когато излязоха, в светлината се бе появил приятен вечерен оттенък — съвсем бледовиолетов, а краищата на симулираните облаци, които се носеха над главите им, бяха порозовели. Дал можеше и да се оплаква от отношението на имперските управници, но поне с времето, което компютрите измисляха за сектора, всичко беше както трябва.

— Изглежда сме знаменитости — тихо рече Дорс. — Няма как да не го забележим.

Седдън сведе очи от предполагаемото небе и незабавно видя доста внушителна тълпа, насъбрала се край блока, в който живееха Тайсалвърови.

Никой от скупчилите се не сваляше очи от тях. Щом стана ясно, че двамата Външни са разбрали, че са обект на внимание, сред хората премина приглушен шепот, който като че ли бе на границата да се разрази в аплодисменти. Дорс подхвърли:

— Сега ми е ясно защо госпожа Тайсалвър се дразни от това. Трябваше да й вляза в положението.

В по-голямата си част чакащите бяха бедно облечени и не бе трудно да се предположи, че мнозина са от Билиботън.

Селдън импулсивно се усмихна и повдигна ръка в приветствен жест, който бе посрещнат с възторжени викове. Нечий глас, скрит в безопасната анонимност на тълпата, помоли:

— Може ли дамата да ни покаже някои номера с ножовете?

— Не, вадя ги само когато съм ядосана — отвърна Дорс и моментално избухна одобрителен смях.

Един човек пристъпи напред. Явно не беше от Билиботън и не приличаше на далянин. Мустаците му бяха прекалено малки, пък и цветът им бе кестеняв, а не черен.

— Марло Танто от „Транторски холовизионни новини“ — представи се той. — Ей сега ще ви фокусираме за вечерната емисия…

— Не — отсече Дорс. — Никакви интервюта.

Новинарят не помръдна.

— Разбрах, че сте се били със страшно много мъже в Билиботън — той широко се усмихна. — И сте победили. Това си е истинска новина.

— Не — повтори Дорс. — Срещнахме неколцина мъже в този квартал, поприказвахме си с тях и си тръгнахме. Това изчерпва всичко.

— Как се казвате? Не говорите като транторианка.

— Нямам име.

— А вашият приятел?

— И той няма.

Новинарят като че ли се ядоса.

— Вижте какво, лейди! Вие сте новина и аз просто се опитвам да си върша работата.

Рейч дръпна Дорс за ръкава. Тя се приведе и се вслуша в напрегнатия му шепот.

После кимна и се изправи.

— Не мисля, че сте новинар, господин Танто. По-скоро сте имперски агент, който се мъчи да вкара Дал в беля. Не е имало никакво сбиване, но вие искате да изфабрикувате новината за някакъв бой, та да дадете повод за полицейска експедиция в Билиботън. Ако бях на ваше място, не бих останала повече тук. Не мисля, че хората наоколо много ви се радват.

Още при първите й думи тълпата бе започнала да роптае. Постепенно ропотът се засили и към Танто се насочи някакво бавно, заплашително течение. Той се огледа неспокойно и си запробива път навън.

Дорс извиси глас:

— Пуснете го да си иде! Не го докосвайте. Не му давайте никакъв повод да докладва за насилие.

И хората послушно се разстъпиха пред него.

— Уфф, лейди — прошепна Рейч — трябваше да ги оставиш да го ступат.

— Без повече приказки, кръвожадно момченце! — шеговито го смъмри тя. — Води ни при този свой приятел.

74

Намериха човека, който наричаше себе си Даван, в стая зад един вагон-ресторант. Доста зад него.

Водеше, разбира се, Рейч и двамата отново откриха, че той се чувства също тъй уютно сред билиботънските лабиринти, както някоя къртица в подземните си тунели на Хеликон.

— Я почакай малко, хлапе — настоя Дорс, чиято предпазливост внезапно се бе обадила. — Къде точно отиваме?

— При Даван — отвърна момчето с недоволно изражение. — Казах ви.

— Но това е безлюдна зона. Никой не живее тук. — Тя се огледа с явно отвращение. Всичко наоколо беше безжизнено и доколкото имаше някакви светлинни табла, те или не светеха, или го правеха едва-едва.

— На Даван така му харесва — натърти Рейч. — Той непрекъснато се мести — ту тук, ту там. Нал’ знаеш — крие се.

— Защо? — полюбопитства историчката.

— Така е по в безопасност, лейди.

— По в безопасност от какво?

— От правителството.

— Че защо е притрябвал на правителството?

— Не знам! Виж к’во. Ако не щеш да ви заведа, ш’ви кажа къде е и как да идете и си вървете самички.

— Не, Рейч — намеси се Селдън — аз съм съвсем сигурен, че без теб ще се загубим. Всъщност по-добре ще е да ни изчакаш да свършим, за да можеш да ни върнеш обратно.

— А за мен к’во? Да не искаш да се мотая наблизо, щом огладнея.

— Ако се помотаеш наблизо и огладнееш, ще ти купя обилна вечеря. Всичко, което пожелаеш.

— Гу’сине, така разправяш сега. Отде да знам?

Ръката на Дорс се стрелна и в нея се оказа един нож с голо острие.

— Нали не ни наричаш лъжци, Рейч?

Хлапето се ококори, но изобщо не се стресна от заплахата, а помоли:

— Хей, това не съм го виждал. Направи го пак.

— Ще го направя после, ако си още тук. Ако не — и Дорс впи очи в него — ще те проследим.

— Хайде бе, лейди — ухили се Рейч. — Няма да ме проследите. Не сте от тия. Но аз ще бъда тук. — И се изпъчи. — Имате ми думата.

После тихо ги поведе, макар звукът от стъпките им да отекваше глухо в празните коридори.

Когато влязоха, Даван вдигна очи със свирепо изражение, което се смекчи, щом забеляза Рейч. Той бързо посочи двамата с въпросителен жест.

— Те са — каза момчето, ухили се и излезе.

— Аз съм Хари Селдън — представи се ученият. — Младата дама е Дорс Венабили.

И с непристорено любопитство загледа Даван. Беше смугъл и имаше характерните за всеки далянин гъсти черни мустаци, но в добавка — и няколкодневна брада. Май за пръв път виждаше човек от този сектор, който да не е гладко избръснат. Дори бандюгите от Билиботън бяха с гладки бузи и брадички.

— Как се наричате, господине? — попита Селдън.

— Даван. Рейч би трябвало да ви е казал.

— А второто ви име?

— Аз съм само Даван. Проследиха ли ви дотук, гу’син Селдън?

— Не, сигурен съм. Ако се бяха опитали, мисля, че Рейч щеше да разбере. А ако той не беше разбрал, госпожа Венабили щеше да забележи.

Дорс леко се усмихна.

— Хари, имаш прекалено голямо доверие в мен.

— Все повече и повече — замислено отвърна той.

Даван неспокойно се размърда.

— И все пак са ви разкрили.

— Разкрили?

— Да. Чух за онзи тъй наречен новинар.

— Вече? — Селдън бе доста изненадан. — Подозирам, че той наистина е новинар, и то напълно безобиден. Нарекохме го имперски агент по едно хрумване на Рейч, което май наистина си го биваше. Тълпата наоколо веднага стана заплашителна и бързо се отървахме от него.

— Не — възрази Даван — той си е точно такъв, какъвто сте го нарекли. Моите хора го познават и наистина работи за империята. Но в края на краищата вие не постъпвате като мен. Не използвате фалшиви имена и не сменяте местоживеенето си. Представяте се със своите собствени и не правите никакви усилия да останете в тайна. Вие сте Хари Селдън, математикът.

— Да. Защо ми е да си измислям фалшиво име?

— Империята нали ви търси?

Ученият повдигна рамене.

— Аз се заседявам на места, където тя не може да направи нищо, за да ме залови.

— Не открито, но пък и империята няма защо да действа така. Бих ви посъветвал да изчезнете… наистина да изчезнете.

— Като вас ли? — Селдън се огледа едва ли не с отвращение. Стаята бе също тъй мъртвешки пуста, както коридорите, по които бяха минали. Цялата беше плесенясала и изглеждаше ужасно потискащо.

— Да — потвърди Даван. — Бихте могли да сте ни от полза.

— По какъв начин?

— Говорили сте с един мъж на име Юго Амарил.

— Да, говорих.

— Амарил ми каза, че можете да предсказвате бъдещето.

Математикът тежко въздъхна. Беше се уморил от стоенето в тази празна стая. Даван седеше на една възглавница. Имаше и други свободни, но не изглеждаха чисти. А не искаше и да се облегне на плесенясалата стена.

— Или вие зле сте го разбрали — подхвана той — или Амарил зле е разбрал мен. Това, което всъщност съм направил, е да докажа, че е възможен изборът на такива начални условия, от които историческата прогноза не се изражда в хаотични състояния, а в известни граници става предвидима. Само че аз нито зная какви трябва да са тия начални условия, нито съм сигурен, че те могат да бъдат открити от един или от колкото и да са учени за някакъв краен отрязък от време. Разбирате ли ме?

— Не.

Селдън отново въздъхна.

— Тогава ще опитам да ви обясня още веднъж. Възможно е да се предвиди бъдещето, но може да се окаже невъзможно да се открие начин как да се възползваме от тази възможност… Сега по-добре ли е?

Даван мрачно изгледа математика, а след него и Дорс.

— Значи не можете да предвиждате бъдещето.

— Тук вече сте напълно прав, гу’син Даван.

— Само Даван. Някой ден обаче сигурно ще се научите да го правите.

— Не е изключено.

— Значи това е причината империята да ви иска.

— Не. — Селдън предупреждаващо вдигна пръст. — Смятам, че това е причината империята да не прави кой знае какви усилия да ме залови. Естествено биха желали да съм им в ръцете, ако можеха да ме пипнат без много труд, но им е известно, че в този момент аз не зная нищо, и поради туй не си струва да разстройват деликатния мир на Трантор, като се набъркат в местните права на тоя или оня сектор. Това е причината все още да се движа под собственото си име в относителна сигурност.

За миг Даван зарови лице в дланите си и измърмори:

— Това си е чиста лудост… — после уморено вдигна очи и попита Дорс: — Вие жена ли сте на гу’син Селдън?

— Аз съм негов приятел и защитник — спокойно отвърна тя.

— Откога го познавате?

— Заедно сме от няколко месеца.

— Не повече?

— Не повече.

— Според вас той истината ли говори?

— Какви основания имате да повярвате на мен, ако не вярвате на него? Ако Хари ви лъже по някаква причина, не мога ли и аз също да ви излъжа, за да го подкрепя?

Даван безпомощно загледа ту единия, ту другия.

— Във всеки случай, бихте ли ни помогнали?

— Кои сте вие и каква помощ ви е нужна?

— Виждате какво е положението тук — мъжът описа широк кръг с ръката си. — Ние сме потиснати. Това поне трябва да ви е известно и като съдя по държанието ви с Юго Амарил, не мога да повярвам, че не ни симпатизирате.

— Напълно ви симпатизираме.

— Би трябвало също да знаете кой е първоизточникът на потисничеството.

— Предполагам — кимна Дорс — искате да намекнете, че това е имперското правителство. Естествено и то има пръст в цялата работа. От друга страна, забелязвам, че в Дал е налице средна класа, която презира топляците, и криминална класа, която тероризира всички останали в сектора.

Даван присви устни, но остана непреклонен.

— Съвършено вярно! Съвършено вярно. Империята обаче насърчава това по принципни съображения. Дал има потенциала да предизвика сериозни неприятности. Ако топляците се вдигнат на стачка, Трантор почти незабавно ще изпита жесток енергиен недостиг с всички произтичащи от това последствия. Само че богатите в самия сектор ще хвърлят пари, за да наемат побойници от Билиботън и от други такива места, та да пребият топляците и провалят стачката. Случвало се е вече… Империята позволява на някои даляни да постигнат относително добър живот, за да ги превърне в свои лакеи, докато същевременно отказва да засили законите за контрол над оръжията в достатъчна степен, за да отслаби криминалния елемент. Имперското правителство върши това навсякъде, не само в Дал. Не може да използва сила, за да наложи волята си, както едно време, когато е управлявало с брутална откритост. Днес Трантор е станал толкова сложен и толкова лесно може да бъде разбунен, че войските не трябва да си завират носа…

— Проява на упадък — изтресе Селдън, като си спомни оплакванията на Чувек.

— Какво? — подскочи Даван.

— Нищо — кимна математикът. — Продължавайте.

— Имперските войски не трябва да си пъхат носа тук, но дори и при това положение те са проумели, че могат да направят много поразии. Всеки сектор е подтикван да подозира съседите си. Вътре в него икономическите и социалните класи са насъсквани да водят нещо като непрекъсната война едни с други. Резултатът е, че по цял Трантор е невъзможно хората да предприемат обши действия. Навсякъде те по-скоро биха се сражавали помежду си, отколкото да застанат заедно срещу централната тирания… И така империята управлява, без да й се налага да използва сила.

— А какво мислите, че може да се направи? — запита Дорс.

— От години се опитвам да изградя чувство за солидарност между хората на този свят.

— Мога само да предположа — сухо заяви Селдън — че сте намерили това за непосилно трудна и съвсем неблагодарна задача.

— Правилно предполагате — отвърна Даван — обаче партията ни става все по-мощна. Много от нашите побойници започват да осъзнават, че е най-добре да не използват ножовете си един срещу друг. Ония, които са ви нападнали в коридорите на Билиботън, са пример за все още неосъзнати елементи. Тези обаче, които сега ви подкрепят и са готови да ви защитят от агента, дето сте го сметнали за новинар, са мои хора. Аз живея тук, между тях. Начинът ми на живот не е привлекателен, но поне съм в безопасност. Имаме сподвижници в съседните сектори и от ден на ден разширяваме влиянието си.

— А ние къде се вписваме? — запита Дорс.

— От една страна — каза Даван — вие и двамата сте Външни, учени. Искаме сред нашите водачи да има хора като вас. Най-голямата ни сила идва от бедните и необразованите, защото те страдат най-много, само че и най-лошо могат да ръководят. Един човек като вас струва колкото стотина от тях.

— Странна оценка за конспиратор, който иска да спасява потиснатите — подметна Селдън.

— Нямам предвид като хора — побърза да дообясни Даван. — А само що се отнася до водачеството. Партията трябва да има сред лидерите си личности с интелектуална мощ.

— Тоест такива като нас са нужни, за да придадат на вашата партия лустро на почтеност?

— Ако поискате, винаги можете да представите нещата в подигравателна окраска — отвърна Даван. — Вие, гу’син Селдън, обаче сте повече от почитан и повече от интелектуалец. Дори и да не признавате, че сте способен да прониквате през мъглите на бъдещето…

— Моля ви — прекъсна го математикът — не изпадайте в поетично настроение и не използвайте условното наклонение. Въпросът не се свежда до признаване. Аз не мога да предвиждам бъдещето. Пред погледа ми има не мъгла, а преграда от хромирана стомана.

— Нека да довърша! Дори ако вие не можете наистина да предвиждате — как го казахте? — с психоисторическа точност, все пак сте изучавали историята и имате известно интуитивно усещане за нейните последици. Не е ли тъй?

Селдън поклати глава.

— Сигурно имам известно интуитивно разбиране за математическо правдоподобие, но онова, което успявам да транслирам в нещо с историческа значимост, засега е съвършено несигурно. Всъщност аз не съм изучавал история. Ще ми се да бях. Много остро усещам този недостатък.

— Аз съм историк, Даван — намеси се Дорс — и ако пожелаете, мога да добавя няколко неща.

— Моля — рече далянинът с полуучтив, полупредизвикателен тон.

— От една страна, в галактическата епоха е имало множество революции, които са сваляли тиранични режими — понякога на отделни планети, понякога на цели групи и доста рядко в самата империя или в регионалните предимперски управления. Често пъти това е означавало единствено смяна на тиранията. С други думи, една управляваща класа е била заменяна с друга — по-ефективна и поради това по-способна да се укрепи — докато бедните и онеправданите са си оставали все тъй бедни и онеправдани или дори положението им се е влошавало.

Даван, който внимателно я слушаше, възрази:

— Зная. Всички го знаем. Може би сме успели да се поучим от миналото и вече по-добре разбираме какво трябва да избегнем. Освен това сегашната тирания е действаща, докато онази, която може би ще съществува в бъдещето, е само потенциална. Ако винаги се отдръпваме от промяната с мисълта, че тя води към по-лошо, тогава изобщо няма надежда да се отървем от несправедливостта!

— Второто, което трябва да си припомните — продължи спокойно Дорс — е, че дори и правото да е на ваша страна, дори и справедливостта гръмогласно да зове за възмездие, обикновено балансът на силите е в полза на съществуващата тирания. С бунтове и демонстрации вашите побойници не могат да сторят нищо, което да има що-годе продължителен ефект, докато съществува армия, оборудвана с кинетични, химични и неврологични оръжия, готова да ги използва срещу въстаниците. Можете да привлечете всички онеправдани и дори всички почитани хора на своя страна, но ако не спечелите полицията и войската или най-малкото не отслабите сериозно тяхната лоялност към управляващите…

— Трантор е свят с множество правителства — не я дочака да завърши Даван. — Всеки сектор има свои собствени управници и някои от тях са антиимперски настроени. Ако можем да привлечем на своя страна един достатъчно силен такъв сектор, това ще промени положението, нали? Тогава няма да сме само някакви си уличници, дето се бият с ножове и камъни.

— Това значи ли, че наистина имате подобен силен сектор на своя страна, или просто амбицията ви е да го спечелите?

Далянинът не отговори.

— Допускам, че си мислите за кмета на Што — каза след кратка пауза Дорс. — Но ако той е склонен да използва общото негодувание като средство да подобри шансовете си за бламиране на императора, не ви ли идва наум, че крайната му цел е да се качи на императорския трон? Защо ще рискува своята сегашна немаловажна позиция за нещо по-дребно? Само заради тържеството на справедливостта и признанието на хора, към които самият той може би не изпитва голям интерес?

— Искате да кажете — отвърна с въпрос Даван — че всеки могъщ лидер, който е готов да ни помогне, може и да ни предаде?

— В галактическата история това се е случвало прекалено често.

— А ако сме подготвени, не можем ли ние да го изпреварим?

— Имате предвид да използвате влиянието му и сетне в някой критичен момент да отстраните водача на неговите войски и да го убиете?

— Може би не точно това, обаче би трябвало да съществува някакъв начин да се избавим от него, ако се окаже необходимо.

— В такъв случай имаме революционно движение, в което основните участници са готови да се предават едни други и всеки само изчаква момента… Звучи като идеална рецепта за хаос.

— Значи няма да ни помогнете? — попита Даван.

Селдън, който с намръщено лице слушаше спора между двамата, се намеси:

— Не можем да отговорим толкова лесно. Мисля, че ние бихме искали да ви помогнем. На ваша страна сме. Струва ми се, че никой човек със здрав разум не би подкрепил една система, която се държи на власт, като подхранва взаимна омраза и подозрения. Дори когато изглежда, че това върши работа, подобна система може да бъде описана единствено като метастабилна; тоест като играчка, склонна да се катурне в една или друга посока. Само че въпросът е: как да помогнем? Ако разполагах с психоисторията, ако можех да определя какво е най-вероятно да се случи, ако бях в състояние да предвидя кое именно действие от многобройните алтернативни възможности би довело до очевидно щастливи последици, тогава на драго сърце щях да ви предоставя своите изводи. Но аз не разполагам с нея. Мога да ви помогна най-добре, като се опитам да я разработя.

— Колко време ще отнеме?

Ученият сви рамене.

— Не мога да кажа.

— Нима искате да ви чакаме неограничено дълго?

— Каква друга алтернатива има, след като в момента съм ви безполезен? Във всеки случай, ще добавя, съвсем доскоро бях съвършено убеден, че разработването на психоисторията е абсолютно невъзможно. Сега не съм толкова сигурен…

— Имате предвид, че в главата ви се върти някакво решение?

— Не, просто интуитивно усещане, че е възможно да се намери решение. Не съм в състояние да определя какво точно се е случило, та да изпитвам подобно чувство. Нищо чудно и да се самозалъгвам. Оставете ме да продължа да опитвам… Може би ще се срещнем пак.

— А може би — подхвърли Даван — ако се върнете там, където сте отседнали сега, ще се озовете в някоя имперска клопка. Удобно е да си мислите, че ще ви оставят на мира, докато се борите с психоисторията, но аз съм сигурен, че императорът и неговият блюдолизец Демерцел също не са настроени да чакат вечно… нито дори в по-голяма степен от мен.

— В такъв случай няма да спечелят нищо — спокойно отвърна Селдън — тъй като не съм на тяхна страна, а на ваша. Хайде, Дорс.

Двамата се обърнаха и си тръгнаха, за да открият, че отвън ги чака Рейч. Така оставиха Даван — седнал сам в неговата мизерна стаичка.

75

Рейч нагъваше, като си облизваше пръстите, мачкайки торбичката, в която се намираше някаква храна с неизвестен произход. Въздухът се бе изпълнил със силен мирис на лук, но с характерна добавка — може би на основата на мая.

Дорс, която се поотдръпна назад от миризмата, попита:

— Откъде взе тая храна, Рейч?

— От момчетата на Даван. Те ми я донесоха. Бива си я.

— Значи няма защо да ти купуваме вечеря, нали? — вметна Селдън, усетил празнотата в собствения си стомах.

— Дължите ми нещичко — отговори хлапето и алчно погледна към Дорс. — К’во ще кажете за ножа на дамата? Единия.

— Никакъв нож — отряза го тя. — Ще ни върнеш обратно без проблеми и аз ще ти пусна една петарка.

— За петара не мож’ взе никакъв нож — изръмжа Рейч.

— Получаваш една петара и толкоз — повтори историчката.

— Лейди, ти си кофти дама…

— Аз съм кофти дама с бърз нож, така че шавай!

— Добре де. К’во се запени? — Рейч махна с ръка. — Натам.

Трябваше да се върнат назад по празните коридори, обаче този път Дорс се огледа нагоре-надолу и спря.

— Задръж малко, момче. Следят ни.

Билиботънецът едва не излезе от кожата си.

— Никой не ти иска да чуваш нещо.

Селдън сведе глава настрани.

— Не долавям нито звук.

— Аз пък долавям! — запъна се Дорс. — Виж какво, Рейч, не искам никакви шегички. Или ще ми кажеш веднага какво става, или така ще те тресна по главата, че една седмица само звезди ще са ти пред очите. Сериозно говоря!

Момчето вдигна ръка в защитен жест.

— Недей, кофти мадамо. Т’ва са хората на Даван. Просто се грижат за нас в случай че дойдат ония с ножовете.

— Хората на Даван?

— Ъхъ. Вървят по сервизните коридори.

Дясната ръка на Дорс се стрелна и пипна Рейч за яката на връхната му дреха. Повдигна го и хлапето се залюля, крещейки:

— Хей, лейди. Хей!

— Дорс! — укоряващо каза Селдън. — Не се дръж грубо.

— Ако реша, че лъже, тогава ще види какво значи грубо. Теб трябва да защищавам, Хари, не него.

— Аз не лъжа — боричкаше се безуспешно Рейч. — Не лъжа!

— Сигурен съм, че не лъже — настоя математикът.

— Сега ще видим. Момче, кажи им да излязат някъде, където ще можем да ги видим — пусна го на земята и си отупа дланите.

— Ти си откачалка, лейди — оскърбено заяви Рейч. Сетне повиши глас: — Ей, авери! Я някои от вас да поизлязат тук.

Почакаха и след малко от един неосветен отвор надолу по коридора се появиха двама мъже с тъмни мустаци. Дълъг белег пресичаше бузата на единия. И двамата държаха в ръцете си ножове с извадени остриета.

— Колко сте още? — попита Дорс.

— Няколко — рече единият от новодошлите. — Заповед. Пазим ви. Даван не иска да ви се случи нещо лошо.

— Благодаря. Опитайте се да бъдете още по-тихи. Рейч, потегляй.

Хлапето мрачно избуча:

— Аз казвах истината, а ти…

— Прав си — призна Дорс. — Така че се извинявам.

— Чудя се дали да ти приема извиненията — заяви Рейч, като се изпъна, за да изглежда по-висок. — Добре де, тоя път приемам. — И тръгна.

Когато стигнаха булеварда, невидимата рота телохранители изчезна. Във всеки случай острият слух на Венабили вече не ги долавяше. Сега обаче тримата вървяха в порядъчната част на града. Дорс малко разсеяно каза:

— Рейч, мисля, че нямаме дрехи, които да ти станат.

— Що искаш да имаш дрехи, дет’ да ми станат, гу’жа? — Изглежда, че щом излязоха от коридорите, благоприличието отново се всели във водача им. — Аз си имам мои…

— Питам се, дали не би желал да дойдеш у нас, за да вземеш една баня.

— За чик? — изненада се момчето. — Тия дни все ще се изкъпя някъде. И ще си сложа другата риза. — То проницателно изгледа историчката. — Съжаляваш, дет’ за малко не ме ступа? Нал’ тъй? Докарваш ми се?

Дорс се усмихна.

— Да. Нещо такова.

Рейч царствено махна с ръка.

— Всичко е наред. Слушай, ти си много силна за една мадама. Дигна ме кат’ едното нищо.

— Бях ядосана, Рейч. Трябва да се грижа за гу’син Селдън.

— Да не си му нещо кат’ телохранител? — Хлапето въпросително зяпна Селдън. — Имаш лейди за телохранител?

— Нищо не мога да направя — усмихна се накриво математикът. — Тя настоява. А и определено си знае работата.

— Помисли си пак, Рейч — подхвърли Дорс. — Сигурен ли си, че не искаш една баня? Хубава, топла баня.

— Няма да я бъде — врътна глава малкият билиботънец. — Да не мислиш, че тая кикимора ще ме пусне пак в къщата?

Дорс вдигна очи и видя, че пред входната врата на сградата стои Касилия Тайсалвър. Тя изгледа първо Външната жена, а сетне и израслото на улицата момче. Невъзможно бе да се определи в кой от двата случая изражението й беше по-гневно.

— Е, хайде, гу’сине и ’спожо — бързо задърдори Рейч. — Не знам дал’ и вас ще ви пусне вътре… — Той пъхна ръце в джобовете си и се помъкна с прекрасна имитация на безгрижно настроение.

— Добър вечер, госпожо Тайсалвър — поздрави пръв ученият. — Доста е късно, нали?

— Много — кимна хазяйката им. — Днес насмалко да избухне бунт заради онзи новинар, срещу когото насъскахте уличната сган.

— Не сме насъсквали никого срещу когото и да било — заяви Дорс.

— Аз бях тук — непреклонно каза госпожа Тайсалвър. — Сама видях. — И отстъпи встрани, за да им направи път да влязат, като се забави достатъчно дълго, та да стане ясно, че се колебае.

— Държи се, сякаш това е било последната капка — отбеляза Дорс, докато вървяха със Селдън към стаите си.

— Е, и? Какво може да направи? — попита математикът.

— Чудя се — отвърна спътничката му.

XVI. ОФИЦЕРИТЕ

РЕЙЧ — Според Хари Селдън първата му среща с Рейч е съвършено случайна. Той бил просто един уличен гаврош, когото ученият помолил да му покаже пътя. От този миг нататък обаче животът му се сплита с живота на великия математик, докато…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

76

На следващата сутрин Селдън — облечен от кръста надолу, измит и избръснат — почука на вратата, която водеше към стаята на съквартирантката му, и каза немного високо:

— Дорс, моля те, отвори.

Тя отвори. Късите й златисточервеникави къдрици бяха все още влажни и тя също бе облечена само от кръста надолу.

Селдън направи крачка назад, притеснен до немай къде. Младата жена погледна с безразличие към гърдите си и уви една кърпа около рошавата си глава.

— Какво има?

Математикът се вторачи вдясно.

— Исках да те питам за Што.

— Защо… какво? И, моля те, не ме карай да шепна като на девица!

— Просто се опитвам да бъда вежлив — засегна се той.

— Ако имаш нещо против, няма да бъда. И не те питам защо какво, а за сектор Што.

— Защо ти е? Или ако предпочиташ, защо за Што?

— Слушай, Дорс, не се шегувам. Мине не мине време и току някой спомене за него или за кмета му. Чувек подметна нещо, ти — друго, Даван също. Само аз не зная нищичко нито за сектора, нито за кмета.

— Хари, аз също не съм родена на Трантор. Известно ми е съвсем малко, но с удоволствие ще го споделя с теб. Што е близо до Южния полюс, много голям, гъсто населен…

— Гъсто населен? На Южния полюс?

— Не сме на Хеликон, Хари. Нито пък на Сина. Това е Трантор. Всичко е натикано под земята, а там и на полюса, и на екватора е почти едно и също. Разбира се, предполагам, че поддържат съотношението ден-нощ максимално естествено — дълги дни през лятото, дълги нощи през зимата — почти както е на повърхността. И се гордеят, че са полярници…

— Но при тях на Горната страна наистина трябва да е студено.

— О, да. Горната страна на Што е цялата в сняг и лед, само че не толкова дебел, колкото сигурно си мислиш. Ако слоят е прекалено тежък, може да потроши купола, обаче той не е и точно тази е основната причина за мощта на сектора.

Тя се обърна към огледалото, разви кърпата от главата си и наметна върху косата сушилната мрежа, която за пет секунди й придаде приятна лъскавина. После добави:

— Нямаш си представа колко съм щастлива, че не ми се налага да нося шапчица. — И навлече горната част от облеклото си.

— Какво общо има леденият слой с мощта на Што?

— Помисли сам. Четиридесет милиарда души използват огромно количество енергия, като всяка калория в края на краищата дегенерира до топлина и човек трябва някак да се отърве от нея. Тя се прехвърля по тръби към полюсите и особено към Южния, който е по-развитият, и там се отделя в космоса. В процеса на отделяне топлината разтопява по-голямата част от леда и аз съм сигурна, че точно това е причината за транторските облаци и дъждове, колкото и метеорологичните шамани да настояват, че нещата са далеч по-сложни.

— А Што използва ли енергията, преди да се освободи от нея?

— Доколкото ми е известно, нищо не им пречи да го правят. Между другото, нямам и най-слаба представа каква е технологията на отделяне на топлината, понеже аз говорех за политическа мощ. Ако Дал спре да произвежда полезна енергия, това положително ще създаде неудобства на Трантор, обаче има и други сектори, които я произвеждат, и те могат да увеличат производството й, а освен това, разбира се, съществуват и запаси, натрупани под една или друга форма. Накрая сигурно ще трябва да се съобразят с Дал, но не преди да мине доста време. Докато Што…

— Да?

— Ами той отделя най-малко деветдесет процента от цялата създадена на Трантор топлинна енергия и няма никакъв заместник. Ако спре да изхвърля топлината, по цялата планета температурата ще започне да се повишава.

— А също и в самия сектор Што.

— Да, но тъй като се намира на Южния полюс, ще може да си уреди приток от студен въздух. Няма да му помогне кой знае колко, обаче ще издържи повече от всички останали сектори. Значи излиза, че Што е твърде деликатен проблем за императора и кметът му е или поне би могъл да бъде изключително могъщ.

— И какъв е сегашният?

— Не зная. От онова, което съм подочувала от време на време, си представям, че е много стар и саможив, но твърд като корпус на космически кораб и все още ловко вкопчен във властта.

— Чудя се защо му е? Ако е толкова стар, не би могъл да я задържи дълго време.

— Кой знае, Хари? Предполагам, че това е натрапчива идея, която той ще влачи до гроба. А може и да е тръпката от играта — домогването до нея, без всъщност истински да жадува за самата власт. Вероятно ако я имаше и заемеше мястото на Демерцел или дори императорския трон, щеше да се почувства разочарован, защото битката е свършила. Разбира се, докато продължава да живее, би могъл да започне друга игра — за нейното запазване, което сто на сто ще се окаже също тъй трудно и също тъй удовлетворително.

Селдън поклати глава.

— Хрумна ми, че не би трябвало никой да иска да бъде император…

— Съгласна съм, че никой с всичкия си няма да го пожелае, обаче „имперското стремление“, както често го наричат, е като болест, която — щом те пипне веднъж — просто те лишава от здрав разум. И колкото по-близо си до поста, толкова по-лесно е да я прихванеш; с всяко издигане по стълбицата…

— Болестта се изостря все повече? Да, това ми се струва естествено. Но също така си мисля, че Трантор, като свръхогромен свят, толкова се е оплел в собствените си нужди и е тъй конфликтен в своите амбиции, че до голяма степен обуславя неспособността на императора да управлява. Защо той не го напусне и не се установи на някой по-простичък?

Дорс се разсмя.

— Ако познаваше историята, нямаше да питаш. Трантор е символ на империята по силата на хилядолетния навик. Един император, който не е в Двореца, не е император. Императорът е по-скоро място, отколкото човек.

Селдън потъна в мълчание и лицето му се напрегна. След малко събеседничката му попита:

— Хари, какво има?

— Мисля — рече той с приглушен глас. — Откакто ми разказа оная история за ръката на бедрото, ми се мяркат едни идеи, дето… Сега забележката ти, че императорът е по-скоро място, отколкото човек, като че ли закачи някаква струнка.

— Каква струнка?

Селдън поклати глава.

— Още не мога да ти кажа. Не е изключено изцяло да греша — погледът му се изостри и очите му сякаш дойдоха на фокус. — Във всеки случай трябва да слезем долу и да закусим. Закъсняваме, а не смятам, че госпожа Тайсалвър е в достатъчно добро настроение, та да ни донесе закуската тук.

— Ама че си оптимист — рече Дорс. — Аз пък мисля, че тя не е в достатъчно добро настроение, за да иска да останем — със или без закуска. Страхотно й се ще да ни разкара.

— Възможно е, но ние й плащаме.

— Подозирам, че тя вече ни мрази достатъчно, за да презре дори парите…

— Може би нейният съпруг ще се изяви като малко по-привързан, поне що се отнася до тях.

— Ако той изрече и една дума против волята на жена си, единственият човек, който ще бъде по-изненадан от мен да я чуе, сигурно ще е госпожа Тайсалвър. Добре, готова съм.

И те заслизаха по стълбата към останалата част от апартамента, за да установят, че въпросната лейди ги чака с нещо по-малко от закуска… И същевременно — с нещо далеч по-голямо.

77

Касилия Тайсалвър стоеше като глътнала бастун, с напрегната усмивка на кръглото си лице и особен блясък в очите. Съпругът й се бе облегнал унило на стената. В центъра на стаята имаше двама мъже, застанали изправени, сякаш бяха подминали с презрение възглавниците на пода.

И двамата имаха тъмната къдрава коса и гъстите черни мустаци, които човек очакваше да види у един истински далянин. И двамата бяха кльощави, облечени с черни дрехи, които дотолкова си приличаха, че сигурно бяха униформи. На раменете и отстрани на цилиндричните им панталони имаше тънки бели ширитчета. Всеки носеше на дясната страна на гърдите си доста избелелия знак, символизиращ империята на който и да е населен свят от Галактиката — космически кораб и слънце, като в този случай в центъра на слънцето се мъдреше едно тъмно D.

Селдън моментално разбра, че двамата са от далянската служба за сигурност.

— Какво значи всичко туй? — остро попита той.

Единият мъж пристъпи напред.

— Аз съм секторен офицер Лейнъл Рус. Това е моят партньор Геборе Астинуолд.

И двамата показаха блестящите си идентификационни холокарти. Математикът не си даде труда дори да ги погледне.

— Какво искате?

Рус спокойно отвърна с въпрос:

— Вие ли сте Хари Селдън от Хеликон?

— Аз.

— А вие ли, госпожо, сте Дорс Венабили от Сина?

— Аз — кимна историчката.

— Дошъл съм да направя разследване по оплакването, че някой си Хари Селдън вчера е предизвикал размирици.

— Нищо такова не съм правил — възрази ученият.

— Нашата информация — каза Рус, като се вгледа в екрана на една малка компютърна плочка — е, че вие сте обвинили един новинар, че е имперски агент, като по този начин сте подстрекавали към размирици срещу него.

— Господин офицер — намеси се Дорс — аз бях човекът, който каза, че той е имперски агент. Имах основания да мисля така. Да изразяваш собственото си мнение положително не е престъпление. В империята съществува свобода на словото.

— Това не се отнася за мнения, които преднамерено се изразяват с цел да предизвикат размирици.

— Как можете да твърдите това, господин офицер?

В тоя момент госпожа Тайсалвър се обади с писклив гласец:

— Аз мога да го потвърдя, гу’син офицер. Жената видя, че се е насъбрала тълпа, цяла тълпа помияри, дето само гледат каква беля да направят. Нарочно каза, че онзи бил имперски агент, без да знае нищо такова, за да ги разбуни. Ясно беше, че разбира какво върши.

— Касилия — умоляващо рече съпругът й, но тя му хвърли такъв поглед, че той повече не се обади. Рус се обърна към госпожа Тайсалвър.

— Вие ли предявихте това оплакване, госпожо?

— Да. Тия двамата живеят от няколко дни тук и не правят нищо друго освен да ми създават неприятности. Поканиха хора с ниска репутация в моя апартамент и ме унизиха в очите на съседите.

— Господин офицер, незаконно ли е — попита Селдън — човек да покани чисти, тихи граждани на Дал в своята стая? Двете помещения горе са наши. Ние ги наехме и си плащаме за тях. Престъпление ли е в Дал да разговаряш с даляни, господин офицер?

— Не, не е — отвърна Рус. — Това обаче не влиза в оплакването. Какво ви е дало основания, госпожо Венабили, да предположите, че човекът, когото сте обвинили по този начин, действително е имперски агент?

— Той имаше малки кафяви мустачки, по което заключих, че не е далянин. Предположих, че е имперски агент.

— Предположили сте? Вашият другар, господин Селдън, изобщо няма мустаци. Да предполагате, че и той е имперски агент?

— Във всеки случай — побърза да се намеси математикът — не е имало никакви размирици. Ние помолихме тълпата да не предприема насилствени действия срещу… новинара и аз съм сигурен, че те нищо не са му сторили.

— Сигурен сте, господин Селдън, тъй ли? — ехидно попита Рус. — Нашата информация е, че веднага след като сте отправили своето обвинение, вие сте се махнали оттам. Как бихте могли да свидетелствате за онова, което се е случило, след като сте напуснали мястото?

— Не бих могъл — съгласи се Селдън — тъй че вие ми отговорете мъртъв ли е този човек? Или може би е ранен?

— Мъжът беше разпитан. Отрича да е имперски агент, а и ние нямаме никаква информация, че е такъв. Освен това той твърди, че с него са се държали грубо.

— Спокойно може да лъже и за двете неща — каза Селдън. — Аз бих предложил психическа проба…

— Не може да се направи без разрешението на субекта — прекъсна го Рус. — Правителството на сектора много държи на това. То обаче не би имало нищо против вие двамата да минете през такава проба. Ще се съгласите ли?

За миг Селдън и Дорс се спогледаха, а сетне ученият каза:

— Не. Разбира, се, че не.

— Разбира се, че не — повтори Рус с оттенък на сарказъм в гласа — макар да нямате нищо против да я предложите за някого другиго!

При тия думи вторият офицер, Астинуолд, който досега изобщо не се бе обадил, се усмихна.

— Имаме информация — продължи Рус — че преди два дни вие сте участвали в сбиване с ножове в Билиботън и лошо сте наранили един далянски гражданин на име… — той чукна някакъв клавиш на компютърната си плочка и прегледа изписаното на екрана — …Елгин Марон.

— Вашата информация казва ли как е започнало сбиването? — запита Дорс.

— В този момент, госпожо, това няма отношение към въпроса. Отричате ли, че е имало сбиване?

— Естествено, че имаше — разгорещи се Селдън — но категорично отричаме, че сме го предизвикали ние. Бяхме нападнати. Тоя Марон хвана госпожа Венабилии бе съвсем ясно, че се опитва да я изнасили. Всичко, което се случи после, си беше чиста самоотбрана. Или може би Дал оправдава изнасилването?

— Твърдите, че са ви нападнали? — безизразно продължи с въпросите си Рус. — Колко души?

— Десетима мъже.

— И вие сам — заедно с една жена — сте се защитили срещу десет мъже?

— Госпожа Венабили и аз се защитихме. Да!

— Тогава как тъй нямате никакви наранявания? Да не би някой от вас двамата да е порязан или натъртен на място, което не се вижда?

— Не, господин офицер.

— Излиза, че при сбиване на един човек — плюс една жена — с десет души, вие изобщо не сте ранени, а оплакалият се Елгин Марон е бил хоспитализиран с наранявания и ще трябва да му се присажда горна устна?

— Бихме се добре — мрачно отвърна Селдън.

— Изключително добре. Какво бихте казали, ако ви съобщя, че трима мъже са свидетелствали, че вие и вашата приятелка сте нападнали Марон без никакъв повод?

— Това е невероятно! Сигурен съм, че този далянин има досие като скандалжия и побойник. Обяснихме ви, там бяха десет души. Очевидно шестима не са пожелали да излъжат под клетва. Другите трима обясняват ли защо не са се притекли на помощ на своя приятел, след като са видели как той е станал обект на непредизвикано нападение и животът му е бил изложен на опасност? Би трябвало да ви е ясно, че лъжат…

— Да не предлагате да ги подложим на психическа проба?

— Да. И преди да сте попитали, отказвам ние да се подложим!

— Освен това — добави Рус — получихме информация, че вчера, след като сте напуснали сцената на размириците, сте се съветвали с някой си Даван — известен с подривната си дейност и търсен от полицията човек. Вярно ли е?

— Ще трябва да го докажете без наша помощ — отговори Селдън. — Ние няма да участваме в по-нататъшния разпит.

Офицерът прибра плочката си.

— Опасявам се, че трябва да ви помоля да дойдете с нас в управлението именно за по-нататъшен разпит.

— Не мисля, че това е необходимо, господин офицер — възрази математикът. — Ние сме Външни, които не са извършили нищо престъпно. Опитахме се да избегнем един новинар, който ненужно ни дразнеше; опитахме се да се защитим от изнасилване и евентуално убийство в една част от вашия сектор, прочута с криминалното поведение на обитателите си; и освен това говорихме с различни даляни. Не виждаме в това нищо, което да изисква по-нататъшните ви въпроси. Те биха могли да се квалифицират като нарушаване на собственото ни спокойствие.

— Тези решения ги взимаме ние — поясни Рус. — Ще бъдете ли така добри да дойдете с нас?

— Не, няма да дойдем — отсече Дорс.

— Внимавайте — изкрещя госпожа Тайсалвър. — Тя има два ножа.

Офицерът въздъхна и каза:

— Благодаря, госпожо, известно ми е. — След това се обърна към историчката. — Знаете ли, че носенето на нож без разрешение по улиците на сектора е сериозно престъпление? Имате ли разрешително?

— Не, господин офицер, нямам.

— Значи е ясно, че вие сте нападнали Марон с незаконно носен нож. Съзнавате ли, че това силно утежнява сериозността на престъплението?

— Не беше никакво престъпление, господин офицер — каза Дорс. — Разберете. Марон също имаше нож и аз съм сигурна, че го е носил без разрешително.

— Що се отнася до това, нямаме никакви доказателства, а и докато той има рани от хладно оръжие, вие нямате…

— Разбира се, че носеше нож! Господин офицер, ако не знаете, че всеки мъж в Билиботън и повечето даляни носят ножове, без да имат разрешителни, значи сте единственият човек в Дал, комуто това не е известно. Навсякъде има магазини, които открито продават ножове. Наистина ли не го знаете?

— Какво зная или не зная в момента няма никакво значение — отвърна Рус. — Нито пък има значение дали други хора нарушават закона и колко са те. Всичко, което сега ме интересува, е, че вие, госпожа Венабили, нарушавате закона. Трябва да ви помоля веднага да ми дадете тези ножове, а след това и двамата да ме придружите до управлението.

— В такъв случай — вземете ми ги! — запъна се младата жена.

Офицерът въздъхна.

— Не си мислете, госпожо, че в Дал нямаме други оръжия или пък че ми е притрябвало да се бия с вас. Двамата с моя партньор имаме бластери, които ще ви унищожат за миг, преди още да успеете да си свалите ръцете до дръжката на своя нож — независимо колко сте бърза. Ние, разбира се, няма да използваме бластери, защото не сме дошли тук да ви убиваме. Само че всеки от нас има и невронен камшик, който свободно можем да използваме. Надявам се, че не бихте искали да ви го демонстрираме. Той няма да ви убие, нито да ви причини трайни увреждания, обаче болката е кошмарна. В този момент моят партньор е насочил невронния си камшик към вас. А ето го и моя… Хайде сега, госпожо Венабили, нека получим ножовете.

Последва кратка пауза, а сетне Селдън промълви:

— Няма смисъл, Дорс. Дай му ги.

И в този момент по вратата започна бясно тропане, а отвън се дочу един висок глас.

78

След като ги отведе до дома, Рейч не напусна веднага района.

Докато чакаше да свърши разговорът с Даван, той си хапна добре, а сетне поспа малко и откри тоалетна, която криво-ляво работеше. След като бе свършил всичките тези неща, сега не виждаше причина да ходи някъде. Е, имаше си нещо като дом и майка, която обаче едва ли щеше да се обезпокои, ако синът й изчезне за известно време. Всъщност тя май никога не се тревожеше особено.

Рейч не знаеше кой е баща му; понякога се чудеше дали наистина бе имал такъв. Бяха му казали, че е имал, и основанията му бяха обяснени доста грубо. От време на време се питаше дали е нужно да вярва на толкова странна история, но пък подробностите му се виждаха приятно възбуждащи.

Сети се за това във връзка с мадамата. Разбира се, тя беше една възстара лейди, но бе хубава и можеше да се бие като мъж — къде ти, много по-добре от мъж! Това го изпълваше със смътни идеи.

И после, тя му беше предложила да вземе баня. Понякога плуваше в билиботънския басейн — когато имаше малко пари, дето не му трябваха за друго, или пък успееше да се промъкне гратис. Това бяха единствените случаи, когато се наквасваше целият, само че после беше студено и му се налагаше да чака, докато изсъхне.

Виж, да вземе баня бе нещо по-различно. Щеше да има гореща вода и сапун, и кърпи, и приятно топъл въздух. Не бе много сигурен как ще се почувства, но си мислеше, че ще му е гот, ако и тя е там.

Беше бродил достатъчно из коридорите, за да знае, че би могъл да се настани на някоя алея, водеща към улицата, така че хем да бъде в близост до квартирата на двамата му познати, хем да не могат да го спипат и принудят да избяга.

Прекара нощта, обзет от странни мисли. Ами ако наистина се научи да чете и пише? Дали може да постигне нещо с това? Не разбираше какво точно, ала сигурно тя щеше да го открехне. Имаше смътни предположения, че ще му плащат да върши някакви работи, дето сега не знаеше как стават… Сигурно щеше да се наложи да му ги обяснят, само че как човек да се уреди за туй? Ако останеше с мъжа и мадамата, те биха могли да му помогнат. Да, ама за чик им е да искат той да остане с тях?

Рейч задряма и се събуди след неизвестно колко време — не защото светлината се усилваше, а защото острият му слух бе доловил как към звуците от булеварда се прибавиха по-особени тонове.

Беше се научил да идентифицира почти всеки звук, тъй като за да оцелее в коридорите, човек трябваше да долавя нещата, преди да ги е видял. А и в звука на мотора, който чуваше в момента, имаше нещо, което за него означаваше: „Опасност!“ Звукът беше официален, враждебен…

Отърси се от съня и тихо се прокрадна към булеварда. Изобщо не му беше необходимо да види емблемата с космическия кораб и слънцето на вратата на автомобила. Самите негови очертания му бяха достатъчни. Съобрази, че сигурно са дошли заради двамата, тъй като се бяха срещнали с Даван. Не спря, за да подреди и анализира мислите си. Хукна с все сила, пробивайки си път през засилващата се суматоха на деня.

Върна се след по-малко от петнадесет минути. Колата все още стоеше там и от всички страни, застанали на почтително разстояние, я гледаха любопитни и предпазливи кибици. Скоро щяха да се съберат още повече. Затропали нагоре по стълбите, като се опитваше да си спомни на коя врата трябва да почука. Нямаше време да чака асансьора.

Откри вратата — или поне така реши — и потропа, като в същото време закрещя пронизително:

— Лейди! Лейди!

Беше прекалено възбуден, за да си спомни как се казва, но се сети за първото име на мъжа.

— Хари! — викна той. — Пусни ме!

Вратата се открехна и Рейч се втурна вътре… или поне опита да се втурне. Грубата ръка на секторния офицер стисна мишницата му.

— Я стой, момче. Къде си въобразяваш, че отиваш?

— Пусни ме! Нищо не съм сторил! — Той се огледа. — Хей, лейди, к’во правят тия?

— Арестуват ни — мрачно отвърна Дорс.

— За к’во? — попита Рейч, като пъхтеше и се боричкаше. — Ей, пусни ме, пагон[16] такъв. Не отивай с него, лейди. Няма защо да го правиш.

— Я се омитай — каза Рус и ядно разтърси момчето.

— Няма да изляза. И ти няма да излезеш, бе, пагон! Цялата ми банда идва. Няма да излезеш оттук, ако не пуснеш тия авери да си ходят…

— Каква цяла банда? — намръщи се офицерът.

— Сега са отвън. Сигур ти развинтват колата. После теб ще развинтят.

Рус се обърна към партньора си.

— Обади се в управлението. Кажи им да изпратят два камиона с макроси.

— Не! — писна Рейч, като в същия миг се отскубна и се втурна към Астинуолд. — Не се обаждай!

Рус насочи невронния си камшик и стреля.

Рейч изпищя, сграбчи дясното си рамо и падна на земята, като диво се гърчеше.

Офицерът още не се бе обърнал към Селдън, когато той хвана неговата китка, бутна невронния камшик нагоре във въздуха, а след това го извъртя настрани и назад, като същевременно се тръшна върху стъпалото му, за да го задържи относително неподвижен. Усети как рамото излезе от ставата и в същия миг Рус нададе хриплив, агонизиращ вик.

Астинуолд бързо вдигна своя бластер, но лявата ръка на Дорс се уви около раменете му, а ножът в дясната спря на милиметър пред гръкляна.

— Не мърдай! — рече тя. — А си шавнал, и ще ти резна гърлото чак до гръбнака. Пусни бластера. Пусни го! И невронния камшик!

Селдън вдигна все още стенещия Рейч и го притисна до себе си. Обърна се към Джайрад Тайсалвър и рече:

— Навън има хора. Побеснели хора. Ще ги извикам тук и те ще потрошат всичко, което притежаваш. И стените ще потрошат. Ако не искаш да ти се случи такава случка, вдигни оръжията и ги хвърли в съседната стая. Бързо! Накарай жена ти да ти помогне. Следващия път ще си помисли, преди да се оплаква от невинни хора. Дорс, този на пода някое време няма да е в състояние да направи нищо. Обезвреди другия, но без да го убиваш.

— Правилно — съгласи се спътничката му и като обърна ножа си, цапардоса здравата Астинуолд с дръжката по черепа. Онзи се свлече на колене.

— Мразя да правя такива неща — с гримаса на отвращение каза тя.

— Те стреляха по Рейч — припомни й Селдън, опитвайки се да прикрие собственото си неприятно усещане от случилото се.

Бързо напуснаха апартамента и когато се озоваха на улицата, откриха, че тя е пълна с хора — кажи-речи само мъже — които нададоха рев, щом ги видяха да се появяват. Тълпата ги обгради, заливайки ги с мирис на недотам добре измити човешки тела.

— Къде са пагоните? — викна някой.

— Вътре — също тъй пронизително изкрещя Дорс. — Оставете ги на мира! Сега са безпомощни, но ще получат подкрепление, така че бързо се измъквайте оттук.

— Ами вие? — обадиха се една дузина гърла.

— Ние също се измъкваме. Няма да се върнем.

— Аз ще се погрижа за тях — изпищя Рейч, като се освободи от ръцете на Селдън и се изправи на крака, търкайки енергично рамото си. — Мога да вървя. Пуснете ме да мина!

Тълпата му направи път и той ги подкани:

— Гу’сине, ’спожо, елате с мен. Бързо!

Няколко дузини мъже придружиха групичката по булеварда, а сетне Рейч изведнъж кривна встрани и измърмори:

— Влизайте тук, авери. Ще ви закарам на едно място, дет’ никой никогиш няма да ви намери. И Даван сигур не го знае. Единствената беля е, че ще трябва да минем през каналните нива. Там дори дяволът не мож’ ни видя, но понамирисва — чактисвате ли?

— Предполагам, че ще го преживеем — промърмори Селдън.

Заслизаха по една тясна спираловидна рампа. Отдолу, сякаш за да ги приветстват, се надигнаха тежки миазми.

79

Рейч наистина им намери скривалище. За целта трябваше да се изкатерят по металните пръстени на една стълба, след което се озоваха в голямо, прилично на плевник помещение, чието предназначение така и не успяха да отгатнат. Беше пълно с оборудване — обемисто и нефункциониращо, а ролята му си оставаше загадка. Помещението бе относително чисто. Прах нямаше — във въздуха се усещаше постоянно течение, което явно пречеше тя да се слегне и, много по-важно, като че ли поотслабваше миризмата.

Момчето изглеждаше доволно.

— Не е ли гот? — попита. Сегиз-тогиз все още потриваше рамото си и колчем натиснеше по-силно, примигваше.

— Можеше и да е по-зле — призна Селдън. — Знаеш ли за какво се използва това място?

Рейч повдигна рамене или, по-скоро, накани се да го стори, но пак присви очи.

— Не знам — отвърна той, а сетне добави с известна доза перчене: — К’во ме е еня?

Дорс, която бе седнала на пода, след като го бе позабърсала с ръка и после с подозрение се бе вгледала в дланта си, каза:

— Ако ти е нужно някакво предположение, мисля, че това е част от комплекс за детоксификация и рециклиране на отпадъците. Сигурно накрая ги превръщат в торове.

— Следователно — унило заяви математикът — хората, които управляват комплекса, трябва периодично да слизат тук, така че могат да дойдат всеки момент.

— Бил съм и по-рано — обади се момчето. — И никога никого не съм виждал.

— Предполагам, че Трантор е силно автоматизиран навсякъде, където това е възможно, а ако още нещо плаче за автоматизиране, то е точно обработката на отпадъците — изтъкна историчката. — Може наистина да сме в безопасност… за известно време.

— Няма обаче да е за дълго, Дорс. Ще огладнеем и ожаднеем.

— Аз мога да намеря храна и вода — каза Рейч. — Ако бродиш по коридорите от хлапе, трябва да знаеш как да се оправяш.

— Благодаря — разсеяно промълви Селдън — но точно сега не съм гладен. — И подуши въздуха. — Може би никога вече няма да огладнея.

— Ще огладнееш — заяви Дорс — а дори и за някое време да си изгубиш апетита, ще ожаднееш. Поне отделянето тук не е проблем. На практика се намираме над нещо, което си е направо открита клоака.

Известно време цареше пълна тишина. Светлината бе приглушена и Селдън се зачуди защо въобще я има. После обаче се сети, че никога не е попадал на истинска тъмнина на обществено място. Вероятно такива бяха обичаите в едно богато на енергия общество. Странно, че свят с четиридесет милиарда население можеше да е богат на енергия. Само че при тая вътрешна топлина на планетата, без да броим слънчевото греене и централите за ядрен синтез в космоса, това бе факт. Всъщност като се поразмислиш, в империята нямаше бедна на енергия планета. Дали е имало времена, когато техниката е била толкова примитивна, че да е съществувала енергийна бедност?

Той се облегна на плетеницата от тръби, през които, доколкото му бе известно, течаха отпадните води. Щом се сети за това, дръпна се от тръбите и седна до Дорс.

— Има ли някакъв начин да се свържем с Четър Чувек? — попита.

— Аз вече му изпратих съобщение, въпреки че адски не ми се искаше — отвърна тя.

— Не ти се искаше?

— Наредено ми е да те защищавам. Всеки път когато ми се наложи да се свържа с него, означава, че съм се провалила.

Селдън я изгледа с присвити очи.

— Трябва ли това да ти става идея-фикс? Не можеш да ме защитиш от всички служители на сигурността в цял един сектор.

— Предполагам, че не. Но да обезвредим неколцина…

— Знам. Вече го сторихме. Само че ония ще изпратят подкрепления, бронирани коли, невронно оръдие, сънлив газ… Не съм сигурен с какво разполагат, но положително ще се появят във всеоръжие. За това поне съм сигурен.

— Май си прав — рече спътничката му и тънката линия на устните й сякаш се вкамени.

— Няма да те намерят, лейди — изневиделица се обади Рейч. Докато двамата разговаряха, зорките му очи непрекъснато се стрелкаха от единия към другия. — Никога не са намирали Даван.

Дорс нерадостно се усмихна и разроши косата на момчето, а сетне с лека погнуса погледна дланта си и рече:

— Не съм сигурна, че трябва да останеш с нас, Рейч. Не ми се иска и теб да открият.

— Те мен не могат ме откри, а ако ви оставя, кой ще ви намира храна и вода, и нови места, та пагоните никога да не разберат къде сте?

— Не, Рейч, ще ни открият. Даван просто не са го търсили както трябва. Той ги дразни, но подозирам, че не го взимат съвсем насериозно. Разбираш ли какво имам предвид?

— Искаш да кажеш, че им е просто като трън във… врата и мислят, че не си струва чак толкоз да го гонят?

— Да, точно това имах предвид. Нали разбираш, ние ранихме доста зле двама полицаи и другите няма да оставят да ни се размине току-така. Ако потрябва, ще използват всички свои хора, ще преровят всеки скрит или неизползван коридор в района и ще ни пипнат.

— Това ме кара да се чувствам като… като нищо — промълви хлапето. — Ако се не бях затърчал вътре и ако ме не бяха шибнали, нямаше да очушкате тия полицаи и да попаднете в такава беля.

— Не, рано или късно щяхме пак… а-а-а… да ги очушкаме. Кой знае? Може да ни се наложи да очушкаме още няколко.

— Ух, чудно го направихте! — възкликна Рейч. — Ако тогава не ме болеше всичко, щях да видя повече и здравата да се накефя.

— Няма никаква полза да обявяваме война на цялата система за сигурност — подхвърли Селдън. — Въпросът е какво ще ни сторят, щом ни заловят? Положително ще ни осъдят на затвор.

— О, не! Ако е необходимо, ще се обърнем към императора — възрази Дорс.

— Императора? — ококори се Рейч. — Ти познаваш императора?

Математикът му махна с ръка.

— Всеки галактически гражданин може да се обърне към императора. Дорс, струва ми се обаче, че ще сбъркаме, ако го направим. Откакто напуснахме Имперския сектор, ние през цялото време се изплъзваме на императора.

— Но не чак дотам, че да ни тикнат в някой далянски затвор. Във всеки случай молбата към императора ще ни осигури отсрочка и по време на тази отсрочка може и да успеем да измислим нещо.

— Ами Чувек?

— Да, разбира се, Чувек — неловко потвърди Дорс — само че не бива да го товарим с всичко. От една страна, дори и да получи моето съобщение и да има възможност да хукне към Дал, как ще ни открие тук? А даже и да ни открие, какво може да стори срещу цялата служба за сигурност на сектора?

— В такъв случай — каза Селдън — ще трябва да предприемем нещо, преди още да са ни намерили.

— Ако дойдете с мен — предложи Рейч — ще ги водим за носа! Тук знам всички места.

— Можем да изпреварим един-двама, обаче сигурно ще се появят страшно много и ще плъзнат едновременно по колкото си щат коридори. Ще избягаме от някоя група, но ще се натъкнем на друга…

Доста време седяха в неловка тишина, блъскайки си главите над наглед безнадеждното положение. Сетне Дорс Венабили се размърда и с напрегнат нисък шепот каза:

— Тук са. Чувам ги.

Всички се заослушваха напрегнато. Рейч скочи на крака и изсъска:

— Идват; ние ще минем ей оттам!

Обърканият Селдън не долавяше нищо, така че бе склонен да се довери на по-добрия слух на другите, но още щом момчето потегли бързо и безшумно в посока, противоположна на приближаващата заплаха, един глас отекна в стените на клоаката:

— Не мърдайте.

— Това е Даван! — възкликна Рейч. — Той пък откъде знае, че сме тук?

— Даван? — повтори ученият. — Сигурен ли си?

— Разбира се, че съм сигурен. Ще ни помогне…

80

— Какво е станало? — попита Даван.

Селдън почувства известно облекчение. Присъединяването на конспиратора едва ли можеше да повлияе срещу цялата далянска полиция, но в края на краищата той командваше хора, които бяха способни да създадат достатъчно бъркотия…

— Би трябвало да знаете — отвърна математикът. — Подозирам, че мнозина от тълпата, която тази сутрин беше пред Тайсалвърови, са ваши хора.

— Да, имаше доста. Говорят, че са искали да ви арестуват и че вие сте се справили с цяла рота пагони. Само че защо са искали да ви арестуват?

— С двама — уточни Селдън, като вдигна два пръста. — Два пагона. Но и това е достатъчно лошо. Причината да ни арестуват донякъде беше, че сме дошли на среща с вас.

— Не е достатъчно. Пагоните не се интересуват много-много от мен — и с горчивина добави: — Подценяват ме.

— Може би — сви рамене Селдън — но жената, от която наехме стаята, е докладвала, че сме предизвикали безредици срещу новинаря, с когото се сблъскахме по пътя ни към същата тази среща. Знаете за това. След като вашите хора вчера се появиха на сцената и особено с тия двама лошо ранени полицаи днес, спокойно могат да решат да прочистят коридорите, а то означава, че и вие ще пострадате. Наистина съжалявам. Нито имах намерение, нито очаквах, че ще предизвикам всичко…

Даван поклати глава.

— Не, не познавате пагоните. И това също не им е достатъчно. Те просто не искат да ни пометат. Ако ни изчистят, секторът ще трябва да направи нещо за нас. На тях така им е много удобно — да ни оставят да гнием в Билиботън и в разни други бордеи. Не, всички преследват вас. Какво толкова сте направили?

— Нищо не сме направили — нетърпеливо, се обади Дорс — пък и в края на краищата това сега няма значение. Ако не търсят теб, а нас, ще трябва да дойдат тук долу, за да ни измъкнат, и попаднеш ли им на пътя, здравата ще загазиш.

— Не и аз. Имам доста могъщи приятели — възрази Даван. — Снощи ви го казах. И те могат да ви помогнат също както на мен. Когато не се съгласихте да ни подкрепите открито, аз се свързах с тях. Те знаят кой сте, доктор Селдън. Вие сте известен човек. Имат възможност да говорят с кмета и да се погрижат копоите да ви оставят на мира, каквото и да сте направили. Само че ще трябва да бъдете отведени… извън Дал.

Селдън се усмихна. Заля го вълна от облекчение и той каза:

— Даван, явно познавате някоя важна клечка, нали? Някой, който да реагира моментално, който е в състояние да убеди правителството на Дал да не предприема драстични мерки и който може да ни отведе? Добре. Не съм изненадан — и се обърна усмихнат към Дорс. — Същата работа като с Микоген. Как го прави това Чувек?

Дорс обаче поклати глава.

— Прекалено бързо е… Не разбирам.

— Вярвам, че той всичко може да уреди — настоя ученият.

— Аз пък го познавам по-добре и по-отдавна от теб и не вярвам в това.

Селдън отново се усмихна.

— Не го подценявай! — И сетне, сякаш обзет от нежелание да обсъжда повече тази тема, се обърна към Даван:

— А вие как ни открихте? Рейч каза, че не знаете нищо за това място.

— Не знае! — възмутено викна хлапето. — Това място си е само мое. Аз го открих.

— Никога не съм идвал тук — кимна мъжът, като се оглеждаше. — Интересно място, наистина. Нали си е коридорен плъх, Рейч се чувства като у дома си в тоя лабиринт,

— Да, това го разбрахме. Вие обаче как ни открихте?

— Като топлинен източник. Имам си едно устройство, което регистрира инфрачервените лъчения, и то точно онзи характерен техен нюанс, който се излъчва при тридесет и седем градуса по Целзий. Реагира само на човешко присъствие — никакви други източници. То ме доведе при вас тримата.

Дорс се начумери.

— Каква полза от него на Трантор, където навсякъде щъкат хора? На други светове също имат такива, обаче…

— Не и на Трантор — прекъсна я далянинът. — Знам. Като се изключи фактът, че са много полезни в бордеите, в забравените и разкапани коридори.

— Откъде го взехте? — поинтересува се математикът.

Даван махна с ръка.

— Достатъчно е, че го имам. Само че наистина ще трябва да ви отведем оттук, гу’син Селдън. Прекалено много хора ви търсят, а аз пък искам да бъдете с моя могъщ приятел.

— И къде е този ваш могъщ приятел?

— Идва. Най-малкото, засякох нов тридесет и седем градусов източник на топлина и просто не виждам кой друг може да е…

Новодошлият прекрачи през вратата и радостното възклицание на Селдън замря на устните му. Не беше Четър Чувек.

ХVII. ШТО

ШТО — Сектор от света-град Трантор…

В последните столетия на Галактическата империя Што е бил най-силната и стабилна част от Трантор. Неговите управници отдавна проявявали претенции за императорския трон, като се обосновавали с неясни твърдения за произход по пряка линия от ранните императори. При Маникс Четвърти Што бил милитаризиран и (както по-късно твърдели имперските власти) планирал всепланетен преврат…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

81

Човекът, който влезе, беше висок и мускулест. Имаше дълги тънки мустачки с извити връхчета и ивичка косми, които се спускаха по бузите му и под брадичката, оставяйки върха й и долната устна гладко обръснати и наглед леко влажни. Косата му бе толкова ниско подстригана и толкова светла, че за миг — оказа се доста неприятен — Селдън си спомни за Микоген.

Новодошлият бе облечен в нещо, което нямаше как да бъде друго освен униформа. Дрехите му бяха в червено и бяло, а на кръста имаше широк колан, украсен със сребърни капси.

Щом заговори, разля се вибриращ бас с акцент, който не приличаше на нито един, чуван от Селдън досега. От опит ученият знаеше, че повечето акценти звучат недодялано, ала този изглеждаше почти музикален — може би заради изобилието от ниски тонове.

— Аз съм сержант Емър Телъс — избоботи мъжът бавна редичка от срички. — Дошъл съм да потърся доктор Хари Селдън.

— Намерихте го — каза математикът и се обърна към Дорс: — Чувек може и да не е успял да дойде сам, но е изпратил великолепна половинка говеждо да го замести…

Сержантът почете Селдън с флегматичен и доста продължителен оглед и кимна:

— Да. Описаха ми как изглеждате. Моля да дойдете с мен, докторе.

— Водете — сви рамене ученият.

Сержантът отстъпи назад. Селдън и Дорс Венабили понечиха да го последват.

Телъс спря и вдигна огромната си ръка с длан, обърната към жената.

— Инструктираха ме да взема доктор Хари Селдън с мен. Не са ме инструктирали за когото и да било другиго.

За миг математикът го зяпна неразбиращо. Сетне изненадата отстъпи място на гнева.

— Абсолютно невъзможно е да са ви казали подобно нещо. Доктор Дорс Венабили е мой колега и моя компаньонка. Тя трябва да дойде с мен.

— Това не отговаря на моите инструкции…

— Сержант Телъс, изобщо не ме е грижа за вашите инструкции. Няма да мръдна никъде без нея.

— И което е по-важно — с явно раздразнение се намеси Дорс — моите инструкции са да защищавам доктор Селдън по всяко време. Не мога да го правя, ако не съм с него. Затова където отиде той, отивам и аз.

Сержантът изглежда се озадачи.

— Имам строги разпореждания, доктор Селдън, да се погрижа нищо лошо да не ви се случи. Ако не дойдете доброволно, ще трябва да ви отнеса до моята машина. Ще се опитам да го направя внимателно.

И протегна двете си ръце, сякаш възнамеряваше да хване учения през кръста и да го пренесе насила.

Селдън бързо се дръпна извън обсега на другия. В същото време ръбът на дясната му длан се стовари малко над китката на сержанта, където мускулите са най-тънки, така че удари по костта.

Мъжът изведнъж си пое дълбоко дъх и като че малко се поразтресе, но се обърна с безизразно лице и пак тръгна напред. Даван наблюдаваше, без да помръдне, обаче Рейч мина зад сержанта.

Селдън повтори сабления си удар, а сетне го и потрети, но този път другият беше подготвен за него и смъкна рамо така, че той да попадне върху мускула.

Дорс извади ножовете си.

— Сержант — енергично каза тя — обърни се насам. Искам да разбереш, че ако настояваш да отведеш доктор Селдън против волята му, може би ще бъда принудена жестоко да те нараня.

Емър Телъс поспря, трезво огледа бавно кръжащите ножове и рече:

— Не са ми заповядали да се въздържам да нараня някого другиго освен доктор Селдън.

Дясната му ръка се стрелна с изненадваща бързина към ръкохватката на ръчното оръжие в кобура на хълбока. Дорс тръгна също толкова бързо към него и ножовете пробляснаха.

Никой от двамата не завърши движението си.

Като се хвърли напред, Рейч бутна с лявата си ръка сержанта в гърба, а с дясната извади намиращото се в кобура му. После отскочи, хванал оръжието с две ръце, и викна:

— Горе ръцете, сержант, че ще си го получиш.

От тясното дуло стана ясно, че оръжието представлява невронен камшик.

Телъс се извърна и на внезапно почервенялото му лице се изписа нервна гримаса. Това бе единственият миг, в който невъзмутимостта му се поразклати.

— Свали го долу, синко — изръмжа той. — Не знаеш как действа.

— Знам к’во е предпазител! — изрева Рейч. — Освободен е и това нещо е готово да стреля. А си ми скочил, а е стреляло.

Сержантът застина. Явно разбираше колко опасно е да се разправяш с някой възбуден дванайсетгодишен младок с мощно оръжие в ръцете.

Селдън също не се чувстваше по-спокойно.

— Внимавай, Рейч — бързо каза той. — Махни пръста си от контакта.

— Няма да му дам да ми скочи!

— Няма да ти скочи. Сержант, моля ви, не мърдайте. Дайте да си изясним нещо. Казали са ви да ме отведете оттук. Така ли е?

— Така е — отвърна другият. Очите му като че ли бяха малко нещо изцъклени и не изпускаха нито за миг Рейч (чиито очи също не изпускаха нито за миг сержанта).

— Но не са ви казали да отведете някого другиго, нали?

— Да, докторе, не са ми казали — твърдо отвърна Телъс. Виждаше се, че дори заплахата от невронния камшик не бе в състояние да го накара да шикалкави.

— Чудесно, а сега ме слушайте внимателно. Казали ли са ви да не взимате никого другиго?

— Аз просто…

— Не, не. Слушайте, сержант. Има разлика. Да не би да са ви наредили „Отведи доктор Селдън!“? Това ли беше цялата заповед — без да се споменава никой друг — или тя беше по-конкретна. Да не би да са ви казали: „Отведи доктор Селдън и не взимай никого другиго!“?

Сержантът превъртя въпроса в главата си и рече:

— Казаха ми да взема вас, доктор Селдън.

— Значи не е станало дума за никакви други хора под една или друга форма?

Пауза.

— Не.

— Не са ви казали да вземете доктор Венабили, но и не са ви казали да не я взимате. Така ли е?

Пауза.

— Да.

— Значи можете и да я вземете, и да не я вземете — както ви изнася?

Дълга пауза.

— Предполагам.

— Добре, сега да се върнем на Рейч, тоя млад приятел, който е насочил невронен камшик към вас — вашия невронен камшик, ако си спомняте — и много му се ще да го използва.

— Йеха-а! — викна Рейч.

— Недей още, момче — строго го погледна Селдън. — Та значи, на него много му се ще да го употреби, а освен това тук е доктор Венабили, която владее двата си ножа до съвършенство, и най-накрая съм и аз, който пък мога, ако получа тази възможност, да ви потроша адамовата ябълка с една ръка, така че никога повече да не проговорите нормално, а само да шепнете. Е, искате ли да вземете доктор Венабили, или не? Заповедта ви позволява да направите и едното, и другото.

И сержантът каза със съкрушен глас:

— Ще взема жената.

— И Рейч?

— И момчето.

— Добре. Имам честната ви дума като войник — че ще направите това, което току-що казахте.

— Имате честната ми дума на войник — съгласи се сержантът.

— Хубаво. Рейч, дай му пистолета. Хайде. Не ме карай да чакам.

Хлапето, застинало в нещастна гримаса, погледна към Дорс, която се поколеба и бавно му кимна. На лицето й се изписа същото кисело изражение, както на неговото.

Рейч подаде пистолета на сержанта и промърмори:

— Те ме изработиха, едро… — последните му думи не се разбраха.

— Прибери си ножовете, Дорс — каза Селдън.

Тя тръсна глава, но все пак ги прибра.

— Е, сержант? — попита математикът.

Телъс погледна невронното си оръжие, сетне учения и рече:

— Вие сте почтен човек, доктор Селдън, така че моята честна дума важи. — И с отривисто движение постави пистолета в кобура.

Селдън се обърна към Даван и помоли:

— Забравете какво сте видели тук. Ние тримата отиваме доброволно със сержант Телъс. Когато срещнете онзи млад мъж, Юго Амарил, кажете му, че няма да го изоставя и щом всичко приключи и мога да действам свободно, ще се погрижа той да влезе в Университета. И ако има нещо смислено, което бих могъл да направя за вашата кауза, Даван, ще го направя! Е, сержант, хайде да тръгваме.

82

— Рейч, пътувал ли си някога със самолет? — попита Хари Селдън.

Момчето безмълвно поклати глава. Със смесица от уплаха и благоговение то гледаше как под тях се носи Горната страна.

Математикът отново се изненада до каква степен Трантор е свят на експресни линии и тунели за таксита. За по-голямата част от населението дори дългите пътувания минаваха под земята. Придвижването по въздуха, колкото и обичайно да бе на Външните светове, на Трантор се смяташе за лукс и един самолет като този…

Как ли бе успял Чувек, зачуди се той.

Загледа се през илюминатора към плавното издигане и спускане на куполите, към преобладаващата зеленина в тази зона на планетата, към срещащите се тук-там кръпки, които си бяха почти истински джунгли, морските ръкави, над които сегиз-тогиз прелитаха, и оловните води на океана, които внезапно заискряваха, когато слънцето надникнеше за миг иззад плътния облачен слой.

След час и нещо полет Дорс, която прелистваше някакъв нов роман, без да се забавлява кой знае колко, го изключи и рече:

— Ще ми се да знаех къде отиваме.

— Ако ти не можеш да кажеш — отвърна Селдън — аз пък съвсем няма да мога. Била си на Трантор по-дълго от мен.

— Да, но само вътре — възрази историчката. — Тук отвън, когато виждам под себе си Горната страна, съм също тъй неориентирана, както някое новородено.

— Стига де. Чувек сигурно знае какво прави.

— Разбира се — ядно каза Дорс — но това може и да няма нищо общо със сегашното ни положение. Защо продължаваш да си мислиш, че всичко става по негова инициатива?

Веждите на Селдън се извиха нагоре.

— Не знам. Просто допуснах, че е така. Защо пък да не е?

— Защото онзи, който е нагласил нещата, не е обяснил, че трябва да ме вземат заедно с теб. Не мога да повярвам, че Чувек ще забрави за моето съществуване. А и понеже не дойде сам, както направи в Стрилинг и Микоген…

— Дорс, не можеш да очакваш, че винаги ще идва лично. Съвсем спокойно може да е бил зает. Учудващото не е, че този път не е дошъл, а че дойде предишните два.

— Като се има предвид, че не е пътувал самият той, дали би изпратил такъв подозрителен и прахоснически летящ дворец като тоя? — И тя обиколи с кръгово движение на ръката си големия луксозен самолет.

— Може би просто му е бил под ръка. И е преценил, че никой не ще очаква нещо толкова забележимо да пренася бегълци, които с все сили се опитват да не привличат вниманието. Добре познатият двоен блъф.

— Прекалено добре познат, ако питаш мен. А щеше ли да прати на свое място идиот като сержант Телъс?

— Сержантът не е идиот, а просто обучен на пълно подчинение. При подходящи нареждания би могъл да бъде изключително надежден.

— Хайде де! Пак се върнахме на старото. Защо не е получил подходящи нареждания? За мен е немислимо Четър Чувек да му каже да те отведе от Дал и да не спомене нито дума за мен. Немислимо!

Тук Селдън нямаше какво да отговори и помръкна.

Мина още един час, преди Дорс пак да се обади:

— Според мен навън става по-студено. Зеленината на Горната страна покафявява и ми се струва, че отоплителите са включени.

— Какво означава това?

— Дал се намира в зоната на тропиците, така че очевидно отиваме или на север, или на юг, и то на голямо разстояние. Ако имах някаква идея в коя посока сега е нощ, бих могла да кажа накъде пътуваме.

Най-накрая прелетяха над един участък от брега, където ивица лед обгръщаше куполите откъм морето.

А сетне самолетът съвършено неочаквано се наклони надолу.

— Ще се блъснем! — писна Рейч. — Ще се размажем!

Коремните мускули на Селдън се стегнаха и той се вкопчи в подлакътниците на креслото.

Дорс като че ли въобще не се разтревожи.

— Пилотите пред нас не изглеждат паникьосани — отбеляза тя. — Сигурно ще влизаме в тунел.

Почти веднага щом го рече, крилете на самолета се свиха назад и надолу и той влетя като куршум в един отвор. За миг ги заля мрак, а в следващия се включи осветлението. От двете страни през прозорците се заизвиваха блестящи ивици, бележещи стените на тунела.

— Струва ми се, че ако бях пилот, никога нямаше да съм напълно сигурен, че съответният тунел не е вече зает — промърмори Селдън.

— Аз пък съм сигурна, че от няколко дузини километри имат потвърждение, че е чист — възрази Дорс. — Във всеки случай, предполагам, това е крайният етап от пътуването ни и скоро ще узнаем къде сме.

Замълча за малко, а сетне добави:

— И освен това мисля, че като узнаем, няма да ни хареса особено.

83

Самолетът изфуча от тунела и се понесе по една дълга писта, покривът над която бе толкова висок, че откакто бе напуснал Имперския сектор, Селдън не беше изпитвал по-правдоподобно усещане, че се намира на истинска дневна светлина.

Спряха по-бързо, отколкото той очакваше, но с цената на неприятен натиск напред. Рейч бе така притиснат върху предната седалка, че дишаше с мъка, докато Дорс не сложи ръка на рамото му и не го дръпна леко към себе си. Сержант Телъс — внушителен и изправен — излезе от самолета и мина към задната му част, където отвори вратата на пасажерския отсек и помогна на тримата да слязат.

Последен бе Селдън. Като минаваше покрай Телъс, той се полуобърна към него и рече:

— Пътуването беше приятно, сержант.

По широкото лице на другия мъж бавно се разля една усмивка, повдигнала нагоре мустакатата му устна. Той полуотдаде чест, като докосна козирката на фуражката си, и каза:

— Отново ви благодаря, докторе.

Сетне ги настани на задната седалка на един луксозен автомобил, а самият той се намести на предната и подкара колата с удивителна лекота.

Потеглиха по широки улици, обрамчени с високи, добре проектирани сгради, всичките блеснали на ярката дневна светлина. Както и навсякъде на Трантор, долавяше се далечното бръмчене на експреса. Страничните улици бяха изпълнени с хора, в по-голямата си част добре облечени. Заобикаляше ги удивителна, почти стерилна чистота.

Селдъновото усещане за сигурност съвсем сдаде багажа. Съмненията на Дорс за крайната им цел вече изглеждаха напълно оправдани. Той се наклони към нея и прошепна:

— Мислиш ли, че пак сме в Имперския сектор?

— Не, там сградите са по в стил рококо — отвърна тя — а и в този наркоманията не е тъй силна, ако разбираш какво искам да кажа.

— Тогава къде сме?

— Опасявам се, че ще трябва да попитаме, Хари.

Пътуването не продължи дълго и те скоро се озоваха на паркинга пред една импозантна четириетажна постройка. Отгоре й имаше фриз с въображаеми животни, украсен с ивици от топлорозов камък — впечатляваща фасада за една като цяло приятна архитектура.

— Това положително е достатъчно рококо — отбеляза Селдън.

Дорс неуверено сви рамене.

Рейч подсвирна и опитвайки се неуспешно да покаже, че не е особено впечатлен, заяви:

— Хей, я вижте какво фантазе къще!

Сержант Телъс с отмерен жест напомни на Селдън, че трябва да го последва. Математикът се поколеба и, също разчитайки на универсалния език на жестовете, протегна встрани двете си ръце като явен знак, че поканата включва Дорс и Рейч.

Водачът им се позамота малко гузно пред внушителния розов вход. Мустакът му сякаш увисна от краткия, но напрегнат размисъл.

После той сърдито отсече:

— Добре де, и тримата! Моята честна дума важи. И все пак, да знаете, други хора могат и да не се почувстват обвързани с нея.

Селдън кимна.

— Сержант, аз ви държа отговорен единствено за вашите собствени постъпки.

Телъс явно бе поласкан и за миг лицето му се проясни, сякаш размишляваше над възможността да стисне ръката на учения или да изрази по някакъв друг начин искреното си одобрение. Все пак бързо се овладя и стъпи на първото стъпало на стълбата, която водеше към вратата. Стъпалата незабавно потеглиха плавно нагоре.

С лекота, родена от дълга практика, Селдън и Дорс веднага се озоваха зад него, като без проблеми запазиха равновесие. От изненада Рейч за момент се олюля, а сетне вероятно осъзна, че това е нещо като лента за експреса, само че ориентирана в третото измерение, и с кратка засилка скочи на стълбата, като постави десния си крак едно стъпало по-високо от левия, пъхна ръце в джобовете и безгрижно засвирука.

Вратата се отвори и отвътре излязоха две жени — по една от всяка страна. Бяха млади и привлекателни. Роклите им, пристегнати с колан около талията и дълги почти до глезените, падаха на твърдо очертани плисета и шумоляха при вървене. И двете имаха кестеняви коси, сплетени на дебели плитки отстрани на главата. (Математикът намери това за привлекателно, но се зачуди колко ли време им трябва всяка сутрин, за да го правят. Не бе забелязал тъй грижливо изпипани прически сред жените, покрай които бяха минали по улиците.)

Двете дами се втренчиха с явна надменност в новодошлите и Селдън въобще не се изненада. След събитията от изминалия ден и той, и Дорс не бяха много далеч от опърпания вид на Рейч.

Все пак посрещачките се изхитриха да се поклонят благопристойно, а после се извъртяха настрани и ги поканиха с жест вътре — в идеален синхрон и с грижливо поддържана симетричност (дали пък не репетираха тия неща?). Ясно бе, че трябва да влязат.

Тримата се озоваха в едно импозантно помещение, отрупано с мебели и декоративни предмети, чието предназначение Селдън не проумяваше напълно. Подът беше светъл, пружиниращ и сякаш луминесцираше. С известен смут той забеляза, че краката им оставяха прашни следи по него.

В тоя миг се отвори някаква вътрешна врата и в помещението влезе още една жена. Бе определено по-възрастна от другите две (които бавно се приведоха, щом тя се появи, като кръстосаха симетрично крака, така че Селдън се учуди как още могат да пазят равновесие. Очевидно професията им изискваше усилени упражнения.)

Зачуди се също дали и от него не се очаква да покаже някаква ритуализирана форма на уважение, но тъй като нямаше и най-слаба представа в какво би могла да се изразява тя, просто леко склони глава. Дорс си остана изправена и, както му се стори, стойката й придоби известна отсянка на надменност. Рейч се озърташе с отворена уста във всички посоки и като че ли изобщо не забеляза дамата, която бе влязла току-що.

Тя беше пълничка — не дебела, но приятно пухкава. Носеше косата си досущ като по-младите, а и роклята й бе в същия стил, само че далеч по-богато украсена — дори прекалено за естетическите схващания на Селдън.

Личеше си, че е на средна възраст и в косата й вече имаше сиви нишки, ала трапчинките на бузите й придаваха доста младежки вид. Светлокафявите й очи бяха весели и като цяло тя изглеждаше по-скоро майчински покровителствена, отколкото възрастна.

— Как сте всички? — запита жената. (Не показа никаква изненада от присъствието на Дорс и Рейч, а с лекота ги включи в приветствието си.) — Чакам ви от известно време. Вие сте доктор Хари Селдън, с когото исках да се срещна. Вие, предполагам, трябва да сте доктор Дорс Венабили, тъй като ми докладваха, че му правите компания. Боя се, че не познавам този млад човек, но се радвам да го видя. Само че нека не си губим времето в приказки, тъй като съм уверена, че първо бихте желали да отдъхнете.

— Както и да се изкъпем, мадам — натърти Дорс. — И тримата бихме искали да вземем по един хубав душ.

— Да, разбира се — отвърна жената — а също и да си смените дрехите: Особено младежът. — И тя погледна Рейч без никаква следа от неодобрението, което бяха демонстрирали младите жени.

— Как се казваш, момчето ми? — попита дамата.

— Рейч — отговори малкият билиботънец с твърде приглушен и смутен глас. И добави сякаш експериментално: — Господарке.

— Какво съвпадение! — възкликна жената с блеснали очи. — Може би е предзнаменование. Моето собствено име е Рашел. Не е ли странно?… Хайде, елате да се погрижим за всички вас. После ще имаме много време да вечеряме и да си поговорим.

— Почакайте, мадам — каза Дорс. — Мога ли да попитам къде се намираме?

— Што, скъпа! И моля, когато започнете да се чувствате по-приятелски настроена, наричайте ме Рашел. Винаги предпочитам да се държа неофициално.

Дорс видимо се напрегна.

— Защо сте изненадана, че попитахме? Не е ли естествено да искаме да знаем къде се намираме?

Рашел се разсмя приятно и звънливо.

— Доктор Венабили, наистина ще трябва да се направи нещо за името на това място. Аз не ви зададох въпрос, а отговорих на вашия. Вие попитахте къде се намирате и аз не ви запитах „защо?“, а ви казах „Што“. Вие сте в сектор Што.

— В Што? — недоверчиво се обади ученият.

— Да, доктор Селдън. Искаме ви от деня, в който говорихте пред Десетилетната конференция и сме много щастливи, че най-после сте при нас.

84

Трябваше им действително цял ден, за да си починат и да се поотпуснат; да се изкъпят и приведат в чист вид; да облекат нови дрехи (сатенени и доста широки — в тукашния стил) и добре да си отспят.

Вечерята, която мадам Рашел им бе обещала, се състоя на втората им вечер в Што.

Масата бе голяма, дори твърде голяма, като се има предвид, че на нея седяха само четирима души: Хари Селдън, Дорс Венабили, Рейч и Рашел. Стените и таванът бяха меко осветени и цветовете се сменяха със скорост, впечатляваща окото, но не тъй висока, че да подразни ума. Като че ли и самата покривка, която не бе от плат (Селдън така и не можа да реши от каква точно материя е) сякаш искреше.

Сервитьорите бяха многобройни и мълчаливи и когато вратата се отвори, на математика му се стори, че за миг мярна отвън въоръжени и готови за стрелба войници. Залата напомняше кадифена ръкавица, ала железният юмрук не бе далеч.

Рашел се държеше мило и дружелюбно и очевидно много бе харесала Рейч, тъй като настоя той да седне до нея.

Малчуганът — изтъркан, излъскан и светещ, почти неузнаваем в новите си дрехи, с подстригана, измита и изчеткана коса — не смееше да обели и дума. Изглежда усещаше, че граматиката му вече не съответства на външния му вид. Той направо предизвикваше съжаление с неувереността си и внимателно наблюдаваше как Дорс сменя прибор след прибор, опитвайки се да й подражава във всичко.

Храната бе вкусна, но с много подправки — до степен да не може да се отгатне истинската природа на ястията.

Домакинята, чието пухкаво лице се озаряваше от блага усмивка и снежнобели зъби, каза:

— Може би мислите, че имаме микогенски добавки в храната, но не е тъй. Всичко е отгледано при нас, в Што. На цялата планета няма сектор, който да си е по-самодостатъчен. Полагаме сериозни усилия за това.

Селдън важно кимна и отбеляза:

— Всичко, което си ни дала, е първокласно. Много сме ти задължени, Рашел.

Но вътре в себе си реши, че храната не отговаря напълно на микогенските стандарти и, нещо повече, почувства, че както по-рано бе споменал на Дорс, празнува собственото си поражение. Или, във всеки случай, поражението на Чувек, което сега му се струваше едно и също нещо.

В края на краищата той беше пленен от Што, самата възможност за което така силно тревожеше журналиста по време на онзи инцидент на Горната страна.

Рашел каза:

— Може би в моята роля на домакиня ще ми бъде простено, ако задавам лични въпроси. Права ли съм да предполагам, че вие тримата не сте едно семейство, че ти, Хари, и ти, Дорс, не сте женени и че Рейч не е ваш син?

— Не сме свързани по никакъв начин — отвърна ученият. — Рейч е роден на Трантор, аз — на Хеликон, Дорс — на Сина.

— И как тогава се срещнахте?

Селдън обясни накратко, с колкото се може по-малко подробности.

— В срещата ни няма нищо романтично или кой знае колко значимо — заяви той накрая.

— И все пак ми обясниха, че си се възпротивил на моя личен помощник сержант Телъс, когато той поискал да отведе само теб от Дал.

— Дорс и Рейч започнаха да ми харесват — сериозно отговори Селдън — и аз не исках да бъда разделен от тях.

Рашел се усмихна и рече:

— Виждам, че си сантиментален човек.

— Сантиментален съм. А освен това съм озадачен.

— Озадачен?

— Ами да. И след като беше така любезна да ни зададеш няколко лични въпроса, може ли и аз да задам един?

— Разбира се, скъпи Хари. Питай каквото сметнеш за необходимо.

— Когато пристигнахме, ти каза, че Што ме бил искал от деня, когато съм говорил пред Десетилетната конференция. По каква причина?

— Определено не си толкова разсеян, че да не знаеш. Искахме те заради твоята психоистория.

— Това ми е ясно. Само че защо си мислите, че да ме имате в ръцете си означава да притежавате психоисторията?

— Едва ли си и толкова безгрижен, че да я изгубиш.

— По-лошо, Рашел. Никога не съм я имал.

Лицето на домакинята им сякаш стана на трапчинки.

— Но ти си го казал в доклада си. Не че разбрах какво точно си говорил — аз не съм математик и дори мразя числата. Само че наех математици, които ми обясниха какво си казал.

— В такъв случай, скъпа ми Рашел, трябвало е да слушаш по-внимателно. Спокойно мога да си представя как са ти обяснили, че съм доказал възможността за психоисторически предвиждания. Сигурно обаче са ти споменали и това, че засега тези предвиждания изобщо не са практични.

— Хари, не мога да го повярвам. Още на следващия ден си бил поканен на аудиенция при онзи псевдоимператор Клеон.

— Псевдоимператор? — подхвърли иронично Дорс.

— Ами да — заяви дамата, сякаш отговаряше на съвсем сериозен въпрос. — Псевдоимператор. Той няма никакви основателни претенции за трона.

— Истината е — подхвана Селдън, като отхвърли малко нетърпеливо току-що подетата тема — че аз казах на Клеон точно това, което току-що казах на теб, и той ме пусна да си вървя.

Сега вече Рашел не се усмихваше. В гласа й се прокрадва метална нотка.

— Пуснал те е да си вървиш така, както котката от баснята е пуснала мишката. Оттогава насам той те преследва — в Стрилинг, в Микоген, в Дал. Би те преследвал и тук — ако смееше. Но стига толкова! Сериозният ни разговор май взе да става прекалено сериозен. Нека се позабавляваме. Да послушаме музика.

При тези нейни думи внезапно зазвуча нежна и весела инструментална пиеса. Тя се приведе към Рейч и меко му каза:

— Момчето ми, ако не се чувстваш удобно с вилицата, използвай лъжицата или пръстите си. Аз нямам нищо против.

— Да, ’сподарке — отвърна Рейч и тежко преглътна, ала Дорс привлече погледа му и устните й безмълвно му наредиха: „Вилицата.“

Той реши да си остане с прибора в ръце.

— Музиката е приятна, мадам — поде историчката (тя изглежда нарочно отхвърли фамилиарното обръщение), — обаче не бива да допуснем да ни разсейва. Мисля си, че на всички тези места преследвачът би трябвало да е на служба към Што. Вие положително нямаше да сте така добре запозната със събитията, ако секторът не ги е следял съвсем отблизо.

Рашел високо се изсмя.

— Што, разбира се, има очи и уши навсякъде, но не ние бяхме вашите преследвачи. Ако беше тъй, щяхме да ви заловим без проблеми — така, както накрая се оказахте заловени в Дал, където вече ние бяхме преследвачите. Когато обаче има преследване, което се проваля, или протегната ръка, която не успява да сграбчи, може да сте сигурни, че това е Демерцел.

— Наистина ли имате такова лошо мнение за него? — промълви Дорс.

— Да. Това изненадва ли те? Ние го победихме.

— Вие? Или сектор Што?

— Секторът, разбира се, но доколкото победител е той, значи и аз съм такава.

— Колко странно — рече Дорс. — Из цял Трантор се шири мнението, че жителите на Што нямат нищо общо нито с победа, нито със загуба, нито с нещо друго. Смята се, че в Што има само една воля и един юмрук и те принадлежат на кмета. Естествено вие, както и всеки друг штоанец, въобще не можете да се сравнявате с него…

Рашел се усмихна широко. Позабави се, за да погледне благожелателно Рейч и да го щипне по бузата, и каза:

— Ако вярваш, че нашият кмет е автократ и има само една воля, която направлява Што, може и да си права. Но дори и тъй аз все пак ще използвам същото лично местоимение, тъй като от значение е моята воля.

— Защо пък твоята? — запита Селдън.

— Защото — отвърна Рашел, докато сервитьорите започваха да вдигат масата — кметът на Што съм аз.

85

Първият, който реагира на това изказване, беше Рейч. Като напълно заряза плаща на вежливостта, който явно му стоеше зле, той грубо се изсмя и заяви:

— Хей, лейди, ти не можеш да си кмет. Кметовете са мъжкари.

Рашел го изгледа добродушно и отговори, като съвършено имитираше маниера му:

— Хей, хлапе, някои кметове са мъжкари, а други са мадами. Пъхни си го под капака на чутурата и го остави да заври.

Очите на Рейч едва не изскочиха и той застина шокиран. Най-накрая успя да изцеди едно:

— Ей, ама ти плещиш как требе!

— Че как? Как требе, нал’ тъй щеш? — потвърди Рашел, не преставайки да се усмихва.

Селдън се прокашля и смутолеви:

— Ама че акцент…

Кметът на Што леко отметна глава назад.

— От много години не ми се е налагало да го използвам, но човек трудно забравя подобни работи. На времето, когато бях много млада, имах един приятел от Дал. Той, разбира се, не говореше по този начин — беше отлично образован — но когато пожелаеше, можеше да общува и така. Той ме научи. Беше невероятно вълнуващо да разговаряш с него — сякаш попадаш в свят, който изключваше всичко наоколо. Беше чудесно… Но освен това беше невъзможно и баща ми добре ми го обясни. И ето че сега пристига тоя малък калпазанин Рейч, за да ми напомни за отдавна отминалите дни. Има говора, очите и онуй характерно дръзко изражение на лицето, които след около шест години ще го направят радост и ужас за младите жени. Нали, Рейч?

— Не знам, лейди, ъ-ъ-ъ… ’сподарке — промърмори момчето.

— Сигурна съм, че ще стане точно така, ще започнеш здравата да приличаш на моя… стар приятел и за мен ще е много по-добре да не те виждам. А сега, Рейч, вечерята приключи и е време да си вървиш в стаята. Ако желаеш, можеш да погледаш малко холовизия. Не мисля, че умееш да четеш.

Рейч се изчерви.

— Някой ден ще чета. Гу’син Селдън каза, че ще се науча.

— Тогава съм сигурна, че ще се научиш.

Една млада жена приближи до момчето и направи реверанс към Рашел. Селдън не бе забелязал сигнала, с който тя бе извикана.

— Не може ли да остана с гу’син Селдън и гу’жа Венабили? — помоли Рейч.

— После ще ги видиш — кротко каза кметът — но гу’синът, ’спожата и аз имаме да си поприказваме, така че ти трябва да вървиш.

Дорс оформи с устни едно беззвучно, но твърдо „Отивай!“ и като направи недоволна гримаса, малкият далянин се хлъзна от стола си и последва прислужничката.

Щом Рейч излезе, Рашел се обърна към Селдън и Дорс.

— Момчето, разбира се, ще бъде в безопасност и с него ще се отнасят добре. Моля да не се безпокоите за това. А и аз ще съм в безопасност. Също както сега дойде моята камериерка, така ще пристигнат — само че далеч по-бързо — една дузина въоръжени мъже, стига да бъдат призовани. Искам да го разберете.

— Ние по никакъв начин не мислим да те нападаме, Рашел… — спокойно отвърна Селдън — или може би трябваше да кажа „госпожо кмете“?

— Продължавай с „Рашел“. Доколкото разбрах, ти, Хари, знаеш някакъв вид борба, а ти, Дорс, си много сръчна с ножовете, които ние вече махнахме от твоята стая. Не ми се иска да се уповавате напразно на своите умения, тъй като желая да ви виждам живи, здрави и дружелюбни.

— Добре известно е, госпожо кмете — започна Дорс с все тъй ненакърнена липса на дружелюбност — че управникът на Што в момента и през последните четиридесет години е Маникс — четвъртият с това име; че той е все още жив и напълно владее своите способности. Коя, в такъв случай, сте вие в действителност?

— Точно тази, за която се представям, Дорс. Маникс Четвърти е мой баща. Той е, както казваш, все още жив и напълно владее всичките си способности. В очите на императора и цялата империя той е кметът на Што, само че вече е уморен от тежестта на властта и иска най-накрая да я остави да се стовари в моите ръце, които пък ще я поемат с готовност. Аз съм единственото му дете и цял живот съм била възпитавана да управлявам. Поради това по закон и по титла кмет е баща ми, но фактически кметът съм аз. Сега въоръжените сили на сектора са се заклели в подчинение именно на мен, а тук това е единственото, което има значение.

Селдън кимна.

— Нека е така, както казваш. Само че дори да е тъй, независимо дали става дума за Маникс Четвърти, или за Рашел Първа — предполагам, че трябва да е Първа — няма никакъв смисъл да ме задържате. Вече ти казах, че не разполагам с работеща психоистория и не мисля, че аз или някой друг изобщо някога ще разполага с нея. Казах го и на императора. Няма да съм от полза нито на теб, нито на него…

— Колко си наивен — спокойно го прекъсна Рашел. — Познаваш ли историята на империята?

Ученият поклати глава.

— Напоследък много пъти ми се е приисквало да я бях познавал далеч по-добре.

Дорс сухо добави:

— Аз познавам историята на империята отлично, тъй като моята специалност е предимперската ера, госпожо кмете. Само че какво значение има дали я познаваме, или не?

— Ако познаваш тази история, тогава ти е известно, че династията на Што е древна и почитана и че е произлязла от Дакианската династия.

— Дакианите са управлявали преди пет хиляди години — отвърна Дорс. — Техни потомци след тези сто и петдесет поколения, които са живели и умирали оттогава насам, спокойно може да са половината от хората в Галактиката, стига всички генеалогични претенции, независимо колко са спорни, да бъдат приети.

— Нашите генеалогични претенции, доктор Венабили — гласът на Рашел за пръв път стана студен и недружелюбен, а очите й заблестяха като стомана — не са спорни. Те са напълно документирани. През всички тези поколения династията на Што непрестанно е успявала да бъде на властова позиция, а е имало и случаи, когато ние сме държали императорския трон и сме управлявали като императори.

— Историческите книги — възрази Дорс — обикновено говорят за управниците на Што като за „антиимператори“, които никога не са били признавани от огромна част на империята.

— Това зависи от онези, които ги пишат. В бъдеще ще ги пишем ние, тъй като тронът, който някога е бил наш, пак ще бъде.

— За да го постигнете, ще трябва да предизвикате гражданска война…

— Няма такава опасност — каза Рашел, като отново се усмихна. — Точно това трябва да ви обясня, защото аз желая доктор Селдън да ми помогне в предотвратяването на подобна катастрофа. Моят баща Маникс Четвърти цял живот е бил мирен човек. И лоялен към всеки, който е управлявал в императорския дворец, като същевременно е поддържал Што в процъфтяващо състояние.

— Не ми е известно императорът да е започнал да му се доверява повече заради това — подметна Дорс.

— Сигурна съм, че наистина е тъй — хладнокръвно потвърди Рашел — понеже императорите, които са заемали Двореца по времето на моя баща, са известни като узурпатори от узурпаторски род. Узурпаторите никога не могат да си позволят да се доверят на истинските управници. И въпреки това моят баща е поддържал статуквото. Разбира се, той е изградил и обучил великолепни сили за сигурност, така че да гарантира мира, процъфтяването и стабилността на сектора, а имперските власти са му позволили да го прави, защото са искали Што да бъде мирен, процъфтяващ, стабилен… и лоялен.

— Само че лоялен ли е в действителност? — запита историчката.

— На истинския император, разбира се — отвърна Рашел. — Сега вече сме стигнали до етапа, когато нашата сила е такава, че можем бързо да завземем управлението — на практика с един светкавичен удар — и преди още някой да е казал „гражданска война“, ще има един законен император или, ако предпочитате, императрица, а Трантор ще си остане също тъй мирен, както и преди.

Дорс поклати глава.

— Мога ли да ви просветля? Като историчка?

— Винаги съм готова да слушам — любезно отвърна кметицата.

— Колкото и големи да са вашите сили за сигурност, колкото и добре да са обучени и оборудвани, те едва ли могат да се сравняват по големина и мощ с имперските войски, зад които стоят двадесет и пет милиона свята.

— А-а, ето че посочихте слабостта на узурпатора, доктор Венабили. Двадесет и пет милиона свята, по които са разпилени имперски войски. Разпръснати твърде нарядко из едно необозримо пространство и под командването на безброй офицери, никой от които не е особено подготвен да действа извън собствения си район. Напротив, мнозина са склонни да го правят по-скоро в свой интерес, отколкото в интерес на империята! От друга страна, всички наши войски са тук, на Трантор. Можем да започнем и да приключим, преди на отдалечените генерали и адмирали да им е увряло в главите, че от тях има нужда…

— Само че отговорът рано или късно ще дойде, и то с неустоима мощ!

— Сигурна ли си? — с усмивка попита Рашел. — Ние ще бъдем в Двореца, цял Трантор ще бъде наш и мирен. Защо им е тогава на имперските войски да се разшават, когато, ако си гледа собствената работа, всеки дребен военен лидер ще може да разполага със свой собствен свят, със свой район, който да управлява?

— Нима това искаш? — удиви се Селдън. — Да не намекваш, че се надяваш да оглавиш една империя, която ще се разпадне на късчета?

— Абсолютно вярно — кимна Рашел. — Аз ще управлявам Трантор, прилежащите му космически селища и няколкото близки планетни системи, които са част от този район. Предпочитам да съм император на Трантор, отколкото император на Галактиката.

— И ще се задоволите само с Трантор? — запита Дорс с очевидно и дълбоко недоверие в гласа си.

— Защо не? — попита на свой ред Рашел, като внезапно се разпали и дори енергично се приведе напред, притиснала масата с длани. — Баща ми го планира от четиридесет години. Сега той се крепи жив единствено за да види осъществяването на тези си планове. Защо са ни милиони светове, далечни планети, които не означават нищо за нас, които ни отслабват, които привличат войските ни сред лишените от значение кубични парсеци пространство, които ни давят в административен хаос, които ни съсипват със своите безконечни кавги и проблеми… когато от наша гледна точка цялото това стълпотворение е едно далечно нищо. Собственият ни населен свят, собственият ни планетарен град е напълно достатъчен. Имаме всичко, което ни е нужно, за да се самоподдържаме, а останалата част от Галактиката — тя нека се разцепва! Всеки дребен военен ще притежава собствено късче. Няма да им трябва да се бият. Ще има достатъчно…

— Само че въпреки това те ще се бият — заяви Дорс. — Никой няма да се задоволи със собствения си район. Ще се бои, че съседът му не е доволен от своя. Ще се чувства несигурен и ще мечтае за галактическото управление като единствена гаранция за безопасност. Това е сигурното, госпожо императрица на нищото. Ще започнат безкрайни войни, в които вие и Трантор неизбежно ще бъдете въвлечени, така че цялата постройка ще рухне.

— Ако човек не вижда по-далеч от теб — отвърна с нескривано презрение Рашел — ако се обляга само на елементарните уроци на историята, може би наистина така изглежда.

— И какво е онова, което се вижда по-надалеч? — не й остана длъжна Дорс. — На кое друго да се облегне човек, освен на уроците на историята?

— Какво има отвъд тях ли? — отнесено повтори Рашел. — Ами той.

Ръката й мълниеносно се протегна с насочен към Селдън показалец.

— Аз ли? — удиви се математикът. — Вече ти обясних, че психоисторията…

— Не повтаряй онова, което вече каза, скъпи ми доктор Селдън — прекъсна го безцеремонно кметицата. — Така нищо няма да спечелим… Мислите ли, доктор Венабили, че баща ми не е съзнавал опасността от безкрайна гражданска война? Мислите ли, че не е принудил могъщия си ум да намери някакъв начин, за да я предотврати? През последните десет години не е имало и миг, когато той да не е бил готов да завземе империята за един ден. Трябваше му единствено увереността за сигурност след победата.

— С каквато той не може да разполага — довърши вместо нея Дорс.

— С която ние се сдобихме в мига, в който научихме за доклада на доктор Селдън пред Десетилетната конференция. Аз незабавно прозрях, че именно това ни е нужно. Баща ми беше твърде стар, за да разбере толкова бързо неговото значение. Когато му го обясних обаче, той също го осъзна и прехвърли властта на своята дъщеря. Така че аз дължа сегашното си положение именно на теб, Хари, и пак на теб ще дължа още по-високото си положение в бъдеще.

— Отново ти казвам, че не е възможно… — започна Селдън, силно раздразнен.

— Няма значение какво е възможно и какво не! Важно е само онова, за което хората ще повярват, че може да бъде направено… или няма да повярват. На теб, Хари, те ще повярват. Ще повярват, когато им съобщиш психоисторическото си предвиждане, че Трантор е в състояние да се управлява сам, а провинциите да станат кралства, които заедно ще живеят в мир.

— При положение, че не съществува истинска психоистория — рече Селдън — не мога да направя подобно предвиждане. Това би означавало да се превърна в шарлатанин. Ако искаш, ти го кажи.

— Не, Хари. На мен те няма да ми повярват. Но на теб, великия математик… Защо не им направиш тази услуга?

— Така се случи — започна Селдън — че императорът също си мислеше да ме използва като източник на самоосъществяващи се предсказания. Аз отказах да го сторя заради него; мислиш ли, че ще го сторя заради теб?

Известно време Рашел мълча, а когато отново заговори, гласът й бе изгубил силната си възбуда и бе станал почти увещаващ.

— Хари — рече тя — помисли малко за разликата между Клеон и мен. Онова, което той е искал от теб, е било пропаганда с цел запазване на трона. Би било безсмислено да помагаш на трон, който не може да бъде запазен. Не знаеш ли, че Галактическата империя е в състояние на разложение, че тя не може да издържи още дълго? Самият Трантор бавно се плъзга към разруха поради все по-нарастващата тежест на администрирането на двадесет и пет милиона свята. Независимо какво ще сториш за Клеон, очаква ни разпадане и най-вероятно гражданска война.

— Вече съм чувал подобни доводи — студено кимна Селдън. — Възможно е дори да са верни, но какво от това?

— Ами, в такъв случай по-добре е империята да се разцепи на части без война. Помогни ми да завладея Трантор; помогни ми да установя стабилна власт над едно кралство, достатъчно малко, за да бъде управлявано ефикасно. И да дам свобода на всяко кътче от останалата част на Галактиката — да върви по собствения си път, в съответствие със своите си обичаи и култура. Чрез развитието на свободната търговия, туризма и комуникациите Галактиката ще стане отново едно действащо цяло и опасността да се разпадне катастрофичееки под сегашното силово управление, което едва я крепи, ще бъде отстранена. Амбициите ми наистина са умерени: един свят, а не милиони; мир, а не война; свобода, а не робство. Помисли и ми помогни!

— А защо Галактиката да вярва повече на мен, отколкото на теб? — попита Селдън. — Първо, не ме познават, и второ, кой от нашите командири на флотилии ще се впечатли ей тъй, просто от думата „психоистория“?

— Няма да ти повярват сега, само че аз не те моля да действаш веднага. Династията на Што е чакала хиляди години и може да почака още няколко хиляди дни. Съгласи се да ми сътрудничиш и аз ще направя името ти прочуто. Ще сторя тъй, че обещанието за психоисторията да достигне до всички светове. Когато му дойде времето и преценя, че е настъпил подходящият момент, ти ще изречеш своето предсказание, а ние ще нанесем нашия удар. Сетне, само за едно мигване на историята, Галактиката вече ще е започнала да съществува под Новия ред, който би я направил вечно стабилна и щастлива. Хайде, Хари, можеш ли да ми откажеш?

XVIII. ПОРАЖЕНИЕТО

ЕМЪР ТЕЛЪС — сержант от въоръжените сили за сигурност на сектор Што в древния Трантор.

…Като се изключат с нищо незабележителните данни за обиколките на гръдния кош, кръста и ханша, за този човек не се знае друго, освен че в един момент е държал съдбата на Галактиката в юмрука си.

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

86

На следващата сутрин закуската бе сервирана в една ниша близо до стаите на тримата пленници. Храната бе много разнообразна и от всичко имаше в изобилие.

Селдън се настани на масата пред купчина подлютени кренвирши, напълно пренебрегнал мрачните предсказания на Дорс за коликите.

— Мадамата… — поде Рейч — госпожа кметът, де, снощи като дойде да ме види, каза…

— Дойде да те види ли? — удиви се Селдън.

— Аха. Каза, че искала да се увери, че ми е удобно. Сетне добави, че когато има възможност, ще ме заведе в зоопарка.

— Зоопарка? — Математикът погледна към Дорс. — Какъв зоопарк може да има на Трантор? С кучета и котки?

— Съществуват някои местни животни — отвърна тя — а предполагам, че са докарали и от още няколко свята. Разбира се, има и от общите за всички планети видове. Всъщност зоопаркът на Што е прочут и вероятно е най-добрият на Трантор, като се изключи самата Имперска зоологическа градина.

— Тя е много приятна стара лейди — обади се отново Рейч.

— Не е чак толкова стара — възрази историчката — но определено ни храни добре.

— Което си е вярно, вярно е — призна и Селдън.

Щом закуската приключи, хлапето тръгна на разузнаване.

Двамата се оттеглиха в стаята на Дорс и математикът с видимо недоволство отбеляза:

— Не зная колко време няма да ни закачат. Тя очевидно крои някакви планове.

— До момента нямаме от какво да се оплачем. Тук е далеч по-уютно, отколкото беше в Микоген или в Дал.

— Дорс, нали тая жена не те е спечелила на своя страна?

— Рашел да ме спечели? Мен? Разбира се, че не, Хари. Как можа да го измислиш?

— Ами, на теб ти е уютно. Добре те хранят. Би било съвсем естествено да се отпуснеш и да приемеш онова, което ти донесе съдбата.

— Да, съвсем естествено… И защо всъщност да не го направя?

— Виж какво, снощи ми обясни какво ще стане, ако тя спечели. Като историк може и да не съм голяма работа, но съм склонен да се съглася с теб, пък и приказките ти изглеждаха смислени — дори и за един неисторик. Империята ще се разцепи и нейните отломки ще се бият една с друга… безкрайно дълго. Рашел трябва някак си да бъде спряна.

— Съгласна съм — каза Дорс. — Трябва. Само че не виждам как в този момент можем да уредим подобна дребна работа. — Тя изгледа Селдън с присвити очи.

— Хари, ти снощи не спа, нали?

— А ти спа ли?

Дорс се вторачи в него и лицето й стана загрижено.

— Да не би докато си будувал, да си мислил за унищожението на Галактиката заради онова, което ти казах?

— Заради това и заради някои други неща. Можеш ли да се свържеш с Четър Чувек? — последното бе изречено шепнешком.

— Опитах се да се свържа, когато трябваше да избегнем арестуването в Дал. Той не дойде. Сигурна съм, че е получил съобщението и въпреки това не дойде. Възможно е по един куп причини просто да не е в състояние да го направи…

— Допускаш ли, че нещо може да му се е случило?

— Не — спокойно отговори Дорс. — Не мисля.

— Откъде знаеш?

— Все отнякъде щях да науча, сигурна съм. А не съм научила.

Селдън се начумери и натърти:

— Аз изобщо не съм толкова сигурен като теб. Но дори и Чувек да дойде, какво може да направи в този случай? Едва ли ще се изправи срещу всички в Што. Ако те имат, както твърди Рашел, най-добре организираната армия на Трантор, какво ще може да стори срещу нея?

— Няма никакъв смисъл да го обсъждаме. Мислиш ли, че си в състояние да убедиш Рашел — някак си да й го набиеш в главата — че не разполагаш с психоисторията?

— Тя съзнава, сигурен съм, че не разполагам и още много години няма да разполагам с нея, ако въобще някога това стане. Само че ще каже, че съм я разработил, и ако го направи достатъчно ловко, хората ще й повярват и накрая ще започнат да действат според онуй, което тя твърди, че са моите предвиждания и изявления — дори ако аз самият не промълвя и дума.

— Това положително ще отнеме доста време. Не може да го направи за една нощ или за седмица. За да го свърши както трябва, сигурно ще й отнеме поне година.

Селдън крачеше нагоре надолу из стаята, като рязко се извръщаше на пета и тръгваше в обратната посока.

— Може и да е тъй, но не съм сигурен. Ами ако е притисната да действа бързо? Не ми заприлича на жена, възпитала търпеливост у себе си. А нейният стар баща, Маникс Четвърти, навярно ще е още по-нетърпелив, защото усеща близостта на смъртта. И ако цял живот е работил за подобна цел, положително ще предпочете тя да се осъществи седмица преди кончината му, отколкото седмица след нея. Пък и… — тук той млъкна и се заозърта из празната стая.

— Пък и какво?

— Трябва да си извоюваме свободата. Разбираш ли… Аз реших проблема за психоисторията.

Очите на Дорс се разшириха.

— Вече я имаш? Разработил си я?!

— Не съм я разработил в истинския смисъл на думата. Но сега зная, че тя е практическа, а не само теоретична. Зная, че може да се създаде, така че ми е необходимо време, спокойствие и техника, за да работя над нея. Империята трябва да оцелее, докато аз или моите следовници проумеем как най-добре да я поддържаме или как да минимизираме катастрофата, ако тя въпреки нас се разцепи. Точно мисълта, че знам откъде да начена задачата си, а не съм в състояние да го сторя, ме държа буден снощи.

87

Беше петият ден от престоя им в Што и сутринта Дорс помогна на Рейч да облече един местен официален костюм, с който никой от тримата още не беше свикнал.

Рейч подозрително се огледа в холоогледалото и установи, че отразеният образ точно имитира всичките му движения, но без да разменя лявото и дясното. Досега никога не бе използвал холоогледало и не можа да се сдържи. Опита се да го пипне, а сетне се разсмя доста объркано, когато ръката му мина през него, докато тази от изображението без никакъв ефект мушкаше действителното му тяло.

Най-накрая рече:

— Изглеждам смешен.

Огледа туниката си, която бе направена от много гъвкава материя и имаше тънък ажурен колан, сетне прокара длани по коравата яка, която се надигаше подобно на чаша около двете му уши.

— Главата ми е като топка в купа.

— Богатите деца на Што носят точно такива дрехи — успокои го Дорс. — Всеки, който те зърне, ще те хареса и ще ти завиди.

— Дори както ми е прилепнала косата?

— Да. Ще използваш тази кръгла малка шапка.

— С нея чутурата ми съвсем ще заприлича на топка.

— Тогава не позволявай на никого да я рита! И помни какво ти казах. Пази шегите за друг път, не се дръж като дете.

— Но аз съм дете — рече той с невинно изражение в широко разтворените си очи.

— Не очаквах да го чуя точно от теб — заяви историчката. — Сигурна съм, че мислиш за себе си като за възрастен дванадесетгодишен човек.

Рейч се ухили.

— Добре. Ще бъда голям шпионин.

— Не съм ти казала да бъдеш шпионин. Недей рискува. Не се прокрадвай зад вратите, за да подслушваш. Ако те спипат, никой няма да има полза, а ти — най-малко от всички.

— Айде бе, ’спожо, к’во си мислиш за мен? Че съм дете или нещо таквоз?

— Нали преди малко сам го каза? Виж, Рейч, просто слушай всичко, което се говори, без да ти личи. И помни какво си чул, за да ни го разправиш. Толкова е просто…

— Просто е за теб да го кажеш, ’спожо Венабили — ухили се пак Рейч — още по-просто за мен да го направя.

— И внимавай.

Момчето й намигна.

— Не се бой, лейди!

Някакъв лакей (тъй студено неучтив, както може да бъде само един арогантен лакей) дойде да отведе Рейч на мястото, където го очакваше Рашел.

Селдън се загледа след двамата и умислено промълви:

— Сигурно ще слуша толкова внимателно, че въобще няма да види зоопарка. Не съм сигурен, че беше редно да излагаме момчето на такава опасност.

— Опасност ли? Съмнявам се. Не забравяй, че Рейч е отрасъл в бордеите на Билиботън. Подозирам, че е по-оправен от нас двамата, взети заедно. Освен това Рашел го харесва и ще изтълкува всичко, което той стори, в негова полза. Бедната…

— Дорс, наистина ли я съжаляваш?

— Искаш да кажеш, че не заслужава симпатия, защото след като е дъщеря на кмет, смята, че тя самата е кмет по право, и възнамерява да унищожи империята? Но дори и да е тъй, Рашел притежава някои черти, заради които човек може да прояви известна снизходителност. Например преживяла е една нещастна любов. Това е съвсем очевидно. Сърцето й несъмнено е било разбито… поне за известно време.

— Дорс, ти имала ли си някога нещастна любов? — попита Селдън.

Историчката поразмисли миг-два и каза:

— Не истински. Прекалено съм увлечена в моята работа, за да си позволявам разбити сърца.

— И аз така мислех.

— Тогава защо питаш?

— Можеше и да не съм прав.

— Ами ти, Хари?

Ученият се почувства неловко.

— Всъщност… да. Заделих си време колкото за едно разбито сърце. Или поне за зле пукнато.

— И аз така предполагах.

— Тогава защо питаш?

— Кълна се, че не беше с някаква умисъл. Просто исках да видя дали ще излъжеш. Не излъга — и аз се радвам.

Последва пауза, нарушена от Селдън:

— Минаха пет дни и нищо не се случи.

— Като се изключи това, че се отнасят добре с нас, Хари.

— Ако животните можеха да мислят, също щяха да смятат, че се отнасят добре с тях, докато ги охранват преди кланицата.

— Признавам, че тя наистина угоява империята, за да я заколи.

— Но кога?

— Когато е готова за това, естествено.

— Рашел се хвалеше, че е в състояние да извърши преврата за един ден, и аз останах с впечатление, че може да го извърши в който си иска момент.

— Дори и да можеше, сигурно най-напред ще пожелае да се увери, че е в състояние да обезсили реакцията на империята, а то би й отнело доста време.

— Колко? Тя очевидно възнамерява да обезсили тази реакция, като използва мен, обаче все още не прави никакви опити в тая посока. Няма какъвто и да е признак, че се опитва да засили моето значение в хорските очи. Ходя си по улиците ей така — неразпознаван. Многолюдни штоански тълпи не се събират да ме приветстват. По хиперновините няма нищо.

Дорс се усмихна.

— Човек почти може да заподозре, че страдаш, загдето не са те направили прочут… Хари, ти си наивник. Или не си историк, което е едно и също. Мисля, че щеше да е по-добре да се радваш, че разработването на психоисторията непременно ще те направи такъв, отколкото… Защото тя може да спаси империята. Ако всички хора разбираха историята, щяха да престанат да допускат отново и отново едни и същи грешки.

— Защо да съм наивник? — попита Селдън, като навири глава и я погледна отвисоко.

— Не се засягай, Хари. Мисля, че всъщност това е една от привлекателните ти черти.

— Зная. Тя събужда майчинския ти инстинкт, а и теб са те помолили да се грижиш за мен. Само че какво ми е наивното?

— Това, дето мислиш, че Рашел ще се опита да агитира целокупното имперско население да те приеме за ясновидец. Така очевидно нищо няма да постигне. Трудно е да раздвижиш бързо квадрилиони хора. Както има физическа инерция, тъй има и социална, и психическа. А и щом започне да действа открито, просто ще принуди Демерцел да застане нащрек.

— Тогава какво прави тя сега?

— Предполагам, че информацията за теб — подходящо преувеличена и украсена — е пусната на неколцина важни люде. Скоро ще стигне до онези вицекрале на сектори, до адмиралите на флотилии и до други влиятелни хора, които тя чувства, че гледат благосклонно на нея или пък неблагосклонно на императора. Стотина души, готови да я подкрепят, биха могли да заблуждават лоялистите достатъчно дълго, така че да дадат възможност на Рашел Първа да изгради своя Нов ред, за да смаже всяка съпротива, която тъй или иначе ще възникне. Мисля, че разсъждава точно по тоя начин…

— И все пак от Чувек няма ни вест, ни кост!

— Въпреки това той положително прави нещо. Всичко тук е прекалено важно, за да го пренебрегне.

— А не ти ли е минало през ума, че може и да е мъртъв?

— Има такава възможност, разбира се, но не ми се вярва. Ако беше, щях да науча.

— Дори тук?

— Дори тук.

Селдън повдигна вежди, но не каза нищо.

Късно следобед се върна Рейч — щастлив и възбуден, пълен с описания на маймуни и бакариански гримохери, така че взе разговора по време на вечерята изцяло в свои ръце.

За пръв път от пет вечери насам Рашел не сподели масата с тях, но това с нищо не намали великолепието на храната, нито пък числеността и сръчността на сервитъорите.

Чак след като се върнаха в своите стаи, Дорс подхвана:

— Хайде, Рейч, разкажи ми какво стана с госпожа кмета. Кажи ми нещо, което тя е направила или изрекла и което ти смяташ, че би трябвало да научим.

— Има едно важно нещо — просия хлапето. — Бас държа, че заради него не дойде на вечеря.

— И какво е то?

— Градината беше затворена за всички освен за нас, нали разбирате. Ние бяхме много — Рашел и аз, и всякакви образи с униформи, и мадами с дрехи фантазе, и други такива ми ти работи. Сетне оня образ с униформата — един, дето отначало го нямаше, а дойде по-късно — й рече нещо тихо и ’сподарката се обърна към другите, и им махна ей така с ръка, сякаш да не мърдат. И те наистина не мръднаха. Тя отиде малко настрани с него, за да може да приказват и никой да не ги чуе. Само дето аз продължих уж да не им обръщам внимание и да зяпам по различните клетки, и така минах по-близо до Рашел, та да мога да я чувам. Тя каза: „Как смеят?“, ама наистина беше бясна! А оня с униформата изглеждаше разтревожен — просто го мярнах за малко, щото се опитвах да изглеждам, сякаш киризя животните — та затова повечето слушах. Та оня рече, че някой си, не си спомням името му, но май беше генерал или нещо таквоз… Рече, че този генерал казал, че офицерите били поставили клетва за предаденост на морука на Рашел…

— Положили клетва за преданост — поправи го Дорс.

— Нещо таквоз и че се тревожели, дето трябвало да правят к’вото им заповяда една женска. Оня каза, че искали стария или ако старият е болен, той да си избере някой мъжки, дето да бъде кмет, а не някаква си женска.

— Да не е женска? Сигурен ли си?

— Така рече. Прошепна го. Беше много разтревожен, а Рашел толко’ беше избесняла, че едва дето можеше да приказва. Тя рече: „Ще му отсека главата. Утре всички ще ми се закълнат в преданост и който откаже, ще съжалява още преди да е минал един час.“ Точно това каза. Развали цялото събиране и всички се върнахме, и през цялото време една дума не обели. Само седеше, ама много ядна и гневна.

Дорс го похвали:

— Добре, Рейч. Не споменавай никому за случката.

— Разбира се, че няма. Туй ли ти трябваше?

— До голяма степен. Идеално си се справил, момче, а сега си иди в стаята и забрави за цялата тая работа. Изобщо не я мисли повече.

Когато той си отиде, историчката се обърна към Селдън и възкликна:

— Много интересно! Има толкова случаи, когато дъщери са наследявали поста от бащите си или, ако е там въпросът, от майките си и са ставали кметове. Имало е дори царуващи императрици, както несъмнено ти е известно, и изобщо не мога да си спомня някога в имперската история да се е поставял толкова сериозно въпросът кметът да не е жена. Направо да се чудиш защо такова нещо се случва в Што.

— Че защо пък не? — възрази математикът. — Съвсем скоро бяхме в Микоген, където жените не ги смятат за нищо и положително не могат да заемат властови постове, колкото и да са маловажни…

— Да, разбира се, но това е изключение! На други места и по друго време именно те са доминирали. В интерес на истината управлението и властта винаги са били къде повече, къде по-малко, еквисексуални. Ако все пак тенденцията е на най-високите постове да има повече мъже, то е защото жените са по-склонни да се обвързват — чисто биологически — към продължението на рода.

— Само че какво е положението в Што?

— Доколкото ми е известно, също еквисексуално. Рашел не би се поколебала да поеме кметската власт и мисля, че старият Маникс също не се е поколебал да й я отстъпи. А тя е била изненадана и бясна, загдето се е сблъскала с мъжкото несъгласие. Не е възможно да го е очаквала.

— Явно си доволна от това — отбеляза Селдън. — Защо?

— Просто защото е толкова неестествено, че няма как да не е нагласено. Мисля, че Чувек го е скалъпил.

— Така ли мислиш? — разсеяно попита ученият.

— Да — твърдо отвърна Дорс.

— Знаеш ли — още по-отнесено каза той — и аз си мислех същото.

88

Сутринта на десетия ден от пребиваването им в Што прозвуча сигналът на входната врата и отвън се дочу пискливият глас на Рейч:

— Господин Селдън… война!

На математика му трябваше само миг, за да се отърси от съня, да се пробуди напълно и да изскочи от леглото. Когато разтвори вратата, вече леко трепереше (още в началото на престоя си тук бе установил, че штоанците предпочитат в къщите им да е доста хладно).

Рейч се втурна вътре, развълнуван и ококорен.

— Господин Селдън, хванали са Маникс, стария кмет. Хванали са…

— Кои са го хванали, момче?

— Имперците. През нощта самолетите им са накацали навсякъде. Хипервизията разправи всичко. Има един офицер-призрак в стаята на гу’жата. Тя рече да те оставя да спиш, но аз реших, че ще искаш да знаеш.

— И си напълно прав! — Забавил се само колкото да си наметне една хавлия, Селдън се втурна в стаята на Дорс. Тя бе напълно облечена и наблюдаваше образите на плочата пред поставения в нишата хипервизионен апарат.

Там зад някакво бюро седеше мъж с ясно очертаващо се изображение на космически кораб и слънце на лявата предница на туниката си. От двете му страни имаше двама въоръжени войници, също с добре познатата емблема. Офицерът зад бюрото говореше:

— …сега е под мирния контрол на Негово императорско величество. Кметът Маникс е в безопасност и отлично здраве и упражнява своята власт под ръководството на приятелските имперски войски. След малко той ще застане пред вас, за да призове към спокойствие всички штоанци и да помоли местните войници, които все още са въоръжени, да предадат оръжията си.

Последваха други новини от различни журналисти с неемоционални гласове, до един с имперски ленти на ръкавите. Новините бяха едни и същи: тази или онази част от штоанските сили за сигурност се е предала, след като дала проформа няколко изстрела, а понякога и без никаква съпротива. Този или онзи градски център бил окупиран — и следваха повтарящи се кадри на тълпи, които навъсено гледат маршируващите по улиците имперски части.

— Било е безупречно изпипано, Хари — каза Дорс. — Пълна изненада. Не е имало никаква възможност за отпор и съответно никаква що-годе значителна съпротива.

После, както беше обещано, се появи Маникс Четвърти. Той стоеше бодро изправен и край него не се виждаха никакви имперци, въпреки че Селдън бе почти сигурен, че току извън обхвата на камерата има достатъчно голям брой от тях.

Маникс беше стар, но силата му, макар и подкопана от годините, все още личеше. Очите му не гледаха в камерата и изговаряше думите, сякаш беше принуден да ги каже, но, както бе предварително заявено, посъветва гражданите да запазят спокойствие, да не оказват съпротива, да съхранят Што цял и читав и да сътрудничат на императора, който, всички се надяват, още дълго ще седи на трона.

— Нито дума за Рашел — констатира Селдън. — Все едно, че дъщеря му не съществува.

— Досега никой не е споменал за нея — добави Дорс. — Но не са казали и че е задържана, ето защо можем да приемем, че не е. Това място, което в края на краищата е нейната резиденция или една от резиденциите й, не е атакувано. Може би е успяла да се измъкне и да намери убежище в някой съседен сектор, макар да се съмнявам, че в близко бъдеще ще е в безопасност където и да било на Трантор.

— Може би не — обади се един глас — но поне за известно време ще съм в безопасност тук.

Рашел бе влязла незабелязано. Беше прилично облечена и привидно спокойна. Дори се усмихваше, макар усмивката й да бе насилена. По-скоро приличаше на зъбене.

За миг тримата я погледнаха изненадани и Селдън се зачуди дали някой от служителите й е с нея, или е била светкавично напусната в суматохата.

После Дорс заяви с явна хладина:

— Мадам кмете, виждам, че вашите надежди за преврат не са се осъществили. Очевидно са ви изпреварили.

— Не ме изпревариха, а ме предадоха. Някой е повлиял на моите офицери и противно на цялата досегашна история и на здравия разум те отказаха да се бият за една жена. И, нали са си предатели, допуснаха старият им господар да бъде заловен, така че да не може да окаже съпротива.

Тя се огледа за стол и седна.

— Сега империята трябва да продължи да се разкапва и умира, макар аз да бях готова да й предложа нов живот.

— Мисля — рече Дорс — че империята току-що избегна неопределено дълъг период от безполезни битки и унищожение. Утешете се с това, мадам кмете.

Рашел сякаш не я чу.

— Толкова години подготовка, провалени за една нощ… — Тя седеше съкрушена, победена и изглеждаше остаряла поне с двайсет години.

— Едва ли би могло да бъде направено за една нощ — възрази историчката. — За да се подкупят вашите офицери, ако наистина са били подкупени, е било нужно доста време.

— Демерцел, този ловък интригант… напълно ясно е, че съм го подценила. Как е успял, не знам — със заплахи ли, с подкупи, с лицемерни и привидно приемливи доводи… Той е майстор в изкуството на предателството — трябваше да го имам предвид.

След известна пауза Рашел продължи:

— Ако открито бе изпратил войски срещу нас, нямаше да имам никакви проблеми да ги унищожа. Но кой би си помислил, че Што ще бъде предаден, че е възможно една клетва за вярност да се отхвърли с такава лекота?

— Струва ми се, те са се заклели не на теб, а на твоя баща — намеси се Селдън с почти автоматична рационалност.

— Глупости — енергично възрази Рашел. — Когато баща ми ми прехвърли кметския пост, което беше негово законно право, той едновременно ми преотстъпи и всички клетви за вярност към него. За това има сума ти прецеденти. Вярно, обичаят изисква клетвата да бъде повторена и към новия управник, но това си е само една церемония, а не законно положение, и моите офицери го знаят, макар и в момента да са решили да го забравят. Използвали са за извинение пола ми, тъй като се тресат от страх пред имперското отмъщение, което никога не би дошло, ако бяха лоялни… или треперят от алчност за обещаните награди, дето естествено няма да получат, ако малко от малко познавам скъпия Демерцел.

Тя рязко се извърна към Селдън.

— Той иска теб, нали знаеш? Нападна ни заради теб.

Ученият се стресна.

— Защо заради мен?

— Не се прави на глупак! По същата причина, поради която те исках и аз — за да те използва като инструмент, разбира се. — Тя въздъхна. — Поне не съм напълно предадена. Все още могат да се намерят лоялни войници… Сержант!

Емър Телъс влезе с мека и предпазлива стъпка, която изглеждаше несъвместима с размерите му. Униформата му бе спретната, дългите руси мустаци — бойко завити.

— Мадам кмете — рече той, като изтрака с токове и застана мирно.

На външен вид си беше все същата половинка говеждо, както го бе определил Хари — човек, който сляпо следва заповедите и изобщо не обръща внимание на променената ситуация.

Рашел тъжно се усмихна на Рейч.

— Е, как си ти, мъничък? Исках да направя нещо от теб. Струва ми се, че сега вече няма да имам тази възможност.

— Здравейте, ’спожо… мадам — неловко издума момчето.

— А също и от вас, доктор Селдън — кимна тя — и отново също трябва да помоля за извинение. Не мога!

— Нямайте никакви угризения за мен, мадам.

— Само че имам. Не бива да позволя да попаднете в ръцете на Демерцел. Тази победа ще му дойде в повече, а поне това мога да предотвратя.

— Уверявам ви, мадам, че няма да работя за него по-добре, отколкото бих работил за вас.

— Не става дума за работа, а за използване. Сбогом, доктор Селдън… Сержант, убий го.

Телъс мигом извади бластера си и Дорс се хвърли напред с гръмък вик… ала ученият протегна ръка към нея, хвана я за лакътя и увисна отчаяно на него.

— Стой настрани, Дорс — изкрещя той — иначе ще те убие. На мен няма да ми стори нищо. Рейч, ти също. Стой назад. Не мърдай!

После се обърна към сержанта.

— Вие се колебаете, сержант, понеже знаете, че не бива да стреляте. Преди десет дни аз можех да ви убия, но не го направих. И тогава ми дадохте честната си дума, че ще ме защищавате…

— Сержант, какво чакаш? — сопна се Рашел. — Заповядах да го убиеш.

Селдън не каза нищо повече. Стоеше изправен, докато едрият мъж с опулени очи здраво държеше бластера си насочен към главата му.

— Имаш заповед! — изпищя Рашел.

— Имам думата ви — кротко напомни Селдън.

Телъс промълви със задавен глас:

— И тъй, и инак — все опозорен… — Ръката му се отпусна и бластерът иззвънтя на пода.

— Значи и ти ме предаде! — викна кметицата.

Преди математикът да помръдне или Дорс да се отскубне от хвата му, Рашел сграбчи бластера, насочи го към сержанта и натисна контакта.

Селдън никога не бе виждал как някой загива от бластер. Може би подведен от името на оръжието[17] очакваше оглушителен шум, експлозия на плът и кръв. Штоанското оръжие обаче не направи нищо подобно. Той дори не можа да разбере какво разкъсване е причинило на органите в гръдния кош на сержанта, но без да измени изражението си, без да мигне от болка, мъжът рухна и падна — несъмнено и безнадеждно мъртъв.

А Рашел насочи бластера към Селдън с твърдост, която не оставяше каквато и да било надежда, че следващата секунда той ще е още жив.

Този път обаче в момента, в който сержантът падаше, Рейч се включи в действието. Като изтърча между Селдън и Рашел, той заразмахва ръце.

— ’Сподарке, ’сподарке! Не стреляй!

За миг кметицата като че се обърка.

— Махай се от пътя ми, Рейч. Не искам да те нараня.

На Дорс й стигаше и този момент на колебание. Тя се втурна яростно към Рашел и плонжира с главата напред. Штоанката падна с вик и бластерът за втори път изтрополи на земята.

Рейч го докопа.

С дълбок и потреперващ глас Селдън рече:

— Момче, дай това на мен.

Хлапето обаче се дръпна назад.

— Нал’ няма да я утрепеш, ’сподин Селдън? Тя беше добра с моя милост…

— Никого няма да трепя, Рейч — успокои го Селдън. — Тя уби сержанта и щеше да стори същото и с мен, но не стреля, за да не те нарани, така че заради това ще я оставим да живее.

Ученият се просна на стола, провесил ръката си с пистолета, докато Дорс вадеше невронния камшик от другия кобур на мъртвия сержант.

Прозвуча нов глас:

— Сега аз ще се погрижа за нея, Селдън.

Споменатият вдигна поглед и с внезапно избликнала радост възкликна:

— Чувек! Най-накрая!

— Съжалявам, че ми отне толкова време… Имах да върша много неща. Как си, доктор Венабили? Доколкото разбирам, това е дъщерята на Маникс — Рашел. Само че кое е момчето?

— Рейч, един наш млад приятел от Дал — обясни Селдън.

Влязоха войници и след едно леко махване с ръка от страна на Чувек почтително вдигнаха кметицата.

Дорс, освободена от внимателното наблюдаване на другата жена, отупа дрехите си с ръце и приглади блузата си. Математикът изведнъж се усети, че все още е с хавлията.

Рашел с презрение се отскубна от ръцете на войниците, посочи Чувек и попита:

— Кой е този?

— Това е Четър Чувек, мой приятел и защитник на тази планета — отговори Селдън.

— Твой защитник? — Рашел се изсмя високо. — Глупак! Идиот! Този човек е Демерцел и ако погледнеш Венабили, по лицето й ще разбереш, че тя идеално го съзнава. През цялото време си бил много по-приклещен, отколкото при мен!

89

Този ден Чувек и Селдън седнаха да обядват съвсем сами, обгърнати през по-голямата част от времето с мълчание.

Към края на обяда хеликонският учен се пооживи и рече:

— Е, господине, как да се обръщам към вас? Все още ви възприемам като Четър Чувек, но дори и да осъзная другата ви персона, положително не мога да ви наричам Ето Демерцел. В това си качество вие имате титла и аз не зная кое е подходящото обръщение. Уведомете ме.

— Ако нямаш нищо против, продължавай да ме наричаш Чувек — някак печално отвърна другият. — Или Четър. Да, аз съм Ето Демерцел, но за теб съм Чувек. Всъщност двамата не се различават особено. Аз ти казах, че империята се разлага и запада. И в двата си образа вярвам в това. Казах ти, че искам психоисторията като начин да се предотврати упадъкът и разпадането или да се предизвика обновяване, ако те все пак трябва да вземат своето. Това също го вярвам и в двата си образа.

— Само че ти ме държеше в ръцете си… Предполагам, че си бил нейде наблизо, когато се срещнах с Негово императорско величество.

— С Клеон? Да, разбира се.

— Би могъл да поговориш с мен също както по-късно го стори като Чувек.

— И какво щях да постигна? Ето Демерцел има огромни задължения. Трябва да се оправя с императора (един добронамерен, но не много способен властник) и доколкото може, да го предпазва от грешки. Освен това трябва да върши своето в управлението на Трантор и империята. И, както виждаш, трябваше да прахоса голяма част от времето си, за да попречи на Што да ви причини вреда.

— Да, зная — промърмори Селдън.

— Не беше лесно и едва не загубих. Години се боричках тайно и внимателно с Маникс, като се опитвах да проумея начина му на мислене и да планирам контраманевра на всяко негово действие. Дори за миг не допуснах обаче, че още докато е жив, може да прехвърли своите пълномощия на дъщеря си. Не я познавах добре и не бях подготвен за нейната удивителна липса на предпазливост. За разлика от баща си тя е била възпитавана да смята властта като дадена наготово и нямаше ясна представа за нейните ограничения. Така че щом те залови, принуди ме да действам, преди да бъда напълно готов…

— И като резултат насмалко да ме загубиш. На два пъти гледах дулото на бластера.

— Зная — кимна Чувек. — А и на Горната страна също можехме да те загубим — още един инцидент, който не успях да предвидя.

— Само че всъщност не отговори на въпроса ми. Защо ме засили да препускам по лицето на Трантор, за да избягам от Демерцел, след като той… си самият ти?

Чувек отново се усмихна печално.

— Нали каза на Клеон, че психоисторията е чисто теоретична концепция, нещо като математическа игра, която няма никакво практическо значение? Можеше и наистина да е тъй, и съм сигурен, че ако тогава се бях обърнал официално към теб, щеше просто да запазиш убежденията си. Да, но мен идеята за психоисторията ме привличаше. Чудех се дали в края на краищата тя няма да се окаже нещо повече от игра. Повярвай, не съм искал да те използвам; исках истинска и практическа психоистория. Така че аз те засилих, както преди малко се изрази, да препускаш по лицето на Трантор, гонен през цялото време от онзи ужасен Демерцел. Чувствах, че това силно ще съсредоточи ума ти. Щеше да направи психоисторията вълнуваща и във всеки случай много повече от някаква си математическа игра. Заради искрения идеалист Чувек ти би опитал да я разработиш — нещо, което не би сторил заради императорския лакей Демерцел. В добавка щеше да видиш Трантор от най-различни ъгли, а това също би могло да се окаже от полза — несъмнено по-полезно, отколкото да живееш в кула от слонова кост на една далечна планета, заобиколен само от колеги математици. Прав ли съм? Постигна ли някакъв напредък?

— В психоисторията? Да, Чувек, постигнах. Мислех, че знаеш.

— Откъде да зная?

— Казах на Дорс.

— Само че не си казал на мен. Както и да е, сега го направи. Това е добра новина.

— Не съвсем — възрази Селдън. — Още съм едва в началото. Е, все пак си е едно начало.

— Дали е от ония начала, които могат да бъдат обяснени и на нематематик?

— Струва ми се, че да. Виждаш ли, Чувек, винаги съм разглеждал психоисторията като наука, която зависи от взаимодействието на двадесет и пет милиона свята, всеки от тях със средно 4000 милиона души население. Това е прекалено много. Няма начин да се оправиш с нещо тъй сложно. Ако исках да успея, ако изобщо имаше някакъв начин да се създаде използваема психоистория, трябваше първо да открия по-проста система. Ето защо си казах, че бих могъл да се върна назад във времето и да боравя с една-едничка планета, която в онази мъглява епоха преди колонизацията на Галактиката е била единствената, населявана от човечеството. В Микоген говорят за първородния свят Аврора, а в Дал чух нещичко за първородния свят Земя. Помислих си, че може би това е един и същи свят, известен под две имена, обаче в някои ключови пунктове те бяха достатъчно различни, та допускането ми да се окаже невъзможно. А и то няма особено значение. И без друго и за двата е известно толкова малко и това малко е тъй замъглено от митове и легенди, че ако се тръгне по този път, няма никаква надежда от психоисторията да се направи нещо използваемо.

Той млъкна, за да отпие от студения сок, без да отделя очи от лицето на събеседника си.

— И? После какво? — попита Чувек.

— Междувременно Дорс ми разправи нещо, което нарекох историята за ръката върху бедрото. Само по себе си то няма никакво значение — просто една забавна и съвършено тривиална история. Само че в резултат тя спомена за различните сексуални нрави на отделните светове и в секторите на Трантор. Хрумна ми, че се отнася към различните транторски сектори, все едно че са отделни светове. Мина ми през ума, че вместо двадесет и пет милиона свята имам да се оправям с двадесет и пет милиона плюс още осемстотин. Разликата ми се видя незначителна, така че я забравих и повече не се и сетих за нея. Докато обаче пътувах от Имперския сектор в Стрилинг, оттам — в Микоген, оттам — в Дал, оттам — в Што, аз самият наблюдавах колко много се различават те помежду си. Мисълта, че Трантор не е единен свят, а комплекс от светове, укрепна, но аз все още не забелязвах най-важното. Едва когато изслушах Рашел — виждаш ли, излезе добре, че накрая бях заловен от Што и нетърпеливостта на Рашел ме набута в грандиозните й планове, дето тя ми изложи — та когато изслушах кметицата, тя ми заяви, че всичко, което иска, били единствено Трантор и няколкото най-близки свята. Сами по себе си те са една империя, рече тя, и се отметна от останалите светове като от едно „далечно нищо“.

Селдън потърка с показалец челото си, сякаш искаше да си припомни нещо много важно, преди да продължи:

— Чак тогава прозрях онова, което сигурно доста време е витаело в скритите ми и от самия мен мисли. От една страна, Трантор представлява изключително сложен социален организъм, тъй като е многолюден свят, изграден от осемстотин по-малки. Сама по себе си това е достатъчно разклонена система, за да придобие психоисторията смисъл, и същевременно достатъчно проста в сравнение с Империята като цяло, за да направи моята наука практична. А другите светове, онези двадесет и пет милиона? Те бяха едно „далечно нищо“. Разбира се, те влияеха на Трантор и сами биваха повлияни от него, но това бяха влияния от друг, второстепенен порядък. Ако можех като първо приближение да накарам психоисторията да работи само за Трантор, слабите ефекти от Външните светове биха могли да се добавят като по-късни модификации. Разбираш ли какво имам предвид? Търсех опорна точка, за да изградя практически приложимата наука психоистория, и я търсех в далечното минало, докато през цялото време светът, който ми трябваше, е бил под краката ми… сега.

С явно облекчение и радост Чувек възкликна:

— Прекрасно!

— Само че, Четър, всичко останало тепърва трябва да се направи. Трябва да изуча Трантор подробно. Ако имам късмет и живея достатъчно дълго, може би ще намеря отговорите, преди да умра. Ако не, ще се наложи моите приемници да ме последват. Възможно е империята да рухне и да се разцепи, преди психоисторията да е станала приложима.

— Ще направя всичко, каквото мога, за да ти помогна.

— Зная — отвърна Селдън.

— Значи ми вярваш, въпреки че съм Демерцел?

— Напълно. Абсолютно. Вярвам ти, понеже ти не си Демерцел.

— Но аз съм! — настоя Чувек.

— Не, не си. Персонализацията ти като Демерцел е също тъй далеч от истината, както персонализацията ти като Чувек.

— Какво имаш предвид? — очите на другия мъж се разшириха и той леко се отдръпна назад.

— Имам предвид, че вероятно си избрал името Чувек от някакво изкривено усещане за това кое е подходящо. Чувек е неправилно произнесено „човек“, нали?

Събеседникът му не реагира, а само продължи да го гледа втренчено.

И накрая Селдън рече:

— Защото ти не си човек, нали, Чувек-Демерцел? Ти си робот.

XIX. ДОРС

СЕЛДЪН, ХАРИ — Обикновено за Хари Селдън се мисли единствено във връзка с психоисторията и той се разглежда само като персонификация на математиката и обществената промяна. Несъмнено самият учен е насърчавал това, тъй като никъде в официалните си трудове не е направил и най-малък намек как е успял да реши различните проблеми на създадената от него наука. Ако се съди по онова, което ни е оставил, гениалните скокове на мисълта му са идвали толкова естествено, колкото човек диша. Селдън не ни казва нищо и за глухите улички, в които е попадал, нито пък за погрешните завои, които може би е правил.

…Що се отнася до личния му живот, той също представлява бяла страница. За неговите родители и потомци не научаваме нищо повече от шепа тривиални факти. Известно е, че единственият му син, Рейч Селдън, е бил осиновен, но не се знае как е станало това. За жена му знаем само, че е съществувала. Очевидно Селдън е пожелал да бъде нула навсякъде, освен там, където става въпрос за психоистория. Сякаш е чувствал или е искал другите да почувстват, че не е живял, а просто е психоисторизирал.

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ „ГАЛАКТИКА“

90

Чувек седеше спокойно и по лицето му не трепваше и мускулче. Продължаваше да гледа втренчено Селдън, а от своя страна Селдън изчакваше. Смяташе, че следващият, който трябва да проговори, е Чувек.

И Чувек го стори, но само колкото да каже:

— Робот? Аз? Предполагам, че под робот имаш предвид изкуствено същество — като онзи предмет, който видя в Сакраториума на сектор Микоген?

— Не точно такъв — рече математикът.

— Неметален? Неполиран? Не и безжизнено подобие? — запита Чувек без следа от каквото и да е учудване.

— Не. За да бъде едно живо създание изкуствено, не е необходимо да е направено от метал. Говоря за робот, който на външен вид е неразличим от човека.

— Хари, ако е неразличим, как тогава ще го различиш?

— Не и по външния вид.

— Обясни ми.

— По време на своето бягство от теб като Демерцел, както вече ти казах, научих за два древни свята — Аврора и Земя. За всеки от тях се говореше като за първи, за единствен свят. И в двата случая се споменаваше за роботи, но имаше една разлика.

Селдън умислено наблюдаваше мъжа от другата страна на масата, чудейки се дали по някакъв начин той ще даде знак, че е нещо по-малко… или повече… от човек. Засега такъв знак нямаше, ето защо той продължи:

— Когато ставаше дума за Аврора, роботът се споменаваше като ренегат и предател, зарязал каузата. Когато пък ставаше дума за Земята, той се споменаваше като герой, който въплъщава спасението. Толкова трудно ли беше да се допусне, че това е един и същ робот?

— Един и същ? — промълви Чувек.

— Точно това си помислих… Помислих си, че Аврора и Земята са били два отделни свята, съществували по едно и също време. Не зная кой от тях е предхождал другия. Съдейки по арогантността и съзнателно втълпяваното чувство за превъзходство на микогенците, мога да предположа, че Аврора е бил първоначалният свят и че аврорците са презрели земяните, които са се откъснали или дегенерирали от тях. От друга страна, майка Рита,която ми разправи за Земята, беше убедена, че именно тя е първоначалният дом на човечеството, а и слабата и изолирана позиция на микогенците сред цяла галактика от квадрилиони хора, чужди на странния дух на тяхното общество, логично би могла да означава, че първоначалният дом е била Земята, а Аврора е представлявала отклонила се от нормалното развитие издънка. Не мога да преценя, но ти обяснявам начина си на мислене, за да разбереш крайните ми заключения.

Чувек кимна.

— Виждам какво правиш. Моля те, продължавай.

— Световете са враждували — така излизаше от приказките на майка Рита. Когато сравнявам микогенците, които изглежда олицетворяват Аврора, и даляните, вероятно олицетворяващи Земята, струва ми се, че Аврора — независимо дали е била първа или втора, все пак е била по-напредналата, планетата, която би могла да произведе по-съвършени роботи, та дори и неразличими на външен вид от хората. Следователно такъв един робот ще да е бил проектиран и сътворен на Аврора. Само че той бил ренегат и дезертирал от планетата. За земните хора пък е бил герой, значи би трябвало да се е присъединил към Земята. Защо го е направил, какви мотиви е имал, не мога дори да предполагам.

— Вероятно искаш да кажеш — подметна Чувек — защо то е направило това и какви са били неговите мотиви?

— Възможно е, само че като седиш така насреща ми — отвърна Селдън — ми се вижда неестествено да използвам местоимението за среден род. Майка Рита беше убедена, че героичният робот, нейният героичен робот все още съществува и ще се върне, когато отново стане необходим. Стори ми се, че няма нищо невъзможно в идеята за един безсмъртен робот или поне за такъв, който е безсмъртен, доколкото някой не пропуска да му подменя редовно износените части.

— Дори и мозъка?

— Дори и мозъка. Всъщност аз не зная нищо за роботите, но ми се струва, че един нов мозък би могъл да се презапише от стария… Майка Рита намекна също за странни ментални способности. Помислих си: така и би трябвало да е. Може би съм донейде романтик, но не чак такъв, че да си мисля, как — просто като мине от една страна на друга — един робот може да промени хода на историята. Той, разбира се, не би могъл да осигури победата на Земята, нито пък да направи поражението на Аврора неизбежно… освен ако у него не е имало нещо изключително странно, нещо особено…

— Не ти ли хрумна, Хари — попита Чувек — че си имаш работа с легенди? Легенди, които с вековете и хилядолетията са били изопачени до степен да хвърлят булото на свръхестественото върху съвсем обикновени събития? Можеш ли да се заставиш да повярваш в един робот, който не само че изглежда досущ като теб, но освен това живее вечно и има ментални сили? Да не започваш да вярваш в свръхчовека?

— Много добре зная какво представляват легендите и съвсем не съм този, дето може лековерно да ги преглътне и да повярва на детински приказки! И все пак, когато те бъдат подкрепени от някои странни събития, които съм наблюдавал и дори сам съм изпитал на гърба си…

— Например?

— Чувек, срещнах те и от самото начало ти повярвах. Ти ми помогна срещу ония двама хулигани, когато нямаше защо да го правиш, и ме предразположи в своя полза — докато не осъзнах, че те са били наемници и са правили онуй, което ти си им наредил да правят… Но да оставим това!

— Добре — съгласи се Чувек и в гласа му най-накрая се прокрадна и весела нотка.

— Аз ти се доверих. Лесно ме убеди да не се връщам у дома си на Хеликон и да стана бродник из Трантор. Вярвах на всичко, което ми кажеше, без да задавам въпроси. Оставих се изцяло в ръцете ти. Като си припомням това сега, не мога да се позная! Не съм човек, който лесно се води, но незабелязано бях превърнат в такъв. Нещо повече, дори не ми и хрумваше, че се държа съвсем неприсъщо за характера си.

— Ти се познаваш най-добре, Хари.

— И не бях единственият! Как тъй Дорс Венабили, една красива жена със собствена кариера, ще зареже всичко, за да се присъедини към мен при бягството ми? Как тъй ще рискува живота си, за да спасява моя, и то приемайки задачата за подобна защита като своего рода свещена мисия и превръщайки я в хода на събитията едва ли не в идея-фикс? Дали просто защото ти си я помолил да го стори?

— Аз наистина я помолих, Хари.

— И все пак тя не оставя у мен впечатление за човек,който е готов да направи такава радикална промяна в живота си само защото някой го е помолил. Нито пък мога да повярвам, че е станало, понеже лудо се е влюбила в мен от пръв поглед и нищо не е можело да я отдалечи. Иска ми се някак си наистина да беше излязло тъй, ала тя изглежда напълно владее емоционалната си същност, и то повече — говоря ти съвсем открито — отколкото се владея аз по отношение на нея.

— Тя е чудесна жена — заяви Чувек. — Не те упреквам.

— И как така този Слънцар — продължи Селдън — едно арогантно чудовище и водач на хора, които упорстват в собствените си лъжи, ще пожелае да приеме туземци като Дорс и мен и да накара хората си да се отнасят с тях толкова добре, колкото въобще е възможно? Как така след като нарушихме всички забрани и извършихме сума светотатства, ти успя да го уговориш да ни пусне? Как успя да уговориш Тайсалвърови с техните дребнави предразсъдъци да ни приемат? Как тъй можеш да си бъдеш у дома по целия свят, да си приятел с всекиго, да влияеш на всички хора независимо от техните странности? Ако е там въпросът, как съумяваш да манипулираш и Клеон? И ако него хората го смятат за сравнително кротък и разбран, как си успявал да се оправяш с баща му, след като е общоизвестно, че е бил груб и своеволен тиранин? Как съумяваш да постигаш всичко туй? И най-вече — как тъй след като Маникс Четвърти от Што е прахосал десетилетия, за да създаде армия, която не е имала равностоен съперник, която е била обучена до съвършенство и изкусна във всяко отношение — как така тази армия се разпадна, щом дъщеря му се опита да я използва? По какъв начин успя да ги убедиш — всички до един — да станат ренегати?

— Не би ли могло това да означава просто, че съм тактичен човек — едва-едва се подсмихна събеседникът му — който е свикнал да си има работа с хора от различен тертип; че съм в състояние да правя услуги на важни личности — не само в момента, но и за в бъдеще? Струва ми се, че нищо от току-що изброеното не изисква свръхестествени качества.

— Нищо от изброеното? Дори неутрализацията на штоанската армия?

— Те не искаха да служат на една жена.

— Не, те от години трябва да са знаели, че щом Маникс предаде властта си или умре, кмет ще им стане Рашел, но не са показали никакви признаци на несъгласие, докато ти не сметна за необходимо да го сторят. Веднъж Дорс те описа като много убедителен човек. Наистина си убедителен. По-убедителен, отколкото може да бъде един човек. Само че едва ли си по-убедителен, отколкото би могъл да бъде един безсмъртен робот със странни ментални способности. Е, Чувек?

— Хари, какво искаш от мен? Да не очакваш да призная, че съм робот? Че само приличам на човек? Че съм безсмъртен? Че представлявам някакво ментално чудо?

Селдън се приведе към другия, който седеше на срещуположния край на масата.

— Да, Чувек, очаквам. Очаквам да ми кажеш истината и силно подозирам, че онова, което току-що нахвърля под формата на въпроси, е самата тя. Ти, Чувек, си роботът, когото майка Рита споменаваше като Да-ний, приятел на Ба-лий. Трябва да си признаеш. Нямаш избор.

91

Двамата сякаш се намираха в свой собствен свят, отделен от останалия. Седяха спокойно насред Што, в обсега на разоръжената от имперските войски штоанска армия. В центъра на събитията, които всички на Трантор, а може би и в цялата Галактика, наблюдаваха, съществуваше едно малко мехурче на съвършена изолация, в което Селдън и Чувек си играеха на нападение и отбрана — математикът полагаше всички усилия да изкове една нова реалност, събеседникът му не си мръдваше пръста, за да я приеме.

Селдън не се боеше, че ще ги прекъснат. Бе сигурен, че мехурчето, в което седяха, представлява граница, която не можеше да бъде преодоляна, че способностите на журналиста — не, на робота — ще държат на разстояние всички, докато играта не приключи.

— Хари, ти си изобретателен човек — каза след дълга пауза Чувек — но не разбирам защо трябва да си призная, че съм робот и да нямам и друг избор, освен да го сторя. Всичко, което ти твърдиш, може и да е вярно от гледна точка на фактите — твоето собствено поведение, поведението на Дорс, на Слънцар, на Тайсалвърови, на штоанските генерали… — да, възможно е и да е станало така, както ти казваш, но това не налага истинност на твоето тълкуване за същността на събитията. Всичко случило се определено би могло да има и съвсем естествено обяснение. Ти си ми се доверил, защото си приел онова, което ти казах; Дорс е осъзнала колко важна е твоята безопасност, понеже, бидейки историчка, е почувствала ключовата роля на психоисторията; Слънцар и Тайсалвър може би са ми били задължени заради услуги, за които ти нищо не знаеш; штоанските генерали са се възпротивили да бъдат управлявани от жена и толкоз… Защо ни е да прибягваме към свръхестественото?

— Виж какво, Чувек — Селдън вдигна длан, сякаш искаше да възпре с нея всички досегашни и бъдещи логически завъртулки — вярваш ли наистина, че империята се сгромолясва, и действително ли смяташ, че е важно това да не бъде допуснато, преди да се направи някакъв опит тя да бъде спасена или, най-малкото, да бъде омекотено рухването й?

— Да, вярвам — отговори запитаният и Селдън някак си разбра, че това му твърдение е правдиво.

— И наистина искаш да разработя психоисторията, защото чувстваш, че ти самият не си в състояние да го направиш?

— Нямам тези способности.

— И имаш усещането, че мога да се справя с тази задача — дори и понякога аз самият да се съмнявам в това?

— Да.

— От казаното би следвало, че ако по някакъв начин можеш да ми помогнеш, трябва да го направиш?

— Така е.

— Собствените ти чувства и евентуални егоистични съображения по никакъв начин не играят роля?

На невеселото лице на Чувек премина бегла, мимолетна усмивка и за миг Селдън почувства, че зад спокойното му държание се крие огромна и безплодна пустиня от умора.

— Направил съм кариера точно защото не обръщах внимание на личните чувства и егоистичните съображения.

— Тогава те моля за помощ, приятелю. Мога да разработя психоисторията и само на базата на Трантор, но положително ще се натъкна на трудности. Е, сигурно все някак ще ги преодолея, но ще ми бъде далеч по-лесно, ако зная някои ключови факти. Например дали Земята или Аврора е била първият свят на човечеството, или е имало някакъв друг… първоначален свят? Как са били свързани те — Земята и Аврора? Дали някоя от тях или и двете са колонизирали Галактиката? Ако е била само едната, защо не и другата? Ако пък са били и двете, как са уредили въпроса помежду си? Има ли светове, които са се появили в резултат на тази колонизация? Как тъй са се отказали от роботите? Защо не някоя друга планета, а тъкмо Трантор е станал имперски свят? Какво се е случило междувременно със Земята и Аврора? В главата ми щъкат още поне хиляда въпроса, които мога да задам в тоя миг, а ако се замисля, сигурно ще станат сто хиляди. Би ли допуснал да съм неосведомен, Чувек, и да се проваля в мисията си, вместо да ме информираш и да ми помогнеш да успея?

— Ако бях въпросният робот — рече събеседникът му — щях ли да имам в мозъка си място за всичките тези двадесет хиляди години история и за милионите различни светове?

— Не ми е известен капацитетът на роботските мозъци. Не зная и какъв е капацитетът на твоя. Но ако не ти достига памет, трябва да си записал някъде информацията, която не можеш да задържиш, така че в случай на нужда да се обърнеш към нея. Ако ти наистина я имаш и тя ми трябва, как можеш да не ми я предоставиш? С други думи, ако не можеш да не ми я дадеш, ще отречеш ли, че си робот — онзи робот — ренегатът?

Селдън се облегна назад и дълбоко си пое дъх.

— Така че отново те питам: робот ли си? Щом наистина искаш психоисторията, трябва да си признаеш. Ако все още отричаш или пък ме убедиш, че не си, моите шансове стават много, много по-малки. Всичко зависи от теб. Ти ли си Де-ний?

И Чувек отвърна, невъзмутим както винаги:

— Твоите аргументи са неоспорими. Аз съм Р. Данил Оливо. „Р“-то означава робот.

92

Р. Данил Оливо продължаваше да разказва спокойно, но на Селдън му се стори, че в гласа му има едва доловима промяна, сякаш сега, когато вече не играеше своята постоянна роля, говореше с по-голяма лекота.

— За двадесет хиляди години — рече той — никой не е предположил, че съм робот, освен когато съм поисквал това да бъде разбрано. Донякъде стана така, понеже хората се отказаха от роботите преди толкова време, че малцина от тях си спомнят, че някога те са съществували. Донякъде — защото аз наистина притежавам способността да откривам и влияя на хорските емоции. Откриването не представлява проблем, обаче за мен е трудно да им влияя по причини, свързани с роботската ми природа — въпреки че когато пожелая, мога да го направя. Имам тая способност, но трябва да се преборвам с желанието си да я използвам. А когато все пак се намесвам, много рядко правя нещо повече от това да подсиля — колкото е възможно по-леко — онова, което вече съществува. Ако не е необходимо да постигна целите си, просто избягвам да го правя. Не ми бе нужно да бърникам в ума на Слънцар например, за да го накарам да ви приеме — ако забелязваш, назовавам това „бърникане“, тъй като то съвсем не е нещо приятно за вършене. Не се налагаше, защото той наистина ми дължеше благодарност за разни извършени услуги и в същността си е почтен човек въпреки странностите, които си открил у него. Втория път, когато според микогенските разбирания бяхте извършили светотатство, наистина се намесих, но бе нужно съвсем малко. Не му се искаше да ви предаде на имперските власти, които той определено не харесва. Просто малко подсилих тази неприязън, та да ви остави на моите грижи, след като прие аргументите, които аз му предложих, и които иначе би могъл да сметне за измамливо привлекателни. Не съм се набърквал забележимо и в твоя случай. Ти също не се доверяваше на империите. В наше време така е с повечето хора, а това е важен фактор за разпадането и израждането на самата империя. Нещо повече, ти се гордееше с концепцията за психоисторията, гордееше се, че те е осенила подобна гениална идея. Не би имал нищо против да докажеш, че тя е и практическа дисциплина. Това щеше да подхрани допълнително гордостта ти.

Селдън сбърчи вежди и каза:

— Извинете ме, господин Робот, но не съм съзнавал, че съм такова горделиво чудовище!

— Изобщо не си горделиво чудовище — меко възрази Данил. — Ти идеално съзнаваш, че не е похвално, нито пък полезно движеща сила да бъде гордостта ти, така че се опитваш да потиснеш този импулс. Само че със същия успех можеш да не харесваш собствения си пулс. Няма как да се противопоставиш нито на едното, нито на другото. Макар заради собственото си спокойствие да криеш дори от себе си своята гордост, не можеш да я скриеш от мен. Тя си е там, колкото и грижливо да я потулваш. Достатъчно ми бе само мъничко да я подсиля, за да се съгласиш веднага да вземеш мерки и се скриеш от Демерцел — нещо, което само преди миг би отхвърлил. И вече жадуваше да работиш над психоисторията с такава сила, към каквато пак само преди миг би се отнесъл с насмешка… Не видях никаква необходимост да докосвам каквото и да било друго у теб и така ти прозря моята същност. Ако бях предвидил тази възможност, може би щях да съумея да я предотвратя, но предвидливостта и способностите ми не са безкрайни, както навярно си мислиш. А и сега не съжалявам, че съм се провалил, защото твоите аргументи си ги бива и защото наистина е важно да знаеш кой съм, както и аз да използвам онова, което представлявам, за да ти помогна. Емоциите, драги ми Селдън, са мощен двигател на човешките действия, далеч по-мощен, отколкото самите хора предполагат, и ти трудно можеш да си представиш колко много може да бъде постигнато само с едно лекичко докосване… както и с какво огромно нежелание го правя, когато е необходимо.

Селдън дишаше тежко. Опитваше се да се възприеме като човек, движен от гордостта си, и видяното определено не му се нравеше.

— Защо с нежелание, Данил?

— Защото е толкова лесно да прекалиш. Аз трябваше да попреча на Рашел да превърне империята във феодална анархия. Бих могъл да го сторя, като бързо пречупя множество умове и в резултат почти сигурно щеше да последва кървав бунт. Обаче мъжете са си мъже, а почти всички штоански генерали са такива. Всъщност не е нужно кой знае колко, за да възбудиш негодуванието и латентния страх от жените у всеки мъж. Може би нещата са на биологична основа, която като робот аз не успявам напълно да проумея. Трябваше ми само да подсиля това чувство, за да предизвикам провала на плановете. И с милиметър да бях прекалил, щях да отида твърде далеч и бих изтървал онова, което исках — безкръвното поражение. Не желаех нищо друго, освен штоанските пълководци да не се съпротивляват, когато войниците ми пристигнат.

Данил поспря, сякаш за да подбере точните думи.

— Няма да описвам математическия апарат, скрит в моя позитронен мозък. Това е повече, отколкото мога да проумея, макар сигурно да не е повече от онова, което ти ще разбереш, ако размислиш достатъчно. Както и да е, управляват ме трите закона на роботиката, които обикновено се изразяват с думи — или поне едно време, много отдавна, се изразяваха така. Ето ги: първо — роботът не може да причини вреда на човека или с бездействието си да допусне на човека да бъде причинена вреда; второ — роботът е длъжен да се подчинява на заповедите, давани му от хората, освен ако такава заповед противоречи на Първия закон; трето — роботът е длъжен да се грижи за собствената си безопасност, освен ако тази грижа противоречи на Първия или Втория закон.

— Преди двадесет хиляди години — продължи Р. Данил Оливо — имах… един приятел. Друг робот. Не като мен. Него не можеше да го сбъркаш с човек, но именно той притежаваше ментални способности и чрез него се сдобих със своите. Според този мой приятел би следвало да съществува още по-общо от трите закона правило. Той го нарече Нулев закон, тъй като нулата предхожда единицата. Нулевият закон гласи: роботът не може да причини вреда на човечеството или с бездействието си да допусне на човечеството да бъде причинена вреда. В такъв случай Първият закон би трябвало да изглежда така: роботът не може да причини вреда на човека или с бездействието си да допусне на човека да бъде причинена вреда, освен ако това противоречи на Нулевия закон. По сходен начин се изменят и останалите закони. Разбираш ли?

Данил чакаше с видимо нетърпение и Селдън отвърна:

— Разбирам.

Тогава другият продължи:

— Белята, Хари, е, че е лесно да идентифицираш един човек. Аз мога да го потвърдя. Лесно е да се разбере какво ще причини вреда на някого и какво няма — или поне е относително просто. Но какво е човечество? Какво можем да посочим като пример, когато говорим за човечество? И как да определим вредата за него? Кога дадено действие ще направи повече добро, отколкото зло на човечеството като цяло и как да разбереш това? Роботът, който пръв измисли Нулевия закон, умря — тоест стана постоянно неактивен — защото бе принуден да направи нещо, което би следвало да спаси човечеството, но не можеше да бъде сигурен, че ще успее да го стори. И когато се дезактивира, остави грижата за Галактиката на мен. Оттогава аз се опитвам… Намесвам се толкова малко, колкото е възможно, като разчитам хората сами да преценят кое води към добро. Те могат да рискуват; аз не. Те могат и да не постигат целите си; аз не смея. Те могат да причиняват вреда поради недомислие; ако аз го направя, ще се дезактивирам. Нулевият закон не допуска никакви вреди от недомислие. Все пак някога бивам принуден да предприема и действия. Това, че още функционирам, показва, че те са били умерени и дискретни. Налага ми се обаче да се намесвам все по-често и вече от десетилетия трябва да играя ролята на Демерцел, като се опитвам да водя управлението така, че да забавям краха… Когато ти изнесе доклада си пред математическата Конференция, моментално разбрах, че психоисторията е инструмент, който може да направи възможно определянето на това кое е добро и кое — лошо за човечеството. С нея решенията, които взимаме, щяха да бъдат по-малко случайни. Сигурно дори бих се доверил на хората да взимат тези решения и отново да започна да се намесвам единствено в най-спешните случаи. Така че уредих Клеон да научи бързо за твоя доклад и да те привика. Сетне, когато чух, че си отрекъл ценността на своята идея, трябваше да измисля някакъв начин въпреки всичко да те накарам да опиташ. Разбираш ли, Хари?

Леко обезсърчен, Селдън машинално отговори:

— Разбирам, Чувек.

— Да! За теб в редките случаи, когато ще мога да те видя, аз трябва да си остана Чувек. Ще ти дам, ако ти е нужна, информацията, с която разполагам, и в битието си на Демерцел ще те закрилям, доколкото мога. Никога не трябва да говориш за мен като за Данил.

— Не бих си го и помислил — побърза да го успокои математикът. — Доколкото твоята помощ ми е необходима, да попреча на плановете ти означава да проваля цялата работа.

— Да, зная, че не би си го и помислил — усмихна се уморено Р. Данил Оливо. — В края на краищата ти си достатъчно суетен, за да пожелаеш психоисторията да се припише изцяло на теб. Едва ли би поискал някой някога да узнае, че си се нуждаел от помощта на един робот.

Селдън пламна.

— Не съм…

— Колкото и старателно да го криеш от самия теб — ти си! И това е важно, защото аз трябва да подсилвам минимално тази емоция, така че никога да не споменаваш за мен пред други хора. Дори въобще да не ти хрумне.

— Подозирам, че Дорс знае… — подхвана ученият.

— Тя наистина знае. И също не може да го сподели. Сега, след като и на двамата ви е известна моята природа, ще ме обсъждате свободно помежду си, но не и с някого другиго.

Той се надигна.

— Хари, отивам да си върша работата. Ти и Дорс скоро ще бъдете върнати в Имперския сектор…

— Момчето — Рейч — трябва да дойде с мен! Не мога да го изоставя. И още, има един млад далянин — Юго Амарил…

— Разбрах. Рейч ще дойде и ти можеш да вземеш всеки свой приятел, когото пожелаеш. За всички ви ще се погрижат както подобава. Ще работиш над психоисторията. Ще имаш екип. Както и необходимите компютри и справочни материали. Аз ще се намесвам колкото е възможно по-малко, тъй че ако съществува някаква съпротива спрямо твоите възгледи, която не е стигнала чак дотам да застраши мисията ти, ще трябва да се оправяш съвсем самичък.

— Почакай, Чувек — настойчиво помоли Селдън. — Ами ако въпреки цялата ти помощ и всичките ми старания в края на краищата се окаже, че не е възможно от психоисторията да се направи практичен инструмент? Ако… не успея?

Данил втренчено го погледна.

— В такъв случай имам под ръка втори план. Върху него също работя от дълго време — на друг свят и по различен начин. Той е много труден и в някои отношения дори по-радикален от психоисторията. Естествено той също може да се провали, но ако пред нас са открити два пътя, шансът за успех е по-голям, отколкото ако пътят е само един. Послушай ме, Хари: дойде ли време, когато ще си в състояние да задействаш някакъв план, който би могъл да предотврати най-лошото, постарай се да измислиш поне два, така че ако единият пропадне, вторият да успее… Империята трябва да бъде стабилизирана или да се построи отново върху друг фундамент. И ако е възможно, добре е фундаментите[18] да са два, а не един.

— А сега — той тръгна към вратата — трябва да се заема с делничната си работа, пък и ти да се заловиш за своята. Ще се погрижат за теб.

Кимна за последно и излезе.

Селдън се загледа подире му и кротко рече на себе си:

— Първо трябва да поговоря с Дорс.

93

— Мястото е чисто — каза историчката. — Рашел няма да пострада физически. И ти, Хари, се връщаш в Имперския сектор.

— А ти, Дорс? — запита Селдън тихо и със свито гърло.

— Предполагам, че ще се завърна в Университета — замислено отвърна тя. — Работата ми се е забатачила, курсовете ми изостават…

— Не, Дорс, ти имаш по-важна задача!

— Тъй ли? И каква е тя?

— Психоисторията. Без теб няма да се справя с проблема.

Младата жена се разсмя.

— Подозирам, че на цял Трантор няма друг математик като теб. Аз пък като историк съм добра и определено не съм изключителна. Ще си намериш колкото си щеш историци, които да удовлетворяват нуждите на психоисторията по-сполучливо от мен.

— В такъв случай, Дорс, нека ти обясня, че тя изисква нещо повече от един математик и един историк. Тя изисква и желание да се заловиш с нещо, което вероятно ще запълни целия ти живот. А без теб няма да имам това желание.

Дорс умислено го погледна.

— Хари, това е безсмислен спор. Несъмнено решението ще го вземе Чувек. Ако той ме изпрати обратно в Университета…

— Няма да те изпрати.

— Откъде си сигурен?

— Защото ще му го кажа направо. Ако те прати обратно в Университета, аз се връщам на Хеликон, а империята да върви по дяволите!

— Не го мислиш сериозно.

— Но със сигурност ще го направя.

— Не разбра ли, че Чувек може така да променя емоциите, че ти да работиш над психоисторията дори и без мен?

Селдън поклати глава.

— Чувек няма да вземе такова своеволно решение. Аз говорих с него. Не смее да бърника много-много в човешкия ум, защото е обвързан с нещо, което нарича закони на роботиката. Да промени ума ми до степен да не искам ти да си с мен, би означавало да промени толкова много, колкото той не би рискувал. От друга страна, ако Чувек ме остави на мира и ако ти се присъединиш към проекта, ще получи онова, което иска — шанс за психоисторията. Защо да не се съгласи?

Дорс поклати глава.

— Може да не се съгласи по негови си съображения.

— Но защо? Дорс, помолиха те да ме защищаваш. Чувек отменил ли е тази молба?

— Не.

— Значи иска да продължиш да ме защищаваш. А и аз искам същото.

— От какво да те защищавам, Хари? Сега си под закрилата на Чувек — и като Демерцел, и като Данил, и повече положително не ти е нужно.

— Ако ще да имах закрилата на всички хора и всички сили в Галактиката, пак щях да искам твоята.

— Значи не ти трябвам за психоисторията. Искаш ме заради закрилата.

Селдън се начумери.

— Не! Защо изкривяваш думите ми? Защо ме принуждаваш да кажа онова, което би трябвало да знаеш. Не те искам нито заради психоисторията, нито заради закрилата. Това са претексти и аз ще използвам всеки друг претекст, който ми потрябва. Искам теб, просто теб. И ако желаеш да чуеш истинската причина, тя е защото ти си си ти!

— Дори не ме познаваш…

— Това няма значение. Не ми пука! А и в известен смисъл, аз наистина те познавам. По-добре, отколкото си мислиш.

— Нима?

— Разбира се. Ти се подчиняваш на заповеди и рискуваш живота си заради мен, без да се колебаеш и без да даваш вид, че последиците те интересуват. Научи се да играеш тенис толкова бързо. Научи се да използваш ножовете още по-бързо и се държа идеално в схватката с Марон. Направо нечовешки, ако мога да се изразя така. Мускулите ти са удивително силни, а реакциите — изумително бързи. Можеш някак си да определиш дали едно помещение се подслушва и да влезнеш във връзка с Чувек по някакъв начин, за който не е нужна апаратура.

— И какво мислиш за всичко туй? — попита Дорс.

— Хрумна ми, че в качеството си на Р. Данил Оливо Чувек се е нагърбил с невъзможна мисия. Как един робот ще успее да направлява империята? Трябва да има помагачи…

— Това е очевидно. Предполагам, че са милиони. Аз съм му помагач. Ти си му помагач. Дори малкият Рейч му е помагач.

— Ти обаче си различен вид помагач.

— В какво отношение различен? Хайде, Хари, кажи го! Ако се чуеш да го произнасяш, сам ще разбереш колко откачено е.

Селдън дълго я гледа и сетне тихо рече:

— Няма да го кажа, защото… не ме интересува.

— Наистина ли не те интересува? Искаш да си с мен — такава, каквато съм?

— Ще съм с теб така, както трябва. Ти си Дорс и каквото и друго да си още, в целия свят няма нищо повече, което Да искам.

— Хари — нежно каза младата жена — аз ти мисля доброто заради онова, което представлявам, но чувствам, че дори да не бях, което съм, пак щях да ти мисля доброто… Не смятам обаче, че съм подходяща за теб.

— Наистина не ми пука! — Селдън погледна надолу, докато правеше няколкото крачки към нея, обмисляйки следващите си думи. — Дорс, целували ли са те някога?

— Разбира се, Хари. Това е част от социалната страна на живота, а аз живея социално.

— Не, не! Искам да кажа, целувала ли си се истински с мъж? Нали разбираш — страстно?

— Ами да, Хари.

— Хареса ли ти?

Дорс се поколеба, преди да отговори.

— Когато се целувах така, ми беше по-приятно, отколкото да разочаровам един млад мъж, чието приятелство значеше нещо за мен. — Тя внезапно се изчерви и извърна лице. — Моля те, Хари, трудно ми е да ти го обясня.

Но ученият, по-решителен от всякога, продължи да настъпва.

— В такъв случай си се целувала по неправилни причини — за да избегнеш да нараниш нечии чувства!

— Може би в известен смисъл всички правят така.

Селдън обмисли това и внезапно попита:

— А ти някога молила ли си да те целунат?

Дорс се забави, сякаш се вглеждаше назад в живота си.

— Не.

— А искала ли си да го сторят отново, след като са те целунали?

— Не.

— Спала ли си някога с мъж? — попита той меко, с нещо подобно на отчаяние в гласа.

— Разбира се. Нали ти казах — тези неща са част от живота.

Хари сграбчи раменете й, сякаш се канеше да я разтърси.

— Случвало ли ти се е да почувстваш желание, нужда от този вид близост само с един специален човек? Дорс, изпитвала ли си някога любов?

Тя вдигна поглед — бавно и почти тъжно и се взря в очите му.

— Съжалявам, Хари, но не съм.

Селдън я пусна и ръцете му унило се свлякоха надолу. След малко жената нежно сложи длан върху неговата и каза:

— Ето, Хари, виждаш ли? Не съм точно това, което искаш.

Той бе увесил глава и гледаше в пода. Преценяваше положението и се опитваше да мисли рационално. Сетне се предаде. Онова, което искаше — го искаше! Искаше го напук на мисълта, напук на здравия разум.

Вдигна очи.

— Дорс, скъпа, дори и да е тъй, не ми пука.

Обхвана я с ръце и бавно приближи глава към нейната, сякаш очаквайки тя да се дръпне, като същевременно я привлече към себе си.

Тя не помръдна и той я целуна бавно, продължително, а сетне и страстно и нейните ръце изведнъж го обгърнаха.

Когато най-накрая престана, Дорс го погледна с очи, в които се отразяваше усмивката й, и каза:

— Хари, целуни ме пак. Моля те.

Битката за Фондацията

На всички мои верни читатели

ПЪРВА ЧАСТ

ЕТО ДЕМЕРЦЕЛ

ДЕМЕРЦЕЛ, ЕТО — … Докато няма никакво съмнение, че през по-голямата част от царуването на Император Клеон I истинската власт е съсредоточена в ръцете на Ето Демерцел, историците спорят относно естеството на неговото управление. Класическата интерпретация е, че той е бил просто един от дългата редица силни и безжалостни потисници през последния век на неразцепената Галактическа империя. Обаче има и ревизионистични възгледи, които вземат връх и според които, ако може да се говори за деспотизъм, той е бил благожелателен. Тези възгледи наблягат много върху връзките на Демерцел с Хари Селдън, макар те така и да не са доказани, особено по време на необикновения епизод с Ласкин Джоуранъм, чийто стремителен възход…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА[19]

1

— Пак ти казвам, Хари — рече Юго Амарил, — че твоят приятел Демерцел здравата е загазил. — Той наблегна на думата „приятел“ съвсем леко и с очевидна антипатия. Хари Селдън различи киселата нотка, но я пренебрегна. Вдигна очи от своя компютър и отвърна:

— Пак ти казвам, Юго, че това са глупости. — И сетне със следа от раздразнение — само следичка — добави: — Защо ми отнемаш времето, като настояваш?

— Защото мисля, че е важно — и Амарил седна предизвикателно.

Този жест показваше, че няма да бъде отпъден лесно. Беше тук и тук смяташе да остане.

Преди осем години бе топлотехник в сектора Дал — толкова ниско по социалната скала, колкото въобще е възможно. Селдън го беше измъкнал от туй положение и го бе направил математик и интелектуалец — нещо повече, психоисторик.

Амарил и за минутка не забравяше какъв е бил, какъв е сега и кому дължи промяната. Това означаваше, че ако му се наложи да говори остро на Хари Селдън — за негово собствено добро, — нямаше да го спрат никакви разсъждения за уважението и любовта към по-възрастния човек, нито пък мисълта за собствената му кариера. Той дължеше тази острота — и много повече — на Селдън.

— Слушай, Хари — каза гостът, като сечеше въздуха с лявата си ръка — по някаква непонятна за мен причина ти имаш високо мнение за тоя Демерцел. Аз обаче нямам. Никой от хората, чието мнение уважавам — с изключение на теб, — не мисли нищо хубаво за него. Не ме е грижа какво ще му се случи лично на него, Хари, но доколкото вярвам, че теб те е грижа, нямам друг избор, освен да ти обърна внимание.

Селдън се усмихна колкото на откровеността му, толкова и поради безсмислената му загриженост. Той държеше на Юго Амарил — и нещо повече. Юго бе един от онези четирима души, с които се срещна през краткия период от живота си, докато преброждаше лицето на планетата Трантор: Ето Демерцел, Дорс Венабили, Юго Амарил и Рейч — четирима, подобни на които оттогава не беше откривал.

Те бяха незаменими за него по особен и всеки по свой собствен начин. Юго Амарил бе незаменим заради бързото си схващане на принципите на психоисторията и заради богатото въображение, което непрекъснато го караше да навлиза в нови области. За Селдън бе утешително да знае, че ако нещо се случи на самия него, преди приложната част на математическия апарат да бъде напълно разработена — независимо от бавния напредък и невъобразимите трудности, — ще остане поне един добър мозък, който да продължи търсенията.

— Съжалявам, Юго, не съм искал да бъда нетърпелив с теб или да отхвърля онова, което с толкова загриженост ме караш да разбера. Просто тая моя работа; това да бъдеш декан на факултет… — рече той.

Амарил реши, че е негов ред да се усмихне, после сподави лекото си изхилване:

— Съжалявам, Хари, и не би трябвало да се смея, обаче ти нямаш природни дадености за този пост.

— И аз го знам, но ще трябва да се науча. Трябва да изглежда, че се занимавам с нещо безобидно, а няма нищо — ама нищо — по-безобидно от това да си декан на Математическия факултет в Стрилингския университет. Мога да запълня целия си ден с незначителни задачи, така че никой да не знае или пък да пита за хода на нашите психоисторически изследвания, ала белята е там, че аз наистина запълвам целия си ден с маловажни задачи и нямам достатъчно време да… — очите му огледаха кабинета с натрупания в компютрите материал, към който само двамата с Амарил притежаваха ключ. Материалът бе тъй внимателно формулиран по една измислена фразеология, че даже и някой случайно да попаднеше на него, не би го разбрал.

Амарил каза:

— Щом навлезеш в детайлите на задълженията си, ще започнеш да ги делегираш на друг и ще имаш повече време.

— Надявам се — рече със съмнение Селдън. — Хайде, кажи ми какво толкова важно има за Демерцел.

— Просто че Демерцел, Първият министър на нашия велик Император, с всички сили подготвя размирици.

Хари Селдън се намръщи:

— Защо му е да го прави?

— Не казах, че ги иска. Той просто ги подготвя — независимо дали го съзнава или не — и то с внушителната помощ на някои от политическите си врагове. Сам разбираш, че това не ме интересува. Мисля, че при идеални условия би било добре той да бъде изхвърлен от Двореца, от Трантор… ако щеш и извън Империята. Само че, както вече споменах, ти имаш високо мнение за него и аз те предупреждавам, защото подозирам, че не следиш последните политически събития както би трябвало.

— Съществуват по-важни неща за вършене — меко отвърна Селдън.

— Например психоисторията. Съгласен съм. Но как можем да се надяваме, че ще я разработим, ако сме невежи в политиката? Имам предвид днешната политика. Сега — сега — е времето, когато миналото се превръща в бъдеще. Не можем просто да изучаваме миналото. Трябва да проверяваме резултатите си спрямо настоящето и бъдещето.

— Струва ми се — каза Селдън, — че вече съм чувал тоя довод.

— И пак ще го чуеш. Не виждам да има някаква полза от факта, че ти обяснявам тези работи.

Хари Селдън въздъхна, облегна се назад и се усмихна на Амарил. Младият човек можеше да е ядовит, ала вземаше психоисторията на сериозно и това възмездяваше всичко.

Амарил още носеше следите от ранните си години на топлотехник. Имаше широки рамене и мускулеста фигура като човек, привикнал към тежка физическа работа. Той не бе позволил на тялото си да се отпусне, което беше добре, понеже стимулираше Селдън да устоява на желанието също да прекарва цялото си време над бюрото. Професор Селдън нямаше вродената телесна сила на Амарил, но не бе загубил своите умения на извъртач, макар че току-що беше навършил четиридесет и не можеше да ги поддържа вечно. Засега обаче смяташе да продължава. Благодарение на всекидневните тренировки кръстът му все още бе стегнат, а краката и ръцете — твърди. Той каза:

— Тая загриженост за Демерцел не ще да е само защото ми е приятел. Трябва да имаш и някакъв друг мотив.

— Няма нищо особено. Докато си приятел на Демерцел, положението ти тук, в университета, е сигурно и можеш да продължаваш работата си над психоисторията.

— Ето какво било. Значи наистина имам причина да поддържам приятелство с него. Не е съвсем да не си го проумял.

— Да, ти имаш интерес да поддържаш връзките си с него. Това ми е ясно. Виж, приятелството вече не го разбирам. Във всеки случай, ако Демерцел загуби властта — като оставим настрани ефекта върху твоето положение, — самият Клеон ще започне да управлява Империята и скоростта на разрухата й ще се увеличи. Анархията може да ни връхлети, преди да сме разработили всички аспекти на психоисторията и да направим възможно науката да спаси цялото човечество.

— Аха… Само че, честно казано, не мисля, че ще успеем да разработим психоисторията навреме, за да предотвратим падането на Империята.

— Даже и да не го сторим, нали бихме могли да смекчим последиците?

— Вероятно.

— Звучи чудесно. Колкото по-дълго работим на спокойствие, толкова по-голям шанс имаме да предотвратим падането или най-малкото да облекчим последиците. Като тръгнем логически оттук назад, може да се окаже, че е нужно да спасим Демерцел, независимо дали ние — или поне аз — го харесваме или не.

— Ала ти току-що рече, че би искал да го видиш изхвърлен от Двореца, Трантор и дори извън Империята.

— Да, но при идеални условия. Ние обаче не живеем при такива условия и имаме нужда от нашия Първи министър, даже и той да е инструмент на деспотизма.

— Ясно. Само че защо мислиш, че Империята е толкова близо до разпадане, че загубата на Първия ни министър може да го предизвика?

— Психоисторията.

— Да не я използваш за предвиждания? Ние дори не сме изградили рамката. Какви предвиждания би могъл да направиш?

— Има и интуиция, Хари.

— Винаги е имало интуиция. Но нали искаме нещо повече? Искаме математически апарат, който да ни дава вероятността за определено бъдещо развитие при едно или друго условие. Ако интуицията е достатъчна да ни направлява, изобщо няма да имаме нужда от психоистория.

— Няма защо да избираме едното или другото, Хари. Аз говоря и за двете — за комбинацията, която може би е по-добра, поне докато не усъвършенстваме психоисторията.

— Ако изобщо някога успеем — рече Селдън. — Само ми кажи откъде идва тази опасност за Демерцел. Какво може да му навреди или да го свали от власт? Нали говорим за свалянето на Демерцел?

— Да — потвърди Амарил и върху лицето му се появи тъжна усмивка.

— Тогава ми кажи. Съжали мен, незнаещия.

Юго Амарил се изчерви:

— Гледаш много отвисоко, Хари. Сигурно си чувал за Джоу-Джоу Джоуранъм?

— Естествено. Демагог… Чакай, откъде беше той? Не е ли от Нишая? Съвсем маловажен свят. Козевъдство. Висококачествени сирена.

— Точно така, само че не е просто демагог, ами ръководи силно движение, което става все по-силно. Настоява, че се бори за социална справедливост и за по-голямо участие на народа в политиката.

— Хм — каза Селдън. — Това съм го чувал. Лозунгът му е: „Управлението принадлежи на хората.“

— Не е точно тъй, Хари. „Управлението са хората.“

Селдън кимна:

— Е, знаеш ли, тази мисъл почти ми харесва.

— И на мен. Бих я подкрепил, ако Джоуранъм наистина й вярва. Само че той я използва просто като стъпало. За него това е пътека, не цел. Иска да се отърве от Демерцел, а после няма да му е трудно да манипулира Клеон. Накрая Джоуранъм сам ще седне на трона и той ще бъде хората. Разказвал си ми, че в историята на Империята е имало доста такива епизоди, но днес Империята е по-слаба и по-нестабилна от обичайното. Един удар, който в по-ранните столетия само би я разлюлял, сега може да я разбие. Тя ще се хвърли в гражданската война и никога не ще се възстанови, а пък ние няма да разполагаме с психоисторията, за да ни каже какво трябва да бъде направено.

— Да, разбирам те, обаче едва ли е толкова лесно да се отървеш от Демерцел.

— Не знаеш колко силен е станал Джоуранъм.

— Няма значение колко силен е станал — някаква мисъл засенчи челото на Селдън. — Чудя се защо на родителите му им е хрумнало да го кръстят Джоу-Джоу[20]. В подобно име има нещо хлапашко.

— Родителите му нямат нищо общо тук. Истинското му име е Ласкин и е твърде разпространено на Нишая. Той сам си е избрал Джоу-Джоу, вероятно по първата сричка на своята фамилия.

— Значи е още по-голям глупак, не мислиш ли?

— Не, не мисля. Неговите привърженици го скандират — „Джоу… Джоу… Джоу… Джоу…“ — до сто и едно и обратно. То ги хипнотизира.

— Е — забеляза Селдън, като се обърна към компютъра си и нагласи многомерната симулация, която бе създал, — ще видим какво ще стане.

— Как можеш да си толкова спокоен? Казвам ти, че е надвиснала опасност.

— Няма такова нещо — рече Селдън и погледът му внезапно стана стоманен, а гласът — рязък. — Липсват ти всички факти.

— Кои факти ми липсват?

— Ще го обсъдим някой друг път, Юго. Засега продължавай да работиш и ме остави аз да се безпокоя за Демерцел и за състоянието на Империята.

Устните на Амарил се присвиха, но навикът да се подчинява на Селдън беше силен.

— Добре, Хари.

Ала навикът да се подчинява не бе изключително силен. На вратата той се обърна и каза:

— Правиш грешка, Хари.

Селдън леко се усмихна:

— Не мисля така, обаче чух предупреждението ти и няма да го забравя. Всичко ще се подреди.

Но когато Юго Амарил излезе, усмивката на Селдън изчезна. Дали наистина всичко щеше да се подреди?

2

Макар да не забрави предупреждението на Амарил, Селдън не си даваше труд много да мисли за него. Четиридесетият му рожден ден бе дошъл и отминал — с обичайния психически удар.

Четиридесет! Сбогом, младост! Животът вече не се простираше като огромно неразчертано поле, губещо се на хоризонта. Беше на Трантор от осем години и времето отлетя бързо. След още осем години ще бъде почти на петдесет. Ще се зададе и старостта.

А той дори не бе поставил психоисторията върху прилични основи! Юго Амарил говореше умно за закони и разработваше уравненията си, правейки смели предположения, основани на интуицията. Само че как би могъл човек да провери тези предположения? Едно пълно изучаване на психоисторията ще изисква експерименти, които включват цели светове с хора и цели столетия при абсолютна липса на етична отговорност.

Това го изправяше пред невъзможен проблем, а той отказваше да си губи времето с факултетски въпроси, така че в края на деня пое към къщи в мрачно настроение.

Обикновено разчиташе разходката си през кемпуса[21], та студентското градче да повдигне духа му. Стрилингският университет имаше висок купол и кемпусът създаваше впечатлението, че си на открито, без да ти се налага да понасяш всякакво време, както му се бе случило при първата му (и единствена) визита в Императорския дворец. Тук имаше дървета, полянки, пътечки — почти сякаш беше на родния си Хеликон.

През деня илюзията за облачно време се поддържаше, като слънчевата светлина (не слънцето, разбира се, ами слънчевата светлина) се появяваше и изчезваше на случайни интервали. И като беше леко хладно, съвсем мъничко.

На Селдън му се струваше, че напоследък хладните дни са малко по-често от обикновеното. Да не би Трантор да пестеше енергия? Дали неефективността се увеличаваше? Или (и Хари се намръщи вътрешно при тази мисъл) той застаряваше и кръвта му ставаше по-рядка? Пъхна ръце в джобовете на якето и вдигна рамене.

Обикновено не си даваше труд да разсъждава накъде отива. Тялото му идеално знаеше пътя от канцеларията до компютърната зала, оттам до апартамента и обратно. Най-често извървяваше маршрута си с мисли, блуждаещи във всички посоки, но днес някакви звуци проникнаха в съзнанието му. Безсмислени звуци.

— Джоу… Джоу… Джоу… Джоу…

Бяха приглушени и идваха отдалеко, ала възкресиха един спомен. Да, предупреждението на Амарил. Демагогът. Дали не бе в градчето?

Без Селдън да вземе съзнателно решение, краката му свърнаха от пътя и го изкачиха по малкото възвишение пред университетското поле, което се използваше за спортуване и студентска говорилня.

Насред полето средно голяма тълпа студенти ентусиазирано скандираха. На подиума стоеше непознат човек с гръмък глас и пулсираща дикция.

Това обаче не беше оня, Джоуранъм. Бе го виждал няколко пъти по холовизията. След предупреждението на Амарил Селдън започна да го следи отблизо. Джоуранъм беше едър и се усмихваше със заговорническа дружелюбност. Имаше плътна пясъчножълта коса и светлосини очи.

Ораторът бе дребен и слаб, с широка уста, тъмнокос и гръмогласен. Селдън не се вслушваше в думите му, макар че чу фразата „Властта — от един на многото“ и хоровия ответен рев.

„Чудесно — помисли си, — но как възнамерява да го направи на практика и дали го мисли сериозно?“

Беше се озовал в края на тълпата и се огледа да зърне някой познат. Забеляза Финангелос, студент по виртуална математика. Нелош млад мъж, с тъмна рунтава коса.

— Финангелос — повика го той.

— Професор Селдън — рече Финангелос, след като известно време се блещи в него, сякаш не можеше да го познае без клавиатурата до пръстите му. Затича се към Хари. — Да не сте дошли да чуете тоя образ?

— Дойдох просто да разбера каква е тази шумотевица. Кой е той?

— Името му е Намарти, професоре. Говори от името на Джоу-Джоу.

— Това го чувам — Хари Селдън пак се вслуша в скандирането. То явно започваше всеки път, когато ораторът кажеше нещо важно. — Само че кой е Намарти? В момента не си спомням такова име. От кой факултет е?

— Той не е член на университета, професоре. Това е един от хората на Джоу-Джоу.

— Ако не е член на университета, няма право да говори тук без разрешение. Как смятате, дали има разрешение?

— Не мога да знам, професоре.

— Добре тогава, хайде да научим.

Селдън тръгна през тълпата, обаче Финангелос го хвана за ръкава:

— Не се залавяйте, професоре. С него има бандюги.

Зад оратора, на разстояние един от друг, стояха шестима млади мъже с разкрачени крака, кръстосани ръце и свъсени вежди.

— Бандюги?

— За груба работа, в случай че някой опита нещо по така.

— Тогава той не само че не е член на университета, но дори и да има разрешение, пак не може да оправдае онова, което наричате негови бандюги… Финангелос, известете хората от охраната на университета. Те би трябвало вече да са тук и без да ги известяват.

— Предполагам, че не искат да се забъркват — промърмори Финангелос. — Моля ви, професоре, не се намесвайте. Ако искате да ги извикам, ще го направя, само изчакайте, докато дойдат.

— Може би ще успея да прекратя това, преди да са дошли.

Той започна да си пробива път напред. Не беше трудно. Някои от присъстващите го познаваха, а и всички можеха да видят професорската лентичка на рамото му. Стигна до подиума, сложи ръце върху него и с леко изръмжаване излетя три фута[22] нагоре. Раздразнено си помисли, че преди десет години щеше да го стори с една ръка и без да ръмжи.

Изправи се. Ораторът млъкна, гледайки го с бдителни, леденостудени очи.

Селдън спокойно запита:

— Вашето разрешение да говорите пред студентите, господине?

— Кой сте вие? — рече високо ораторът и думите му се разнесоха наоколо.

— Аз съм член на преподавателското тяло на този университет — също тъй гръмогласно отвърна Селдън. — Вашето разрешение, господине?

— Не признавам правото ви да ме разпитвате за това.

Младите мъже зад оратора се събраха един към друг.

— Ако нямате разрешение, бих ви посъветвал незабавно да напуснете университетския терен.

— И ако не го направя?

— Ами охраната на университета е тръгнала насам — той се обърна към тълпата. — Студенти — викна, — тук имаме правото на свободно слово и свободата да се събираме, но могат да ни ги отнемат, ако позволим на външни лица без разрешение да провеждат неоторизирани…

Една тежка ръка падна на рамото му и професорът трепна. Обърна се, за да види, че това е един от „бандюгите“ на Финангелос.

Човекът каза със силен акцент, чийто произход Хари Селдън не можа незабавно да определи:

— Махай се оттук бързо.

— И каква ще е ползата? — попита Селдън. — Охраната ще дойде всеки момент.

— В такъв случай — кимна Намарти с дива усмивка — ще има бунт. Той няма да ни изплаши.

— Разбира се, че няма да ви изплаши — рече Селдън. — Много би ви харесало, само че бунт няма да има. Всички тихичко ще си идете — пак се обърна към студентите и отметна ръката от рамото си. — Ние ще се погрижим за туй, нали?

От тълпата някой извика:

— Това е професор Селдън! Страшно е готин! Не го удряйте!

Селдън почувства раздвоението на тълпата. Знаеше, че за някои едно ступване с охраната на университета би било добре дошло — просто от принципни съображения. От друга страна, имаше хора, които го харесваха, а и такива, които не го познаваха, но не биха желали да видят насилие срещу член на преподавателското тяло. Звънна женски глас:

— Пазете се, професоре!

Селдън въздъхна и хвърли преценяващ поглед към едрите младежи срещу себе си. Не знаеше дали ще може да се справи, дали рефлексите му са достатъчно бързи, а мускулите — достатъчно здрави, независимо от ловкостта му на извъртач. Единият бандюга го наближаваше, разбира се, прекалено самоуверен. Бавничко, което предостави на Хари Селдън малко от времето, нужно на застаряващото му тяло. Бандюгата протегна предизвикателно десница и това улесни нещата. Селдън хвана ръката му, извъртя се, приведе се, вдигна длан и рязко я спусна (с изръмжаване — защо ли му трябваше да ръмжи?). Бандюгата литна във въздуха, понесен частично от собствената си инерция. Приземи се на външния край на подиума с трясък и извадено от ставата дясно рамо.

Аудиторията изрева диво при такова неочаквано развитие на събитията. Моментално избухна гордостта от институцията.

— Оправи ги, професоре! — викна висок глас. Другите подеха вика му.

Селдън приглади косата си назад, опитвайки се да не пухти. Бутна с крак падналия стенещ бандюга от подиума.

— Още някой? — попита ласкаво той. — Или тихичко ще се махнете?

Гледаше Намарти и петимата му гангстери и понеже те нерешително мълчаха, каза:

— Предупреждавам ви, че сега тълпата е на моя страна. Ако се опитате да ми извадите душата, ще ви разкъсат на парчета… Хайде, кой е следващият? Давайте. Един по един.

При последното изречение повиши глас и направи малки приканващи движения с пръстите си. Тълпата запищя от кеф. Намарти упорито стоеше на своето място. Селдън скочи покрай него и обви с ръка врата му. Студентите вече се катереха по подиума, викайки: „Един по един! Един по един!“, и заставаха между телохранителите и Селдън.

Той увеличи натиска си върху дихателната тръба на оратора, после прошепна в ухото му:

— Има начин да се направи, Намарти, и аз го знам. Тренирал съм го с години. Ако само помръднеш и се опиташ да се измъкнеш, така ще ти повредя ларинкса, че никога повече няма да можеш да произнесеш нищо освен с шепот. Ако държиш на гласа си, прави, каквото ти кажа. Щом те поотпусна, нареди на твоята тайфа грубияни да се махнат. Ако изтърсиш нещо друго, туй ще са последните ти нормално произнесени думи. И върнеш ли се отново в това градче, няма вече господин Симпатяга. Ще си довърша работата.

За момент той намали натиска. Намарти дрезгаво проточи:

— Махайте се всички.

Онези бързо се оттеглиха, като помогнаха на пострадалия си другар.

Когато малко по-късно охраната на университета пристигна, Селдън рече:

— Съжалявам, господа. Лъжлива тревога.

Напусна полето и пак си тръгна към къщи с нещо повече от леко раздразнение. Беше се показал от една страна, която не би желал да демонстрира. Той бе Хари Селдън математикът, а не Хари Селдън садистът извъртач.

„Отгоре на всичко — мислеше си мрачно — Дорс ще научи за това.“ Всъщност по-добре да й каже сам, докато не е чула някой вариант, който ще направи впечатлението от инцидента по-тежко, отколкото беше в действителност.

Нямаше да бъде доволна.

3

И не беше.

Дорс го чакаше на вратата на апартамента в небрежна поза, с ръка на хълбока. Изглеждаше досущ така, както бе изглеждала преди осем години, когато за пръв път я срещна в същия този университет: слаба, добре сложена, с къдрава златисточервеникава коса — ужасно красива в собствените му очи, макар и не толкова красива, погледнато обективно, въпреки че след първите няколко дни от тяхното приятелство той вече никога не беше способен да я преценява обективно.

Дорс Венабили! Точно туй си помисли, щом видя спокойното й лице. В много светове, дори в много сектори от Трантор би било нормално да я нарича Дорс Селдън, ала той винаги смяташе, че това ще остави върху нея отпечатък на собственост, и не го бе пожелал, макар обичаят да беше узаконен от съществуването си още в неясните мъгли на предимперското минало.

Дорс каза меко и с тъжно поклащане на главата, което почти не помести свободно падащите й къдри:

— Чух, Хари. Кажи ми какво да те правя?

— Ако ме целунеш, няма да сбъркаш.

— Може би, но първо да поразчепкаме тоя случай. Влез. — Вратата се затвори след тях. — Скъпи, знаеш, ме имам своите курсове и своята професия. Все още се разправям с тази ужасна история на Транторското кралство, която е важна за собствените ти проучвания. Да я зарежа ли и да започна да се мотая край теб, за да те пазя? Знаеш, че това все още е моя работа. Дори повече от всякога е моя работа, защото сега напредваш в психоисторията.

— Да напредвам? Де да беше така. И няма нужда да ме пазиш.

— Няма ли нужда? Изпратих Рейч да те търси. В края на краищата ти закъсняваше и аз се разтревожих. Обикновено ме предупреждаваш, че ще закъснееш. Съжалявам, че изглеждам като твой пазач, Хари, но аз наистина съм твой пазач.

— Хрумвало ли ти е, пазачо Дорс, че от време на време ми се иска да се измъкна от каишката?

— И ако нещо ти се случи, какво ще кажа на Демерцел?

— Много ли закъснях за вечеря? Да не сме набрали кулинарната служба?

— Не. Чаках те. И след като вече си тук, набери я сам. Ти си доста по-претенциозен от мен, щом стане въпрос за ядене. И не сменяй темата.

— Рейч не ти ли съобщи, че съм наред? За какво да приказваме тогава?

— Когато те намерил, ти си владеел положението и той се върна тук пръв, но съвсем малко преди теб. Не чух никакви подробности. Кажи ми какво точно правеше?

Селдън вдигна рамене:

— Видях едно незаконно събрание, Дорс, и го разтурих. Университетът би имал големи разправии, ако не го бях сторил.

— И на теб остана да го предпазиш? Хари, ти вече не си извъртач. Ти си…

Той бързо вметна:

— Старец?

— Казах извъртач. На четиридесет си. Как се чувстваш?

— Добре… малко вдървен.

— Отлично си го представям. Някой ден, както се правиш на млад хеликонски атлет, ще си счупиш ребрата. Хайде, разправи ми.

— Ами споменах ти как Амарил ме предупреди, че Демерцел е загазил заради демагогството на Джоу-Джоу Джоуранъм.

— Джоу-Джоу. Да, за това знам. Какво е онуй, дето не го знам? Какво се случи днес?

— На полето имаше митинг. Един поддръжник на Джоу-Джоу на име Намарти говореше на хората…

— Намарти е Гембъл Дийн Намарти, дясната ръка на Джоуранъм.

— Е, значи ти знаеш повече от мен. Във всеки случай той говореше на голяма тълпа без разрешение и аз си помислих, че се надява да предизвика някакви размирици. За тях това е като хляба насъщни и ако успее дори временно да затвори университета, ще обвини Демерцел в нарушаване на академичната свобода. Доколкото разбирам, него го обвиняват за всичко. Така че ги спрях. Разкарах ги без каквито и да било усложнения.

— Изглежда се гордееш.

— Защо не? Не е толкова зле за мъж на четиридесет.

— Затова ли го направи? Да провериш статуса си на четиридесетгодишен?

Селдън замислено набра менюто за вечеря и рече:

— Не. Всъщност се тревожех, че университетът ще си има разправии без нужда. Притеснявах се и за Демерцел. Боя се, че Юговите приказки за опасността са ме впечатлили повече, отколкото си мислех. Глупаво е, Дорс, защото разбирам, че Демерцел умее и сам да се погрижи за себе си. Не мога да обясня това нито на Юго, нито на друг, освен на теб.

Той дълбоко си пое дъх:

— Учудващо е какво удоволствие изпитвам, че с тебе мога да говоря на тази тема. Ти, аз и Демерцел знаем, но никой друг не знае — поне никой, за когото да се сещам, — че Демерцел е недосегаем.

Дорс докосна един бутон на вдълбаното в стената табло и секторът за хранене в техния апартамент се озари от мека прасковена светлина. Двамата с Хари отидоха до масата, която вече бе подредена: лен, кристал, прибори. Щом седнаха, вечерята започна да пристига — по това време на денонощието нямаше продължително забавяне — и Селдън го възприе като нещо съвсем нормално. Отдавна беше привикнал към общественото положение, направило ненужно участието им в общите вечери.

Селдън бе придобил вкус за подправките, които бяха почнали да харесват при престоя си в Микоген — единственото, което не ги отвращаваше в този странен, мъжкарски, просмукан от религията, живеещ с миналото си сектор. Дорс внимателно запита:

— Какво искаш да кажеш с това „недосегаем“?

— Хайде, скъпа, Демерцел може да променя емоциите. Не си го забравила. Ако Джоуранъм стане наистина опасен, той може да бъде — Хари Селдън направи неопределен жест с ръце — променен; накаран да мисли другояче.

Дорс погледна неловко и вечерята премина в необикновена тишина. Чак когато свършиха и останките — чинии, прибори и всичко останало — се завъртяха в шахтата за отпадъци в средата на масата (която после плавно се затвори), тя рече:

— Не съм сигурна дали ми се ще да говоря за това, Хари, но не мога да те оставя да се заблуждаваш заради собственото си незнание.

— Незнание? — намръщи се той.

— Да. Никога не сме приказвали по тоя въпрос. Никога не съм мислила, че ще стане дума, обаче Демерцел си има слабости. Той не е недосегаем, може да му се навреди и Джоуранъм действително представлява опасност за него.

— Сериозно ли говориш?

— Напълно. Ти не разбираш роботите — особено сложните като Демерцел. А аз ги разбирам.

4

Отново настъпи кратка тишина, но само защото мислите не вдигат шум. Иначе Селдъновите бяха достатъчно бурни.

Вярно беше. Жена му, изглежда, имаше необичайни познания за роботите. В предишните години Хари толкова често се бе дивил над този факт, че накрая се отказа и го тикна нейде на заден план в мозъка си. Ако не беше Демерцел — един робот, — Хари никога не би срещнал Дорс. Защото Дорс работеше за Демерцел и тъкмо той преди осем години я бе „прикрепил“ към Селдън, за да го пази при обиколката му из различните сектори на Трантор. Дори сега, когато тя му беше съпруга, неговата „по-добра половина“, от време на време Хари се чудеше на странната връзка между нея и робота. Това бе единствената сфера от живота на Дорс, където Хари Селдън наистина чувстваше, че не му е мястото и не е добре дошъл. И туй го навеждаше на най-болезнения от всички въпроси: дали Дорс стоеше с него, понеже се подчинява на Демерцел, или просто от любов? Искаше му се последното да е вярно, макар че…

Животът му с Дорс Венабили бе щастлив, но това си имаше определена цена — едно условие. То изглеждаше толкоз по-строго, защото не беше поставено в резултат на спор или уговорка, а чрез негласно взаимно разбирателство.

Селдън знаеше, че у Дорс е намерил всичко, което би искал от една жена. Наистина нямаха деца, ала той нито ги бе очаквал, нито — да си кажем направо — много бе желал да ги има. Имаше Рейч, който в емоционално отношение му беше син дотолкова, сякаш бе наследил целия му геном, че дори и повече.

Самият факт, че Дорс го караше да мисли по въпроса, нарушаваше съгласието, което през всички тези години им бе осигурявало мир и спокойствие, и той усети слаба, но нарастваща вътрешна съпротива.

Все пак отблъсна настрани тия мисли. Беше свикнал да я приема в ролята й на негов защитник и щеше да продължи да го прави. В края на краищата той бе човекът, с когото тя споделяше дома, масата и леглото, а не Демерцел.

Гласът на Дорс го извади от унеса му:

— Казах… цупиш ли се, Хари?

Селдън леко се стресна, защото в гласа й имаше оттенък на повторение, и разбра, че постепенно се е свил по-навътре в мислите си и по-далеч от нея.

— Съжалявам, скъпа. Не се цупя… не се цупя нарочно. Просто се чудех как би трябвало да отговоря на твоето заявление.

— За роботите ли? — изглеждаше абсолютно спокойна, когато произнесе думаха.

— Каза, че не знам за тях колкото теб. Как да ти отговоря? — замълча, после тихо добави (уверен, че поема риск) — И то без да те обидя.

— Аз не казах, че ти не знаеш за роботите. Ако ще ме цитираш, цитирай ме точно. Казах, че не разбираш роботите. Сигурна съм, че знаеш много, може би повече от мен, но за да знаеш, не е нужно да разбираш.

— Дорс, ти сега напук говориш парадокси, та да ме дразниш. Парадоксът възниква само от някоя двусмислица, която мами непреднамерено или нарочно. Не обичам това в науката, не ми харесва и при обикновен разговор, освен ако е на шега, което в момента едва ли е вярно.

Дорс се разсмя по своя характерен начин — меко, сякаш забавлението е нещо доста ценно, за да се споделя по твърде либерален начин.

— Очевидно парадоксът те подтиква да важничиш, а ти винаги си забавен, щом заважничиш. Ще ти обясня. Нямах намерение да те дразня — тя се пресегна да потупа ръката му и за учудване (и леко смущение) на Селдън той откри, че е свил пръстите си в юмрук.

— Знаеш ли, че много говориш за психоисторията, поне на мен?

Селдън се прокашля:

— Що се отнася до това, оставям се изцяло на твоята милост. Проектът е секретен по самата си същност. Психоисторията няма да въздейства, освен ако хората, които касае, нищо не знаят за нея. Така че аз мога да говоря само с Юго и с теб. За Юго всичко е интуиция. Той е изключително умен, но дотолкова е склонен да скочи в мрака, че трябва да играя ролята на спирачка и винаги да го дърпам назад. Аз обаче също си имам своите щури идеи и ми е полезно да ги чуя произнесени — тук той се усмихна — даже когато ми се вижда съвсем сигурно, че не разбираш нито дума от това, което казвам.

— Знам, че ти служа като устройство за слушане и нямам нищо против. Наистина нямам нищо против, Хари, така че не смятай да коригираш поведението си. Естествено, че не разбирам твоята математика. Аз съм просто историк — и дори не историк на науката. Онова, с което се занимавам напоследък, е влиянието на икономическите промени върху политическото развитие…

— Да, а не си ли забелязала, че аз съм твоето устройство за слушане? Щом му дойде времето, това ще ми трябва за психоисторията. Подозирам, че тогава помощта ти ще е неоценима.

— Прекрасно! Сега, след като установихме защо живееш с мен — знаех си, че не ще да е заради неземната ми хубост, — нека да ти дообясня. Понякога, когато приказките ти се изместят от чисто математическата страна на въпроса, ми се струва, че схващам идеята ти. На няколко пъти си разяснявал какво наричаш необходимост от минимализъм. Мисля, че те разбирам. Имаш предвид…

— Знам какво имам предвид.

Дорс придоби обидено изражение:

— Моля те, Хари, не така високомерно. Не се опитвам да ти го обяснявам. Искам да го изясня на себе си. Щом твърдиш, че си моето устройство за слушане, действай както подобава. Нали трябва да се слушаме поред?

— Съгласен съм да е поред, но ако смяташ да ме обвиняваш във високомерие, когато съм казал само една дребна…

— Стига! Млъквай!… Каза ми, че минимализмът е от изключителна важност в приложната психоистория, в изкуството да се направи опит за поврат от нежелано към желано или поне към по-малко нежелано развитие. Каза, че трябва да се извърши промяна, която да е толкова мъничка, толкова минимална, колкото е възможно…

— Да — рече с готовност Селдън, — защото…

— Не, Хари. Аз се опитвам да обясня. И двамата знаем, че ти го разбираш. Трябва да се придържаш към минимализма, понеже всяка промяна има множество странични ефекти, които не винаги могат да бъдат взети предвид. Ако тя е доста голяма и страничните ефекти са прекалено много, крайният резултат положително няма да има нищо общо с планирания и ще бъде абсолютно непредвидим.

— Точно така — кимна Селдън. — Това е същността на хаотичния ефект. Проблемът е дали съществува такава малка промяна, която да има разумно предвидими последици, или историята на човечеството е неизбежна и неизменно хаотична във всяко отношение. Тъкмо туй отначало ме накара да мисля, че психоисторията не е…

— Знам, обаче ти не ме оставяш да си кажа думата. Въпросът не е дали може да има достатъчно малка промяна. Работата е там, че всяка промяна, по-голяма от минималната, е хаотична. Изискваният минимум може да е равен на нула, а ако не е нула, тогава е твърде скромен — и основният проблем е да се намери онази величина, която да е определено малка и същевременно да е значително по-голяма от нула. Доколкото схващам, това имаш предвид под необходимост от минимализъм.

— Горе-долу — каза Хари Селдън. — Разбира се, както винаги нещата се описват по-сбито и по-точно със средствата на математиката. Виж сега…

— Спести ми го — рече Дорс. — След като знаеш всичко това по отношение на психоисторията, Хари, трябва да го знаеш и по отношение на Демерцел. Ти го знаеш, но не го разбираш, защото очевидно не ти хрумва да приложиш принципите на психоисторията към законите на роботиката.

Тук Селдън колебливо отговори:

— Сега пък аз не виждам какво целиш.

— Той също изисква минимализъм, нали, Хари? Според Първия закон на роботиката роботът не може да причини вреда на човешко същество. Такова е основното правило за обикновения робот, ала Демерцел е нещо съвсем необичайно и за него Нулевият закон важи и дори има приоритет над Първия. Нулевият закон гласи, че роботът не може да навреди на човечеството като цяло. Това обаче поставя Демерцел в същото затруднение, което съществува при психоисторията. Разбираш ли?

— Започвам.

— Надявам се. Ако Демерцел е способен да променя умовете, трябва да го върши така, че да не предизвика нежелани странични ефекти. А доколкото той е Първият министър на Императора, страничните ефекти, за които следва да се безпокои, са наистина многобройни.

— И какво се оказва в нашия случай?

— Помисли си! Ти не можеш да кажеш на никого — освен, разбира се, на мен, — че Демерцел е робот, защото той те е променил тъй, че да не можеш. Но дали това е била голяма промяна? Ти искаш ли да съобщиш на хората, че е робот? Искаш ли да намалиш ефективността му, след като разчиташ на него за протекция, за поддръжка на твоите субсидии, за лек натиск в твоя полза? Естествено, че не. Промяната, която е трябвало да направи, е много малка — достатъчно е било само да те предпази да го издрънкаш в момент на възбуда или непредпазливост. Тази промяна е толкова дребна, че няма някакви особени странични ефекти. Ето как като цяло Демерцел се опитва да управлява Империята.

— Ами в случая с Джоуранъм?

— Той очевидно е съвършено различен от твоя. Каквито и да са мотивите му, тоя човек неизменно се противопоставя на Демерцел. Несъмнено Демерцел би могъл да промени това, но с цената на значително изкривяване в действията на Джоуранъм, което ще доведе до непредвидими за Първия министър резултати. Вместо да рискува да увреди противника или да предизвика странични ефекти, които биха могли да причинят вреда на други хора и може би на цялото човечество, той трябва да остави Джоуранъм на спокойствие, докато не открие някоя промяна — малка промяна, — която да оправи положението, без да нанесе вреда. Ето защо Юго е прав и Демерцел е уязвим.

Селдън слушаше, без да реагира. Изглеждаше потънал в мисли. Минаха няколко минути, преди да каже:

— Ако Демерцел не може да направи нищо по въпроса, тогава се налага аз да го сторя.

— Ако той не може да направи нищо, какво ще успееш ти?

— Случаят не е същият. Аз не съм обвързан от законите на роботиката. Няма защо да се вманиачавам на тема минимализъм. И като начало трябва да видя Демерцел.

Дорс придоби леко разтревожен вид:

— Наистина ли? Сигурно няма да е разумно да показваш, че двамата сте във връзка един с друг.

— Дошло е време, когато не можем да фетишизираме преструвките, че помежду ни липсва връзка. Естествено няма да пристигна с тромпети и с известяване по холовизията, но трябва да го видя.

5

Селдън забеляза, че беснее при мисълта как минава времето. Преди осем години, когато току-що бе пристигнал на Трантор, смогваше да действа без отлагане. Трябваше да зареже единствено хотелската стая и вещите в нея и можеше на воля да обикаля секторите на Трантор.

Сега бе обвързан с факултетски съвети, решения за взимане, работа за вършене. Не беше тъй просто да се втурне по свое желание и да види Демерцел. А ако Селдън успееше да го стори, графикът на Демерцел също бе претоварен. Нямаше да е лесно да се намери време за среща.

Нито пък беше лесно да гледа как Дорс му клати глава: „Не знам какво смяташ да правиш, Хари.“

И професорът нетърпеливо отговори:

— Аз също не знам какво възнамерявам да правя, Дорс. Надявам се да науча, щом видя Демерцел.

— Първото ти задължение е към психоисторията. Той ти го каза.

— Може би. Ще разбера.

И тогава, точно след като си уреди среща с Първия министър за след осем дни, получи на стенния екран в стаята си във факултета съобщение с леко архаичен шрифт. В тон с шрифта беше съвсем нелеко архаичното съобщение: „ПРОСЯ ЗА АУДИЕНЦИЯ ПРОФЕСОР ХАРИ СЕЛДЪН.“

Селдън го зяпна с изумление. Дори Императорът не би съставил подобна остаряла от векове фраза.

А и подписът не бе отпечатан, както обикновено се правеше за яснота. Беше изписан с размах, който го оставяше идеално четлив и същевременно му придаваше блясъка на небрежно нахвърляна от някой майстор творба на изкуството. Подписът гласеше ЛАСКИН ДЖОУРАНЪМ — самият Джоу-Джоу просеше за аудиенция.

Хвана се, че хихика. Ясно му бе защо са били подбрани такива думи и такъв шрифт. Беше обикновен номер за възбуждане на любопитството. Селдън нямаше особено желание да види този човек — или поне при нормални обстоятелства не би го имал. Само че искаше да разбере каква е причината за архаизма и артистичността.

Накара секретарката си да уреди часа и мястото на срещата. Щеше да бъде в кабинета му, определено не в апартамента. Делови разговор, а не приятелски.

И щеше да се състои преди проектираната му среща с Демерцел.

Дорс рече:

— Това не ме изненадва, Хари. Ти контузи двама от неговите хора, единият от които е първият му помощник; провали му събранийцето; накара го да изглежда глупаво пред неговите представители. Сега иска да ти хвърли едно око и мисля, че е по-добре да бъда с теб.

Селдън поклати глава:

— Ще взема Рейч. Той знае всички трикове, които владея и аз, и е здрав и активен двайсетгодишен младеж. Въпреки че съм сигурен, че няма да имам нужда от защитник.

— Откъде си толкова сигурен?

— Джоуранъм идва да ме види тук, в университета. Наоколо ще е пълно с хлапаци. Аз не съм съвсем непопулярен сред студентите и подозирам, че Джоуранъм е от тези, които добре си подготвят домашното, и ще знае, че на моя земя съм в безопасност. Убеден съм, че ще бъде съвършено учтив и съвършено дружелюбен.

— Хм — кимна Дорс и леко изви единия ъгъл на устата си.

— И съвършено смъртоносен — заключи Селдън.

6

Хари Селдън се изправи с безизразно лице и приведе главата си точно толкова, колкото да демонстрира разумна вежливост. Беше си дал труда да погледне няколко холографии на Джоуранъм, но, както често се случва, реалното нещо — необмислено, постоянно променящо се в отговор на променливите условия — никога не е съвсем същото като на холографията, колкото и грижливо да е подготвена тя. „Може би — помисли Селдън — тъкмо реакцията на наблюдателя спрямо «реалното нещо» го прави различно.“

Джоуранъм беше висок човек — поне с ръста на Селдън, — ала по-широк в другите посоки. Това не се дължеше на мускулеста физика, защото той създаваше впечатление за мекота, без да бъде съвсем дебел. Заоблено лице, гъста, по-скоро пясъчна, отколкото жълта коса, светлосини очи. Носеше комбинезон в приглушен цвят, а на лицето си — усмивка, която излъчваше илюзията за дружелюбие, оставяйки обаче по някакъв начин ясното усещане, че туй е само илюзия.

— Професор Селдън — гласът му бе дълбок и отлично овладян, глас на оратор — радвам се да ви видя. Много мило от ваша страна, че ми позволихте да се срещнем. Вярвам, че не сте обиден, загдето доведох с мен един компаньон, моята дясна ръка, въпреки че предварително не го бях съгласувал с вас. Това е Гембъл Дийн Намарти — с три имена, ако забелязвате. Мисля, че сте се срещали.

— Да, разбира се. Добре си спомням инцидента — Хари Селъдън погледна малко язвително към компаньона.

При предишната им среща Намарти говореше на университетското поле. Сега Селдън го изучаваше внимателно и в спокойно състояние. Човекът бе среден на ръст, със слабо лице с нездрав цвят, тъмна коса и широка уста. Той не направи полуусмивката на Джоуранъм, нито каквато и да било по-забележима мимика — от него лъхаше само на предпазлива бдителност.

— Моят приятел доктор Намарти (той има докторат по древна литература) дойде по своя собствена молба — рече Джоуранъм, като подчерта леко усмивката си — за да се извини.

Ласкин Джоуранъм хвърли бърз поглед към Намарти и оня, едва присвивайки устни в първия момент, каза с безличен глас:

— Съжалявам, професоре, за това което се случи на полето. Не бях напълно осведомен за строгите правила, по които се управлява университетът и малко се увлякох в собствения си ентусиазъм.

— Съвсем разбираемо — поясни Джоуранъм. — А не е знаел и кой сте вие. Мисля, че сега можем да забравим този въпрос.

— Уверявам ви, господа — отвърна Селдън, че аз също не изпитвам особено желание да си го спомням. Това е синът ми, Рейч Селдън, така че виждате, аз също си водя компаньон.

Рейч бе пуснал мустаци — черни и пищни — мъжественият белег на всеки далянец. Преди осем години, когато като опърпан и изгладнял уличник за пръв път срещна Селдън, нямаше никакви мустаци. Беше нисък, но пъргав и жилав и имаше високомерно изражение, усвоено, за да добави няколко духовни инча[23] към физическия ръст.

— Добро утро, младежо — каза Джоуранъм.

— Добро утре, господине — отговори Рейч.

— Господа, моля, седнете — рече Селдън. — Мога ли да ви предложа нещо за ядене или пиене?

Джоуранъм вдигна ръце в учтив отказ.

— Не, господине. Това не е приятелска беседа — и се настани на показаното му място. — Макар че се надявам в бъдеще да има много такива беседи.

— Ако ще говорим по работа, да започваме.

— Научих, професор Селдън, за малкия инцидент, който толкова любезно се съгласихте да забравите, и се зачудих защо сте се нагърбили да сторите онова, което сте сторили. Трябва да се съгласите, че е било рисковано.

— Честно казано, не мислех така.

— Само че аз мисля. Затова си позволих волността да издиря всичко, което можах, за вас, професор Селдън. Вие сте интересен човек. Разбрах, че сте от Хеликон.

— Да, там съм роден. Архивите са точни.

— И сте тук на Трантор от осем години.

— Това също е вписано в публичните архиви.

— И от самото начало сте се прочули, като сте представили математически доклад за — как я наричахте? — психоисторията?

Селдън едва-едва поклати глава. Колко често съжаляваше за тази недискретност. Разбира се, навремето не бе имал представа, че допуска недискретност. Той каза:

— Младежки ентусиазъм. Нищо не излезе.

— Така ли? — Джоуранъм се озърна наоколо с вид на приятно изненадан. — Само че ето ви тук, декан на Математическия факултет в един от най-големите университети на Трантор, а доколкото знам, сте едва на четиридесет. Аз, между другото, съм на четиридесет и две, тъй че изобщо не ви считам за много стар. Трябва да сте твърде компетентен математик, за да заемате тоя пост.

Селдън сви рамене:

— Не бих се осмелил аз да преценявам това.

— Или пък трябва да имате могъщи приятели.

— Всички ние бихме желали да имаме могъщи приятели, господин Джоуранъм, но ми се струва, че при мен няма да намерите нито един. Университетските професори рядко имат такива или дори, както си мисля понякога, каквито и да било приятели — и той се усмихна.

Усмихна се и Джоуранъм:

— Не смятате ли, че Императорът е могъщ приятел, професор Селдън?

— Разбира се, че така смятам, ала какво общо има това с мен?

— Останах с впечатлението, че Императорът е ваш приятел.

— Сигурен съм, че архивите ще покажат, господин Джоуранъм, че съм имал аудиенция при Негово императорско величество преди осем години. Тя продължи час или малко по-кратко и аз не забелязах голяма дружелюбност у домакина. Нито пък оттогава съм говорил с него — даже не съм го виждал, с изключение, разбира се, по холовизията.

— Но, професоре, не е нужно да виждате или да говорите с Императора, за да ви бъде той могъщ приятел. Достатъчно е да се виждате или да говорите с Демерцел, Първия министър на Империята. Демерцел е ваш защитник и по тази причина можем спокойно да кажем същото и за Императора.

— Намерили ли сте някъде в архивите предполагаемата протекция на Първия министър Демерцел? Намерили ли сте изобщо нещо в архивите, откъдето да можете да съдите за подобна протекция?

— Защо да ровя из архивите, когато връзката между вас двамата е добре известна? Вие знаете за нея и аз знам. Хайде да приемем това за дадено и да продължим. И моля ви — гостът вдигна ръце, — не си правете труд да отричате чистосърдечно. Само ще си загубим времето.

— Всъщност — рече Селдън — нека ви попитам: защо си мислите, че той ще вземе да ме закриля? По каква причина?

— Професоре! Нима искате да ме обидите, като се преструвате, че съм чудовищно наивен? Споменах за вашата психоистория, която Демерцел желае.

— А аз ви казах, че това беше една младежка недискретност и от нея нищо не излезе.

— Можете много неща да ми разправяте, професоре, но няма да ме заставите да приема онова, което ми казвате. Ще бъда откровен. Четох вашия доклад в оригинал и се опитах да го проумея с помощта на неколцина математици от моя персонал. Те твърдят, че идеите ви са щури и съвършено невъзможни…

— Напълно съм съгласен с тях — рече Селдън.

— Само че аз имам усещането, че Демерцел очаква тези идеи да се разработят и вкарат в действие. А както той може да чака, така мога и аз. Ще бъде по-полезно за вас, професор Селдън.

— Защо?

— Защото Демерцел няма да се удържи още дълго на своя пост. Общественото мнение постепенно се обръща срещу него. Може би щом Императорът се измори от един непопулярен Първи министър, заплашващ да повлече и трона при падането си, ще му намери заместник. Може дори императорската прищявка да падне върху мен, бедния. А вие все още се нуждаете от закрилник, от човек, който ще ви осигури да работите на спокойствие с достатъчно средства за всичко необходимо като оборудване и помощници.

— И вие ли ще бъдете този закрилник?

— Разбира се — и по същата причина както Демерцел. Искам успешна психоисторическа техника, за да мога да управлявам Империята по-ефикасно.

Селдън кимна замислен, изчака малко и рече:

— Но в такъв случай, господин Джоуранъм, защо да се безпокоя за това? Аз съм беден учен, водя тих живот, изпъстрен със странични математически и педагогически дейности. Казвате, че Демерцел е моят настоящ, а вие ще бъдете бъдещият ми закрилник. Тогава мога тихо да си върша работата. Вие с Първия министър си се борете. Който и да надделее, аз пак ще имам закрила — или поне вие тъй твърдите.

Постоянната усмивка на Джоуранъм сякаш поизбледня. От своя страна Намарти обърна мрачното си лице към него и се накани да каже нещо, ала ръката на Джоуранъм леко помръдна и Намарти само се закашля, без да се намесва.

Ласкин Джоуранъм попита:

— Доктор Селдън, вие патриот ли сте?

— Да, защо? Империята е дала на човечеството хилядолетия мир — преди всичко мир, естествено — и е способствала за постоянния напредък.

— Точно така, обаче през последните един-два века напредъкът е по-слаб.

Селдън сви рамене:

— Не съм се занимавал с тия въпроси.

— Не е и нужно. Знаете, че в политическо отношение последните едно-две столетия представляват смутно време. Царуванията не са били продължителни и понякога са допълнително скъсявани от убийства…

— Дори само споменаването на това — вметна Селдън — е близо до предателство. Бих предпочел да не…

— Добре, добре — Джоуранъм се облегна на стола си. — Виждате ли колко сте несигурен? Империята се разпада. Искам да го кажа открито. Тези, които ме следват, го правят, защото отлично знаят, че е вярно. Имаме нужда като дясна ръка на Императора да служи човек, който умее да контролира Империята, да потиска метежните импулси, а те сякаш се появяват навсякъде, да даде на въоръжените сили естественото лидерство, което те трябва да имат, да поведе икономиката…

Селдън махна нетърпеливо с ръка:

— И вие сте човекът, който ще го стори, така ли?

— Така възнамерявам. Няма да е лесна работа и се съмнявам, че ще се намерят много доброволци по благородни съображения. Демерцел със сигурност не може да го направи. Неговото управление ускорява упадъка на Империята към пълен крах.

— Но вие можете да го спрете?

— Да, професор Селдън. С ваша помощ. С психоисторията.

— Навярно Демерцел би успял да предотврати краха с психоисторията — ако тя съществуваше.

Джоуранъм спокойно каза:

— Съществува. Хайде да не се преструваме, че не съществува. Обаче съществуването й не помага на Демерцел. Психоисторията е само инструмент. За да я проумееш, е нужен мозък, а за да я приложиш — твърда ръка.

— Да разбирам ли, че вие ги притежавате?

— Да. Знам собствените си достойнства. Искам психоисторията.

Хари Селдън поклати глава:

— Можете да я искате, колкото ви харесва, но аз я нямам.

— Имате я. Няма да споря за това — Джоуранъм се приведе напред, сякаш желаеше гласът му да се промъкне в ушите на Селдън, вместо да остави звуковите вълни да го отнесат там. — Казвате, че сте патриот. Аз трябва да заместя Демерцел, за да избегне унищожението на Империята, обаче начинът, по който ще го заместя, би могъл сам по себе си безнадеждно да я отслаби. Вие можете да ме посъветвате как да постигна целта си гладко, ловко, без вреди и сътресения — за благото на цялата Империя.

— Не мога — рече Селдън. — Приписвате ми знание, което не притежавам. Бих желал да помогна, но не съм в състояние.

Джоуранъм внезапно се изправи:

— Добре, знаете какво мисля и какво искам от вас. Разсъждавайте над това. И ви моля да помислите за Империята. Може би имате чувството, че дължите на Демерцел — този губител на милионите планети на човечеството — вашето приятелство. Внимавайте. Онова, което правите, може да потресе самите имперски основи. В името на квадрилионите човешки същества, населяващи Галактиката, аз ви моля да ми помогнете. Помислете за Империята.

Гласът му бе спаднал почти до вълнуващ полушепот. Селдън почувства, че леко трепери.

— Винаги ще мисля за Империята — каза той.

— Тогава това е всичко, за което ви моля в момента — кимна Джоуранъм. — Благодаря ви, че се съгласихте да ме видите.

Професор Селдън загледа как Джоуранъм и неговият компаньон излизат, как вратите на кабинета се плъзгат безшумно и двамата мъже тръгват навън. Намръщи се. Нещо го дразнеше и той не знаеше какво е то.

7

Тъмните очи на Намарти фиксираха Ласкин Джоуранъм, докато двамата седяха в добре защитения срещу подслушване офис в сектора Стрилинг. Офисът не изглеждаше като нормално оборудван генерален щаб — в Стрилинг те все още бяха слаби, но тепърва щяха да набират мощ.

Движението се засилваше учудващо бързо. Бе започнало от нула преди три години, а днес пипалата му се простираха — на някои места по-нагъсто, отколкото на други, разбира се — по целия Трантор. Засега Външните светове като цяло бяха незасегнати. Демерцел полагаше всички усилия да останат доволни, ала точно това беше неговата грешка. Опасност представляваха въстанията на Трантор. Навсякъде другаде те биха могли да бъдат контролирани. Демерцел щеше да бъде свален именно тук. Странно, че той не го схващаше, но Джоуранъм винаги бе поддържал теорията, че репутацията на Демерцел е преувеличена и че ако някой се осмели да му се противопостави, той ще се окаже куха черупка, а Императорът бързо ще го унищожи, стига собствената му сигурност да му се види застрашена.

Засега ако не друго, то поне всички предвиждания на Джоуранъм се сбъдваха. Той нито веднъж не сбърка посоката освен в дребни подробности, като например последния митинг в Стрилингския университет, при който се бе намесил тоя приятел Селдън.

Може би по тази причина Джоуранъм настоя за среща с него. Човек следва да обръща внимание дори на крехкото трънче в петата. Ласкин Джоуранъм се опиваше от чувството си за непогрешимост и Намарти трябваше да признае, че гледката на непрекъснатата поредица от успехи е най-сигурният начин да се осигури тяхното продължаване. Хората са склонни да избягват унижението от провала, като се присъединяват към очевидните победители, даже ако туй е против собствените им разбирания.

Само че дали срещата с тоя Селдън беше успех, или към първото трънче в петата се прибави второ? Намарти не бе особено възхитен от мисълта да бъде заведен, за да се извини смирено, и не смяташе, че от това е имало някаква полза.

Сега Джоуранъм стоеше мълчаливо тук, очевидно потънал в размишления, и гризеше върха на палеца си, сякаш се опитваше да извлече някаква умствена храна от него.

— Джоу-Джоу — меко рече Намарти.

Той бе от малцината, дето можеха да се обръщат към Джоуранъм на умалителното име, което тълпите ревяха безкрайно пред всички. За Джоуранъм това беше още един начин да се домогне до любовта на тълпата, но в частния си живот изискваше уважение от хората с изключение на онези специални приятели, които бяха с него от самото начало.

— Джоу-Джоу — повтори Намарти.

Джоуранъм вдигна очи.

— Да, Г. Д., слушам те — гласът му бе малко сприхав.

— Какво ще правим с туй приятелче Селдън, Джоу-Джоу?

— Какво ще правим ли? Сега точно — нищо. Той може да се присъедини към нас.

— Защо да чакаме? Можем да го притиснем. Да подръпнем някои нишки в университета и да му вгорчим живота.

— Не, не. Засега Демерцел ни оставя да вършим каквото си щем. Глупакът е прекалено самоуверен! Последното нещо обаче, което бихме искали, е да го принудим да действа, преди да сме напълно подготвени. А една сериозна кампания срещу Хари Селдън може да свърши тъкмо това. Подозирам, че за Демерцел Селдън е изключително важен.

— Заради психоисторията, за която си говорихте ли?

— Да.

— Какво представлява тя? Никога не съм чувал за нея.

— Малцина са чували. Това е начин за анализ на човешкото общество по математически път, който може да доведе до предвиждане на бъдещето.

Намарти се намръщи и усети как се поотдръпна от Джоуранъм. Шегува ли се Джоу-Джоу? Дали иска да го накара да се разсмее? Намарти никога не успяваше да разбере кога или защо хората очакват от него да се разсмее. Никога не бе изпитвал нужда да го направи.

— Да се предвижда бъдещето? Как?

— Ех! Ако знаех, щях ли да имам нужда от Селдън?

— Честно казано, Джоу-Джоу, не го вярвам. Как можеш да предвидиш бъдещето? Туй си е ясновидство.

— Знам, но след като Селдън провали малкия ти митинг, проучих въпроса. Основно. Преди осем години професорът пристигнал на Трантор и на един Математически конгрес представил доклад, подир което цялата работа замряла. Никой повече не споменал за нея, дори и самият Селдън.

— В такъв случай ми се струва, че в доклада не е имало нищо важно.

— О, не, точно обратното. Ако работата беше утихнала постепенно, ако беше обърната на смях, щях да кажа, че там е нямало никакъв хляб. Но изведнъж да се млъкне напълно, означава, че достъпът до нея е бил преустановен. Навярно затова Демерцел не прави нищо, за да ни спре. Може би не се ръководи от глупава самоувереност, ами от психоисторията. Тя вероятно предвижда нещо, от което Демерцел смята да се възползва в нужното време. Ако е тъй, може да се провалим, освен ако самите ние не съумеем да се възползваме от психоисторията.

— Селдън твърди, че тя не съществува.

— На негово място ти нямаше ли да го направиш?

— Аз продължавам да мисля, че трябва да го притиснем.

— Няма да има полза, Г. Д. Изобщо ли не си чувал приказката за секирата на Вен?

— Не.

— Ако беше от Нишая, щеше да я знаеш. Там, у дома, тази приказка е всеизвестна. Накратко, Вен бил дървар и имал омагьосана секира, която с един удар можела да отсече всяко дърво. Била безкрайно ценна, но той никога не си давал труд да я крие или да я запази по някакъв начин и въпреки това никога не била открадната, понеже никой освен самият Вен не умеел нито да вдигне секирата, нито да я развърти… Е, в момента никой друг освен Селдън не може да се справи с психоисторията. Ако той застане на наша страна само защото сме го насилили, винаги ще бъдем неуверени в неговата лоялност. Няма ли да предложи такива действия, които да изглеждат, че са ни от полза, обаче да бъдат тъй тънко обмислени, че след някое време съвсем внезапно да се окажем разгромени? Не, Селдън трябва да дойде тук доброволно и да работи за нас, защото иска ние да победим.

— Но как ще го привлечем?

— Чрез сина му. Мисля, че се казваше Рейч. Ти наблюдава ли го?

— Не специално.

— Г.Д., Г.Д., ако не наблюдаваш всичко, губиш точки. Този младеж ме слушаше с четири уши. Беше впечатлен, сигурен съм. Ако има едно нещо, в което съм сигурен, то е какво точно впечатление правя на другите. Зная кога съм разтърсил нечий мозък, кога съм подтикнал някого към премисляне.

Джоуранъм се усмихна, обаче не с лъжливо топлата, предразполагаща усмивка, предназначена за публиката. Тоя път това бе истинската му усмивка — някак си студена и заплашителна.

— Ще видим какво можем да направим с Рейч — прибави той. — И ако е възможно, чрез него ще се доберем до Селдън.

8

Щом двамата политици си отидоха, Рейч погледна Хари Селдън и се хвана за мустака. Беше му приятно да го пипа. Тук, в сектора Стрилинг, някои мъже носеха мустаци, но обикновено това бяха жалки атрибути с неопределен цвят — проскубани жалки атрибути, даже и да бяха тъмни. Повечето господа изобщо не си ги пускаха и страдаха с оголени горни устни. Селдън например също нямаше, ала то си беше в реда на нещата. С коса като неговата едни мустаци щяха да са същинска пародия.

Рейч загледа в упор Селдън, изчаквайки го да се откъсне от своите мисли, но изведнъж усети, че не може да чака по-дълго.

— Татко! — рече.

Хари Селдън вдигна очи и отвърна:

— Какво?

„Изглежда пораздразнен, че му прекъснах мислите“ — реши Рейч и каза:

— Не смятам, че ти беше от полза да видиш тия двамата.

— О, защо пък не?

— Ами тоя слабият тип, как му беше името, бе същият, на когото ти попречи на полето. Не може да му е харесало.

— Обаче той се извини.

— Не го направи чистосърдечно. Виж, онзи другият образ, Джоуранъм, може да бъде опасен. Ами ако носеха оръжия?

— Какво? Тук, в университета? В моя офис? Как не! Това не ти е Билиботън. А ако се бяха опитали да предприемат нещо, лесно щях да се справя и с двамата.

— Не съм сигурен, татко — кимна Рейч със съмнение. — Ти почваш…

— Не го казвай, неблагодарно чудовище такова — рече Селдън, предупредително вдигнал пръст. — Говориш също както майка си, но аз достатъчно съм й се наслушал на тази тема. Аз не остарявам — или поне не чак толкова. Пък и ти беше тук, а ти си опитен извъртач почти като мен.

Младежът сбърчи нос:

— От извъртането кой знае ’ква файда няма.

Рейч се чу как говори и разбра, че и след осем години извън тресавището на Дал пак се изпуска да приказва с далянски акцент, което го определяше без съмнение като член на долната класа. Не стига това, ами беше и толкоз нисък, че понякога се чувстваше подобно на джудже. Разполагаше обаче с мустаците си никой не се бе осмелил повторно да се отнесе отвисоко с него.

— Какво смяташ да правиш с Джоуранъм? — попита той.

— Засега нищо.

— Слушай, татко, няколко пъти съм гледал Джоуранъм по транторвизията и даже си направих някои холозаписи на речите му. Всички приказват за него, тъй че реших да видя какво толкова им говори. И, знаеш ли, има известен смисъл. Не ми харесва и не му вярвам, но той наистина говори смислени работи. Иска всички сектори да притежават равни права, равни възможности, а в това няма нищо лошо, нали?

— Естествено, че не. Всички цивилизовани хора разсъждават по същия начин.

— Тогава защо тези неща не съществуват? Императорът мисли ли така? Ами Демерцел?

— Императорът и Първият министър имат да се грижат за цяла Империя. Не могат да съсредоточат всичките си усилия единствено върху Трантор. На Джоуранъм му е лесно да говори за равенство. Той няма отговорности. Ако беше започнал да управлява, щеше да открие, че усилията му се разпиляват страхотно между една Империя от двадесет и пет милиона планети. И още, щеше да установи, че самите сектори му пречат на всяка стъпка. Всеки сектор иска ужасно много права за себе си, но не чак толкова права за другите. Кажи ми, Рейч, мислиш ли, че Джоуранъм би трябвало да получи шанс да управлява само за да покаже на какво е способен?

Рейч вдигна рамене:

— Не знам. Чудя се… Обаче ако се беше опитал да ти направи нещо, щях да го докопам за гръцмуля, преди да помръдне и два сантиметра.

— Значи твоята лоялност към мен надминава грижата ти за Империята?

— Разбира се. Ти си ми баща.

Селдън погледна нежно Рейч, но почувства следа от несигурност. Докъде ли можеше да проникне почти хипнотичното влияние на Джоуранъм?

9

Хари Селдън седеше на стола си, а вертикалната облегалка се бе наклонила, за да му даде възможност да заеме полулегнало положение. Ръцете му бяха зад тила, очите — нефокусирани. Дишаше много леко.

В другия край на стаята беше Дорс Венабили, изключила четеца и поставила микрофилмите на мястото им. Доста напрегнатият период по преразглеждането на нейните възгледи за Флоринския инцидент в ранната история на Трантор бе приключил и тя намери за твърде успокояващо да отдъхне малко и да се замисли над какво разсъждава Селдън.

Трябва да беше психоисторията. Вероятно той щеше да запълни с нея остатъка от живота си, проследявайки обходните пътища на тази полухаотична техника, и да я остави недовършена. Щеше да предаде задачата си на другите (например на Амарил, ако и тоя млад мъж не се изхабеше при преследването на същата цел) и да се почувства съкрушен при необходимостта да го стори.

И все пак тя му даваше цел в живота. Щеше да живее по-дълго, ако проблемът го погълне изцяло — и туй радваше Дорс. Разбираше, че някой ден ще го загуби, и намираше, че тази мисъл я безпокои. Съвсем не бе изглеждало така отначало, когато прие простата задача да го защитава заради знанията му.

Кога ли това се превърна в лична необходимост? Какво имаше у този мъж, та я караше да се чувства неспокойна, щом не е пред очите й, дори и да знаеше, че е в безопасност и дълбоко вкоренените в нея заповеди не я подтикваха към действие? Беше й заповядано да се грижи единствено за неговата безопасност. Как другото се промъкна в душата й?

Бе говорила по въпроса с Демерцел преди много време, когато чувството беше станало несъмнено.

Тогава той я изгледа тъжно и рече:

— Ти си сложна, Дорс, и прости отговори няма. В живота ми имаше няколко души, чието присъствие ми помагаше да мисля и на които ми бе по-приятно да отвръщам. Опитах се да преценя леснината на моите реакции в тяхно присъствие и трудността да реагирам при окончателното им отсъствие, за да видя дали всъщност съм в печалба или в загуба. В хода на процеса стана ясно едно нещо. Удоволствието от компанията им превишаваше съжалението за тяхната смърт. Следователно като цяло е по-добре да изпиташ онова, което сега изпитваш, отколкото обратното.

Тя си каза: „Все някога Хари ще остави празнина. С всеки изминал ден това време наближава и аз не трябва да разсъждавам за него.“

За да се разтовари, Дорс накрая го прекъсна:

— Хари, за какво се умисли?

— Какво? — професор Селдън фокусира погледа си с очевидно усилие.

— Предполагам, че за психоисторията. Дали не си проследил друга задънена пътечка?

— Ами, изобщо не съм мислил за това — той внезапно се изсмя. — Искаш ли да знаеш за какво си мислех? За косата.

— За косата? Чия коса?

— В този миг за твоята — Селдън я погледна влюбено.

— Нещо не е наред ли? Да я боядисам ли в друг цвят? Или може би след всички тия години тя трябва да започне да посивява?

— Хайде, хайде! Кой има нужда или иска твоята коса да посивее? Просто тя ме наведе на други мисли, например за Нишая.

— Нишая? Какво е пък това?

— Тя никога не е била част от предимперското кралство на Трантор, така че не съм учуден, дето не си чувала за нея. Става дума за един мъничък свят. Изолиран. Маловажен. Пренебрегван. Аз знам за него единствено защото си дадох труда да го потърся. Твърде малко от двайсет и петте милиона светове могат непрекъснато да предлагат сензации, но се съмнявам, че има втори толкова незабележителен като Нишая. Което, сама разбираш, е доста забележително.

Дорс премести материалите си настрани и рече:

— Откъде е тази новопоявила се склонност към парадоксите, за които винаги си ми казвал, че те отвращават? Каква е тази значителност или незначителност?

— О, нямам нищо против парадоксите, когато аз ги измисля. Виждаш ли, Джоуранъм идва от Нишая.

— А, значи се безпокоиш заради Джоуранъм?

— Да. Прегледах някои от неговите речи — по настояване на Рейч. В тях няма много смисъл, ала цялостният ефект може да бъде почти хипнотичен. Рейч е особено впечатлен от него.

— Предполагам, Хари, че всеки, който произлиза от Дал, ще се впечатли. Непрекъснатите призиви на Джоуранъм за еднакви права на секторите естествено са привлекателни за потиснатите топлотехници. Спомняш ли си периода, когато бяхме на Дал?

— Спомням си отлично и, разбира се, не упреквам момчето. Безпокои ме това, че Джоуранъм идва от Нишая.

Дорс сви рамене:

— Е, все отнякъде ще дойде. Нишая като всеки нормален свят трябва от време на време да изпраща свои хора в други светове, дори и на Трантор.

— Да, но както ти казах, аз си дадох труда да проуча Нишая. Даже се изхитрих да направя свръхпространствена връзка с някакъв дребен чиновник — с цената на значително количество кредити, които не мога с чиста съвест да пиша на сметката на факултета.

— И намери ли нещо, което да си струва кредитите?

— Така мисля. Знаеш ли, Джоуранъм непрекъснато разправя разни историйки, за да наложи възгледите си, историйки, които били легенди от родната му планета Нишая. Те му вършат добра работа на Трантор, защото го характеризират като човек от народа, закърмен с доморасла философия. Речите му са набъкани с такива историйки. Това го прави да изглежда, че е от някой малък свят, че е израснал в някоя изолирана ферма, заобиколена от дивата природа. На хората, особено на транторианците, туй им харесва. Те по-скоро биха умрели, отколкото да се заклещят сред подобна природа, но въпреки всичко си мечтаят за нея.

— И какво следва от цялата работа?

— Странното е, че нито една от историйките не беше известна на човека от Нишая, с когото се свързах.

— Това няма значение, Хари. Планетата може да малка, обаче все пак си е планета. Онова, което се разправя в родния сектор на Джоуранъм, едва ли е популярно там, откъдето е твоят чиновник.

— Не, не. Приказките в един или друг вариант обикновено са еднакви навсякъде. Остави това, доста трудно го разбирах — говореше стандартен галактически с много силен акцент. После приказвах с още неколцина от планетата просто за да проверя — всички имаха същия акцент.

— И какво толкова?

— Джоуранъм няма акцент. Той говори съвсем правилен транторски. Всъщност говори значително по-чисто от мен. Аз наблягам по хеликонски на „р“, той — не. Според архивите е пристигнал на Трантор когато е бил деветнадесетгодишен. Мисля, че не е възможно да прекараш първите деветнадесет години от живота си, като използваш тоя варварски нишайски вариант на стандартния галактически, а сетне да дойдеш на Трантор и да престанеш да го говориш. Колкото и време да е бил тук, все щеше да остане някаква следа от акцента му — виж само как Рейч понякога започва да приказва като далянец.

— И какво заключение направи от всичко това?

— Заключението — цяла вечер седя и вадя заключения подобно дедуктивна машина, — че този Джоуранъм изобщо не е дошъл от Нишая. Всъщност смятам, че е избрал Нишая за място, откъдето да претендира, че е дошъл, просто защото тя е такова затънтено кътче, толкова встрани, че никой не би си помислил да го провери. Трябва здравата да е потърсил с компютъра, докато намери подходящ свят, за който най-трудно ще го пипнат в лъжа.

— Звучи несериозно, Хари. Защо ще се преструва, че е от свят, откъдето не е? За целта са нужни сума ти фалшификации на архиви.

— И вероятно така е постъпил. Сигурно има достатъчно последователи в гражданските служби, та да може да го стори. Навярно никой друг не е правил подобни фалшификации, а всичките му последователи са прекалено големи фанатици, за да се разприказват по въпроса.

— Но защо все пак?

— Защото, както подозирам, Джоуранъм не иска хората да знаят откъде е всъщност.

— Защо да не знаят? Всички светове в Империята са равни — и по закон, и според обичайното право.

— Това сега го чувам. В реалния живот тези високоидеалистични теории никога не действат.

— Тогава откъде е дошъл? Имаш ли изобщо някаква идея?

— Да. Което ни връща към въпроса за косата.

— Какво за косата?

— Седях си там с Джоуранъм, зяпах го и усещах неловкост, без да знам защо. Най-накрая проумях, че косата му ме кара да се чувствам така. В нея имаше нещо — жизненост, блясък… перфектност, каквато досега не бях виждал. И тогава разбрах. Косата му е изкуствена и внимателно отгледана върху скалп, които би трябвало да бъде избавен от такива работи.

— Би трябвало да бъде? — очите на Дорс се присвиха. Ясно беше, че тя изведнъж е схванала. — Да нямаш предвид…

— Да, това имам предвид. Той е от същия онзи живеещ с миналото си, просмукан от митологията транторски сектор Микоген. Ето какво се е опитал да скрие.

10

Дорс Венабили хладнокръвно обмисли въпроса. Това бе единственият начин, по който можеше да мисли — хладнокръвно. Горещите емоции не й бяха по вкуса.

Тя затвори, очи, за да се съсредоточи. Бяха изминали осем години, откакто с Хари посетиха Микоген, а и тогава не стояха дълго. Освен храната там имаше малко неща за харесване.

Картината започна да се оформя. Суровото, пуританско, мъжко общество; наблягането на миналото; пълното отстраняване на окосмяването — болезнена процедура, самоналожена преднамерено, за да ги направи различни, така че „да знаят кои са“; легендите им; техните спомени (или измислици) за времето, когато са управлявали Галактиката, когато са удължавали живота си, когато са съществували роботи.

Дорс отвори очи и каза:

— Хари, защо?

— Какво защо, скъпа?

— Защо някой ще претендира, че не е от Микоген?

Тя не мислеше, че той може да си спомни Микоген с повече подробности от нея; всъщност направо знаеше, че няма да успее, ала мозъкът му бе по-добър от този на Дорс или поне със сигурност се различаваше от нейния. Нейният мозък само помнеше и вадеше очевидните заключения чрез математизирана дедукция, а неговият скачаше неочаквано. Селдън можеше да се преструва, че интуицията е приоритет единствено на асистента му Юго Амарил, обаче Дорс не се заблуждаваше. Съпругът й обичаше да се представя за отнесен математик, гледащ на света с непрекъснато удивление, но тя и тук не се заблуждаваше.

— Защо ще претендира, че не е от Микоген? — повтори жената, щом той се изправи и очите му загубиха самовглъбения си израз, който Дорс винаги свързваше с опитите му да изстиска още една капчица полза и валидност от концепциите на психоисторията.

Накрая Селдън рече:

— Това е сурово, ограничаващо общество. Винаги се намират хора, които се дразнят от неговия маниер да диктува всяка мисъл и всяко действие. Винаги се намират хора, които не желаят напълно да се подчинят на ярема и искат по-голямата свобода на по-светското общество отвън. Разбираемо е.

— Така че си пускат изкуствена коса?

— Не, повечето не. Обикновеният отцепник — тъй микогенците наричат дезертьорите, разбира се, с презрение — носи перука. Това е много по-лесно, но не е по-ефектно. Казвали са ми, че истински сериозните отцепници си пускат фалшива коса. Процесът е труден и струва скъпо, ала косата е почти неразличима от естествената. Никога по-рано не съм виждал такова нещо, макар и да съм чувал. Прекарал съм години наред, за да изуча всичките осемстотин сектора на Трантор, опитвайки се да развия основните правила и математическия апарат на психоисторията. За нещастие не мога да се похваля с голям напредък, но затова пък научих някои работи.

— Е, тогава защо отцепниците трябва да крият факта, че са от Микоген? Доколкото знам, не ги преследват.

— Не. Всъщност общо впечатление, че микогенците са с по-малки способности, няма. Работата е по-лоша. Тях не ги вземат на сериозно. Те са природно интелигентни — всеки го признава, — високообразовани, изпълнени с достойнство, истински магьосници в храната, почти плашещи със способността да поддържат сектора си преуспяващ, ала никой не ги приема на сериозно. Вярванията им се струват на немикогенците смешни, забавни, невъобразимо глупави. И този възглед се отнася дори за техните отцепници. Ако един микогенец се опита да вземе властта, ще бъде смазан от смях. Да се боят от теб не значи нищо; можеш да живееш, даже и ако те презират. Обаче да ти се смеят е фатално. Джоуранъм иска да стане Първи министър, така че трябва да има коса, и за да се чувства по-удобно, трябва да се представя като дошъл от някакъв неясен свят, толкова далеч от Микоген, колкото е възможно.

— Ех, някои хора са естествено плешиви.

— Те никога не са чак дотам лишени от косми, както се обезкосмяват микогенците. Във Външните светове това не би имало особено значение, но микогенците толкоз държат на себе си, че много рядко напускат Трантор. Тук, на Трантор, нещата обаче са различни. Отделни хора могат да бъдат плешиви, ала обикновено имат някакви остатъци от коса, която показва, че не са микогенци, или пък си пускат растителност по лицето. Тези неколцина, които са абсолютно лишени от окосмяване — най-вече в резултат на патологично състояние — са нещастници. Предполагам, че трябва непрекъснато да се разхождат с медицинско удостоверение, за да доказват, че не са от Микоген.

Дорс се понамръщи и запита:

— Това върши ли ни някаква работа?

— Не съм сигурен.

— Не можеш ли да разгласиш, че той е микогенец?

— Не съм убеден, че е тъй лесно да се направи. Трябва добре да е прикрил следите си, а даже и да успея да го направя…

— Да?

Селдън сви рамене:

— Не искам да предизвиквам фанатизъм. Общественото положение на Трантор е достатъчно тежко и без да рискувам да разиграя страсти, които нито аз, нито някой друг ще може да контролира. Ако се наложи да прибягна до въпроса за Микоген, това ще е последната възможност.

— Значи ти също изискваш минимализъм?

— Разбира се.

— Тогава какво ще предприемеш?

— Ще си уредя среща с Демерцел. Може би той знае какво следва да се направи.

Дорс го изгледа остро:

— Хари, да не попаднеш в клопката да очакваш, че Демерцел ще решава всичките ти проблеми?

— Не, но вероятно ще реши този.

— И ако не може?

— Хм, тогава ще трябва да помисля за нещо друго, нали така?

— Например?

По лицето на Селдън премина болезнена гримаса:

— Дорс, не знам. Ти също не очаквай аз да мога да реша всички проблеми.

11

Рядко някой друг освен Император Клеон виждаше Ето Демерцел. Той предпочиташе да стои в сянка по ред причини, една от които бе, че видът му почти не се променяше с времето.

От няколко години Хари Селдън наистина не бе го виждал и не беше разговарял с него насаме от първите си дни, когато пристигна на Трантор.

Като се има предвид последната обезпокояваща среща с Ласкин Джоуранъм, и Ето Демерцел, и Селдън чувстваха, че ще е по-добре да не демонстрират връзката си. Посещението на Хари Селдън в приемната на Първия министър в Императорския дворец не би минало незабелязано и по съображения за сигурност двамата решиха да се срещнат в малък, но луксозно обзаведен апартамент в хотел „Краят на купола“ — точно до градините на Двореца.

Срещата с Ето Демерцел възкреси болезнено спомена за онези дни. Самият факт, че Демерцел все още правеше същото впечатление както тогава, подсилваше болката. Чертите на лицето му бяха силни и правилни. Беше висок и продължаваше да е як, а в черната му коса нямаше и следа от нещо бяло. Не бе красавец, ала се отличаваше с някаква мрачна привлекателност. Изглеждаше така, както би трябвало да изглежда идеалният Първи министър на Императора, и изобщо не приличаше на който и да било предшественик на тоя пост. Селдън си помисли, че той дължи на външния си вид половината от своето влияние над Императора, оттам — над Двора, и оттам — над Империята.

Демерцел се приближи към него, леко извил устни в усмивка, без ни най-малко да нарушава тъжното си изражение.

— Хари — рече, — радвам се да те видя. Донякъде се боях, че ще промениш решението си и ще отложиш срещата.

— Аз се боях повече от „донякъде“, че вие ще промените вашето, Първи Министре.

— Ето — ако се страхуваш да използваш истинското ми име.

— Не мога. Няма да успея да го произнеса, нали знаеш?

— Пред мен ще успееш. Кажи го. Ще ми бъде приятно да го чуя.

Селдън се поколеба, сякаш не вярваше, че устните му ще могат да оформят думата или че гласните му струни ще зазвучат.

— Данил — рече той накрая.

— Р. Данил Оливо — каза Демерцел. — Точно така. Ще вечеряш с мен, Хари. Ако вечерям с теб, няма да ми се наложи да ям, което ще бъде известно облекчение.

— С удоволствие, макар че идеята да се угощавам сам не съвпада с представата ми за весело прекарване. Може би една-две хапки…

— Щом ще ти достави удоволствие…

— Все едно — отвърна Селдън. — Не мога да не се питам дали е разумно да прекараме твърде много време заедно.

— Разумно е. Заповед на Императора. Негово императорско величество го иска.

— Защо, Данил?

— След две години пак ще има Конгрес. Изглеждаш изненадан. Да не беше забравил?

— Не съвсем. Просто не си бях помислил за това.

— Да не би да възнамеряваш да не присъстваш? На последния Конгрес ти хвърли бомбата.

— Да, с психоисторията — голяма бомба.

— Привлече вниманието на Императора. Никой друг математик не успя да го направи.

— Първоначално ти беше заинтригуваният, а не Императорът. Сетне трябваше да офейкам и да не му се мяркам пред очите, докато те уверих, че съм почнал да разработвам психоисторията. Тогава ти ми позволи да остана на сянка в безопасност.

— Едва ли може да се нарече „на сянка“ да бъдеш декан на един престижен математически факултет.

— На сянка съм, защото така се прикрива моята психоистория.

— А, храната пристига. Хайде за малко да поговорим за други неща, както се полага между приятели. Как е Дорс?

— Прекрасно. Истинска съпруга. Преследва ме до смърт с тревогите си за собствената ми безопасност.

— Това й е работата.

— И тя често ми го напомня. Данил, наистина никога няма да мога да ти се отплатя, загдето ни събра с нея.

— Благодаря ти, Хари, но, честно казано, не предвиждах за вас щастието на семейния живот — особено за Дорс…

— Въпреки всичко ти благодаря за подаръка, колкото и далеч от реалността да са били очакванията ти.

— Радвам се, обаче ще видиш, че този подарък може би ще има съмнителни последици — също както и приятелството ми.

Тук Селдън не успя нищо да отвърне и когато Демерцел му направи знак, се върна към яденето. След малко той кимна към хапката риба на вилицата си и рече:

— Действително не мога да позная организма, но пък си е сготвен по микогенски.

— Да. Зная, че ти харесва.

— Това оправдава съществуването на микогенците. Единственото им оправдание. Извинявай, Данил, не трябваше да забравям, че за теб те имат специално значение.

— Тяхното специално значение свърши. Много, много отдавна предците им населяваха планетата Аврора. Живееха по триста и повече години и бяха господари на Петдесетте свята на Галактиката. Един аврорианец ме е проектирал и ме е създал. Това не съм го забравил; помня го далеч по-точно и с доста по-малки изкривявания, отколкото техните микогенски потомци го помнят. Но още тогава — много, много отдавна — аз ги напуснах. Направих своя избор кое е добро за човечеството и според силите си се ръководя от него.

С внезапна тревога Селдън каза:

— Могат ли да ни подслушват?

Демерцел се развесели:

— Ако едва сега се сещаш за туй, вече е прекалено късно. Не се бой, взел съм необходимите предпазни мерки. Нито си бил видян от твърде много очи, когато си дошъл, нито ще бъдеш видян от твърде много, когато си тръгнеш. А и тези, които те забележат, няма да се изненадат. Всеизвестно е, че съм математик любител с големи претенции, ала скромни способности. Това здравата забавлява ония в Двора, дето не са ми съвсем приятели, и никой тук няма да се удиви, че се безпокоя за подготовката на наближаващия Конгрес. Исках да се консултирам с теб по този въпрос.

— Не виждам с какво мога да помогна. На Конгреса ще има навярно само една тема, за която ще съм в състояние да говоря — а аз не бива да говоря за нея. Нямам намерение да представям каквито и да било доклади.

— Ясно. Все пак, ако искаш да чуеш нещо любопитно, Негово императорско величество те помни.

— Предполагам, защото ти си се постарал да не ме забрави.

— Не. Не съм се мъчил да го сторя, обаче Негово императорско величество понякога ме изненадва. Знае, че новият Конгрес наближава, и очевидно си спомня изложението ти на предишния. Продължава да се интересува от психоисторията и трябва да те предупредя, че от това може да излезе още нещо. Съвсем не е невероятно да поиска да те види. В Двора сигурно ще го сметнат за висока чест — да получиш два пъти покана от Императора само за един живот.

— Шегуваш се. За какво му е да ме вижда?

— Във всеки случай, ако бъдеш поканен на аудиенция, трудно ще успееш да откажеш. Как са младите ти протежета Юго и Рейч?

— Вероятно знаеш. Предполагам, че ме следиш отблизо.

— О, да — твоята безопасност, но не и всичко в живота ти. Боя се, че задълженията поглъщат голяма част от времето ми, а пък аз не съм всевиждащ.

— Дорс не ти ли докладва?

— Само ако има криза. Тя не желае за дреболии да се прави на шпионин. — На лицето му отново се появи онази полуусмивка.

Селдън изръмжа:

— Моите момчета се справят добре. Юго се ръководи все по-мъчно. Той е по-психоисторик от мен и май чувства, че го възпирам. А Рейч е един обичлив вагабонтин — както винаги. Той ме плени още когато беше ужасен уличен хулиган. Най-невероятното е, че спечели и Дорс. Искрено вярвам, Данил, че ако на Дорс й писне от мен и поиска да ме напусне, въпреки туй може да остане заради любовта си към Рейч.

Демерцел кимна и Хари Селдън мрачно продължи:

— Ако Рашел от Уай не го намираше за обичлив, сега нямаше да съм тук. Щяха да ме застрелят… — той неспокойно се размърда. — Не ми е приятно да мисля за това, Данил. Абсолютно хаотично и непредвидимо събитие. С какво би могла да ми помогне психоисторията?

— Не си ли ми казвал, че психоисторията в най-добрия случай борави само с вероятности и с огромни маси хора, а не с отделни индивиди?

— Но ако в случая индивидът е решаващ…

— Хари, подозирам, че според теб никой индивид не е наистина решаващ. Нито дори аз или ти.

— Може би си прав. Аз обаче, колкото и да се ръководя от тази хипотеза, по силата на някакво свръхнормално самомнение, надхвърлящо всяка разумност, мисля за себе си като за решаващ. И ти също си решаващ — нещо, което дойдох да обсъдим с теб толкова честно, колкото е възможно. Трябва да разбера.

— Какво да разбереш?

Останките от вечерята бяха вдигнати от един келнер и светлината в помещението се приглуши малко, така че стените сякаш се сближиха и създадоха усещане за по-голяма интимност.

— Джоуранъм — каза Селдън, сдъвквайки думата, като че ли самото споменаване на името щеше да бъде достатъчно

— Ах, да.

— Знаеш ли за него?

— Естествено. Как бих могъл да не знам?

— Е, аз също искам да знам за него.

— Какво по-точно?

— Хайде, Данил, не си играй с мен. Опасен ли е?

— Разбира се, че е опасен. Нима се съмняваш?

— Става дума за теб, за положението ти на Първи министър?

— Тъкмо това имам предвид. Именно тук е опасен.

— И ти го допускаш?

Демерцел се приведе напред, като облегна левия си лакът на масата помежду им:

— Някои работи не чакат моето разрешение, Хари. Нека ги приемаме философски. Негово императорско величество Клеон I е на трона от осемнадесет години и през целия този период аз съм бил шеф на личния му персонал и после Първи министър, а през последните години от царуването на баща му прослужих на малко по-ниски длъжности. Това е много време и първите министри рядко се задържат тъй дълго на власт.

— Знаеш, че не си обикновен Първи министър, Данил. Ти трябва да останеш на власт, докато психоисторията бъде разработена. Не ми се усмихвай, така е. Когато преди осем години се срещнахме за пръв път, ми каза, че Империята е в състояние на разлагане и упадък. Да не би да си променил мнението си?

— Не, разбира се, че не.

— Всъщност сега упадъкът е още по-явен, нали?

— Да, въпреки че се стремя да го предотвратя.

— И какво ще стане, ако те няма? Джоуранъм настройва Империята срещу теб.

— Трантор, Хари, Трантор. Външните светове са стабилни и засега достатъчно умиротворени от деянията ми, макар икономиката да запада и търговията да намалява.

— Само че важен е именно Трантор. Трантор — имперският свят, на който живеем, столицата на Империята, ядрото, административният център — той може да те събори. Няма да удържиш поста си, ако Трантор каже „не“.

— Съгласен съм.

— Ако си отидеш, кой ще се грижи за Външните светове и какво ще попречи на упадъка да се ускори, а Империята бързо да изпадне в анархия?

— Действително има такава вероятност.

— Следователно трябва да направиш нещо по въпроса. Юго е убеден, че ти си в страхотна опасност и не можеш да задържиш своя пост. Интуицията му подсказвала така. Дорс твърди същото и го обяснява чрез терминологията на Трите закона на… на…

— Роботиката — вметна Демерцел.

— Младият Рейч изглежда повлиян от доктрините на Джоуранъм — нали разбираш, той е от Дал. А аз, аз не съм сигурен, тъй че дойдох при теб, предполагам, за утеха. Кажи ми, че напълно владееш положението.

— Ако беше истина, щях да ти кажа, обаче не мога да ти предложа утеха. Аз съм в опасност.

— Нищо ли не предприемаш?

— Не, върша сума ти работи, за да сдържам недоволството и да притъпя нападките на Джоуранъм. Ако не го правех, може би вече щяха да ме изхвърлят. Само че онова, което правя, не е достатъчно.

Селдън се поколеба. Накрая произнесе:

— Смятам, че Джоуранъм всъщност е микогенец.

— Така ли?

— Това е мое мнение. Помислих си, че можем да го използваме срещу него, но се колебая да развържа силите на тесногръдието.

— Мъдро постъпваш, като се колебаеш. Могат да бъдат направени много неща, които имат нежелани странични ефекти. Слушай, Хари, аз не се боя, че ще напусна поста си — стига да се намери приемник, който ще продължи да спазва използваните от мен принципи за максимално задържане на упадъка. От друга страна, според мен ще бъде фатално, ако ме наследи не друг, а самият Джоуранъм.

— Тогава всичко, което можем да сторим, за да го спрем, ще ни свърши работа.

— Не съвсем. Империята може да изпадне в анархия, дори ако Джоуранъм бъде унищожен, а аз остана. Следователно не трябва да върша каквото и да било, което да провали Джоуранъм и да ми даде възможност да остана, ако с това ще предизвикам падането на Империята. Все още не съм успял да измисля нищо, дето със сигурност ще срине Джоуранъм и също тъй сигурно ще предотврати анархията.

— Минимализъм — прошепна Селдън.

— Моля?

— Дорс ми обясни, че си обвързан от минимализма.

— Така си е.

— Тогава моята среща с теб е провал, Данил.

— Искаш да кажеш, че си дошъл да получиш утеха, а не си я получил?

— Страхувам се, че е тъй.

— Но аз пожелах да се срещнем, защото също търсех утеха.

— От мен?

— От психоисторията. Тя би могла да посочи вероятен излаз към безопасността, който аз не смогвам да видя.

Селдън тежко въздъхна:

— Данил, психоисторията още не е дотолкова развита.

Първият министър го погледна мрачно:

— Имаше осем години на разположение, Хари.

— Може да са осем, може да са осемстотин и пак да не бъде развита достатъчно. Проблемът е необозрим.

— Не очаквам техниката да е перфектна, но навярно си нахвърлял някакъв скелет или принцип, който да използваш като указание. Далеч от идеалното може би, ала по-добро от обикновеното налучкване.

— Не повече, отколкото преди осем години — тъжно рече Селдън. — Та ето до какво се свеждат нещата. Ти трябва да останеш на власт, а Джоуранъм трябва да бъде провален по такъв начин, че стабилността на Империята да се поддържа, колкото е възможно по-дълго време, и аз да имам реални шансове да разработя психоисторията. Това обаче няма как да бъде сторено, преди първо да съм се справил с психоисторията. Така ли е?

— Така изглежда, Хари.

— Тогава ние се въртим в порочен кръг и Империята ще бъде разрушена.

— Освен ако не се случи нещо непредвидено. Освен ако ти не направиш тъй, че да се случи нещо непредвидено.

— Аз? Данил, как бих могъл да го сторя без психоисторията?

— Не знам, Хари.

И отчаян, Селдън се надигна да си ходи.

12

Дни наред след това Хари Селдън пренебрегваше своите служебни задължения, за да използва компютъра си в режим на пресяване на новини.

Малко компютри бяха способни да се справят с всекидневната информация от двадесет и петте милиона свята. Няколко от тях бяха абсолютно необходими в Имперския генерален щаб. Някои от по-големите столици на Външните светове също притежаваха такива машини, макар повечето да се задоволяваха със субетерната връзка с Централните новини на Трантор.

Един компютър във важен математически факултет би могъл, ако е достатъчно съвременен, да бъде модифициран като независим източник на новини и Селдън се беше погрижил да модифицира своя. В края на краищата туй бе нужно за психоисторическите му изследвания, въпреки че способностите на компютъра бяха приписани на други, значително по-благовидни причини.

В идеалния случай тази машина трябваше да съобщава за всичко извънредно във всеки от световете на Империята. Щеше да се появи една кодирана и ненатрапчива светлинка и Селдън лесно би успял да я проследи. Светлинката се мяркаше от дъжд на вятър, защото дефиницията за „извънредно събитие“ бе твърде строга и боравеше с редки и едромащабни резки промени.

При липса на подобен компютър човек можеше да се обажда на разни светове в случаен порядък — естествено не на всичките двадесет и пет милиона, ами на няколко дузини. Това беше потискащо и дори затъпяващо задължение, понеже нямаше свят, където всяко денонощие да не стават относително дребни катастрофи. Тук вулканично изригване, там наводнение, нейде другаде икономически катаклизъм от един или друг род и, разбира се, бунтове. През последните хиляда години не бе минал и ден без бунтове по някакъв повод на стотина (че и отгоре) различни светове.

То се знае, такива факти не се взимаха под внимание. Човек не биваше да се тревожи за бунтовниците повече, отколкото за вулканичните изригвания, след като на населените светове и двете представляваха постоянни величини. Виж, ако някога се случеше отникъде да не съобщят за бунт, това би могло да бъде показателно за нещо тъй необичайно, че да предизвика най-голяма загриженост.

Селдън не можеше да се застави да изпита загриженост. При всичките им безредици и несполуки Външните светове напомняха огромен океан в безбурно пладне — с леко вълнение и дребни надигания, но нищо друго. В общата ситуация през последните осем, че и осемдесет години той не успяваше да открие никакво свидетелство, което ясно да подсказва за упадък. Обаче Демерцел (в отсъствието на Демерцел Селдън не смогваше вече да мисли за него като за Данил) твърдеше, че упадъкът продължава, а Първият министър най-редовно държеше ръка върху пулса на Империята по начин, който Хари Селдън не можеше да дублира. И това щеше да продължи до деня, когато би имал на свое разположение водещата сила на психоисторията.

Възможно бе упадъкът да е толкова малък, че да остане незабележим до момента на някаква критична точка — подобно на жилище, което бавно се износва и се разпада без видими признаци, докато някоя нощ не рухне покривът.

Проблемът беше кога ще рухне покривът и Селдън нямаше отговор.

От време на време той проверяваше самия Трантор. Тук новините винаги бяха значително по-съществени. От една страна, Трантор с неговите четиридесет милиарда бе най-гъсто населеният свят. От друга, осемстотинте му сектора образуваха истинска миниимперия. От трета, тука трябваше да се проследяват дългите вериги на управленските функции и делата на императорското семейство.

Онова обаче, което се наби в очите на Селдън, беше секторът Дал. При изборите за Съвет на Дал бяха утвърдени петима от поддръжниците на Джоуранъм. Съгласно коментара за пръв път се случваше хората на Ласкин Джоуранъм да влязат в секторен съвет.

Изненада нямаше. Ако изобщо можеше да се говори за крепост на джоуранъмитите, това бе Дал, но Селдън сметна, че събитието е тревожен показател за напредъка на демагога. Поръча микрочип на тази тема и вечерта го отнесе у дома си.

Когато професорът пристигна, Рейч откъсна поглед от компютъра и очевидно се почувства задължен да даде обяснения:

— Помагам на мама за някои материали, от които има нужда.

— А какво става със собствената ти работа?

— Свърших я, татко. Всичката я свърших.

— Добре. Виж това — Хари показа на Рейч чипа в ръката си, преди да го пъхне в микропроектора.

Рейч погледна списъка на новините, който увисна във въздуха пред очите му, и кимна:

— Да, знам.

— Знаеш?

— Ами да. Аз обикновено следя Дал. Нали разбираш, роден сектор и така нататък.

— И какво смяташ?

— Не съм изненадан. А ти? Целият Трантор се отнася към Дал, като че ли е боклук. Защо да не приемат възгледите на Джоуранъм?

— Ти също ли ги приемаш?

— Ами… — Рейч направи замислена гримаса. — Трябва да си призная, че някои от нещата, които той разправя, ми харесват. Казва, че иска равенство за всички. Има ли нещо лошо тук?

— Абсолютно нищо, ако наистина си го мисли. Ако е искрен. Ако не го използва просто като средство да получи гласове.

— Съвсем вярно, татко, но повечето далянци вероятно се питат: „Какво можем да загубим? Сега нямаме равенство, въпреки че законът твърди обратното.“

— Законите се правят трудно.

— Това надали ще те ободри, когато се печеш на смъртоносен огън.

Селдън бързо разсъждаваше. Бе започнал да разсъждава още щом налетя на съобщението. Каза:

— Рейч, ти нали не си бил в Дал, откакто майка ти и аз те взехме оттам?

— Естествено, че съм бил. Забрави ли, че преди пет години те придружих при посещението ти в Дал?

— Да, да — Селдън небрежно махна с ръка, — но това просто не се брои. Бяхме в междусекторен хотел, който не беше далянски, и доколкото си спомням, Дорс нито веднъж не те остави да излезеш самичък на улицата. В края на краищата ти беше едва на петнадесет години. Сега би ли желал да посетиш този сектор сам, на своя отговорност, след като вече си на двадесет?

Рейч се изхили:

— Мама никога няма да ми разреши.

— Не съм казал, че се радвам на перспективата да се спречкаме с нея, ала нямам намерение да я моля за разрешение. Въпросът е дали искаш да го направиш заради мен?

— От любопитство? Разбира се. Ще ми се да погледна какво е станало със старото място.

— А ще успееш ли да отделиш време от ученето?

— При всички положения. Няма да изпусна нито седмица. Освен това ти можеш да запишеш лекциите и аз да наваксам, щом се върна. Мога да си издействам разрешение — в последна сметка моят старец е във факултета, — освен ако не са те уволнили, татко.

— Засега не. Само че аз не го виждам като джиджи-биджи.

— Щях да се изненадам от противното. Не предполагах, че знаеш какво е джиджи-биджи, татко. Учуден съм, че знаеш израза.

— Не ставай нахален. Отидеш ли там, искам да се срещнеш с Ласкин Джоуранъм.

Рейч се стресна:

— Но как да го направя? Нямам представа къде ще бъде.

— Ще бъде в Дал. Поканен е да говори пред Съвета на сектора с новите му членове. Ще научим точната дата и можеш да тръгнеш няколко дни по-рано.

— Как да си уредя да го видя, татко? Не смятам, че ще отвори приемна.

— И аз не смятам, обаче го оставям на теб. След като си станал на двадесет, трябва да знаеш как да го сториш. Вярвам, че острият ти разум не се е затъпил прекалено много през изминалите години.

Рейч се усмихна:

— Надявам се, че не е. Да предположим, че го срещна. И?

— Ами открий, каквото можеш: какво планира всъщност, какво наистина си мисли.

— Действително ли си въобразяваш, че ще ми каже?

— Ако го направи, няма да се изненадам. Ти имаш някакъв номер да внушаваш доверие, нещастни хлапако. Дай да си поговорим на тази тема.

И те си поговориха. Няколко пъти.

Селдън се тормозеше. Не бе сигурен докъде ще доведе всичко това, но не се осмеляваше да се посъветва е Юго Амарил, с Демерцел или (най-вече) с Дорс. Можеха да му попречат. Можеха да докажат, че идеята му е лоша и че не се нуждае от такава информация. Намисленото му се виждаше единственият спасителен изход и той не искаше да го блокират.

Ала дали въобще съществуваше изход? На Селдън му се струваше, че само Рейч би успял да спечели доверието на Джоуранъм, но дали трябваше да използва точно него? Той бе далянец и симпатизираше на Ласкин Джоуранъм. Доколко можеше да му вярва? Ужасно! Рейч беше негов син и професорът никога досега не бе имал повод да го подозира.

13

Ако Селдън се съмняваше в ефикасността на своята идея, ако се боеше, че тя би могла преждевременно да взриви нещата или безнадеждно да ги придвижи в неправилна посока, ако бе изпълнен с агонизиращо съмнение дали може напълно да се вярва на Рейч, че ще изиграе задоволително ролята си, той все пак не се колебаеше — ама никак — каква ще е реакцията на Дорс, когато бъде поставена пред fait accompli[24].

И той не се разочарова, стига чувствата му да можеха добре да се изразят с тази дума.

Все пак в известен смисъл беше разочарован, защото Дорс не повиши ужасена глас, както май си бе представял и както се бе подготвил да издържи.

Откъде да знае? Тя не беше като другите жени и никога не я бе виждал наистина разгневена. Може би в характера й не влизаше да се ядосва истински — или онова, което според него би показвало, че е истински ядосана.

Дорс просто го изгледа студено и произнесе с горчив и неодобрителен глас: „Ти си го изпратил в Дал? Сам?“ Много тихо и въпросително.

За миг Селдън трепна от ниския й тон. Сетне твърдо рече:

— Така трябваше. Беше необходимо.

— Чакай да проумея. Изпратил си го в това свърталище на крадци, в това леговище на убийци, сред тази сбирщина от всичко престъпно?

— Дорс! Вбесяваш ме, като говориш тъй. Мисля, че само един фанатик може да използва подобни шаблони.

— Отричаш ли, че Дал е точно същият, какъвто го описах?

— Разбира се. Там има престъпници и бедняшки квартали, знам го отлично. И двамата го знаем. Само че не целият Дал е такъв. Престъпници и бедняшки квартали има във всеки сектор, даже в Императорския и в Стрилинг.

— Ех, няма ли някакви степени? Едно не е равно на десет. Ако всички светове са наситени с престъпност, ако всички сектори гъмжат от рецидивисти, Дал не е ли сред най-лошите? Пусни компютъра и провери статистиките.

— Няма за какво да ги проверявам. Дал е най-бедният сектор на Трантор, а между мизерията и престъпността съществува положителна корелация, признавам си.

— Признаваш! И си го пратил сам? Можехте да идете заедно или да ме помолиш аз да го придружа, или да проводиш с него половин дузина състуденти. Сигурна съм, че щяха да го приемат като добре дошъл отдих от ученето.

— Това, за което ми трябва Рейч, изисква да бъде сам.

— И за какво ти трябва?

Селдън обаче упорито мълчеше.

— Дотам ли стигнахме? Да не ми вярваш? — рече Дорс.

— Става дума за догадка. Осмелявам се лично да поема риска, но не мога да включа и теб или когото и да било другиго.

— Само че не ти поемаш риска, ами бедният Рейч.

— Той не поема никакъв риск — нетърпеливо каза Селдън. — Двадесетгодишен е, жизнен и твърд като дърво — и то нямам предвид дръвчетата, които растат под стъклата на Трантор. Говоря за някое хубаво здраво дърво от хеликонските гори. Освен това е извъртач, а далянците не са.

— Ти пък с твоето извъртане — рече Дорс, без студенината й изобщо да се е стопила — Мислиш си, че то решава всичко? Далянците носят ножове. Всеки далянец. И бластери, сигурна съм.

— За бластерите не знам. Щом се стигне до бластери, законите са съвсем сурови. Що се отнася до ножовете, уверен съм, че и Рейч има. Той носи нож дори тук в кемпуса, където е абсолютно противозаконно. Смяташ ли, че няма да го вземе в Дал?

Дорс не отговори.

Селдън също мълча няколко минути, после реши, че може би е време да я успокои:

— Слушай, ще ти кажа нещо. Надявам се, че младежът ще види Джоуранъм, който се кани да посети Дал.

— О, и какво очакваш да направи Рейч? Да го накара горчиво да съжалява за порочната си политика и да го върне обратно в Микоген?

— Хайде, стига. Ако смяташ да се държиш така язвително, няма смисъл да го обсъждаме — той отмести поглед от нея към прозореца в сиво-синьото небе под купола. — Онова, което очаквам да направи — гласът му за миг секна, — е да спаси Империята.

— Това положително ще бъде много по-лесно.

Тонът на Селдън укрепна:

— Да, това очаквам. Ти нямаш готово решение, самият Демерцел също няма готово решение. Той направо си призна, че решението зависи от мен. Ето към какво се стремя и затуй Рейч ми трябва в Дал. В края на краищата знаеш, че има способността да предизвиква симпатия. Тя му свърши работа с нас и съм убеден, че ще му свърши работа и с Джоуранъм. Ако се окажа прав, всичко може да мине добре.

Очите на Дорс леко се разшириха:

— Да не ми намекваш, че се ръководиш от психоисторията?

— Не, не искам да те лъжа. Не съм стигнал до точката, където бих могъл по някакъв начин да се ръководя от психоисторията, но Юго непрекъснато говори за интуиция, а аз си имам моята.

— Интуиция? Какво е това? Дай определение!

— Много просто. Интуицията е едно странно за човешкия мозък изкуство да извлича правилния отговор от данни, които сами по себе си са непълни или дори може би подвеждащи.

— И ти си го направил?

Селдън кимна убедено:

— Да. Точно така.

Ала иначе си помисли нещо, което не посмя да сподели с Дорс. Ами ако чарът на Рейч е отлетял? Или, още по-лошо, ако съзнанието, че е далянец, се окаже прекалено силно за него?

14

Билиботън си беше Билиботън — мръсният, проснал се нашироко, зловещ район Билиботън. Той ухаеше на разложено и въпреки това бе пълен с жизненост, каквато Рейч бе убеден, че не може да се намери никъде другаде на Трантор. Навярно не можеше да се намери и в цялата Империя, макар че младежът не знаеше нищо от първа ръка за който и да било друг свят освен Трантор.

За последен път посети Билиботън, когато беше не повече от дванайсетгодишен, но дори хората по улиците сякаш бяха същите: същата смесица от подлост и непочтителност; изпълнени с изкуствена гордост и мърмореща неприязън; мъжете — белязани с тъмните си пищни мустаци, а жените — с торбестите си дрехи, които сега изглеждаха ужасно развлечени в по-възрастните и видели свят очи на Рейч.

Как е възможно жени с такива дрехи да привличат мъжете? Глупав въпрос. Даже когато беше на дванадесет, имаше съвсем ясна представа колко лесно и бързо могат да се съблекат.

Ето го тук, потънал в мисли и спомени, върви покрай витрините на магазините, опитва се да се убеди, че помни точно това или онова място, и се чуди дали между минувачите, с осем години по-възрастни, са и хората, които бе познавал. Може би момчешките му приятели — и той изпита неловкост от факта, че макар да си спомняше някои от прякорите, дето си лепяха един на друг, не успява да се сети за нито едно истинско име.

Дупките в паметта му бяха наистина огромни. Не че осем години са чак толкова много време, ала туй бяха две пети от живота на двайсетгодишния човек, а неговият живот, откакто напусна Билиботън, така се различаваше от всичко преди, че то бе избледняло като мъгляв сън.

Миризмите обаче си бяха същите. Стигна до една пекарница — мръсна и неприветлива — и помириса кокосовата глазура, просмукала въздуха с ухание, каквото не беше подушвал никъде другаде. Даже когато му се случеше да спре, за да си купи кокосови сладки, дори когато ги рекламираха като „далянски“, те си оставаха само бледи имитации и нищо повече.

Изкушението бе силно. Всъщност защо не? Имаше кредити, а Дорс не бе тук, та да сбърчи нос и да се зачуди на висок глас колко е чисто — или, по-скоро, колко не е чисто — това заведение. Кой ли едно време се интересуваше от чистота?

Магазинчето беше сумрачно и трябваше известно време очите на Рейч да свикнат. Видя няколко ниски маси с по чифт полуразпаднали се столове, където хората несъмнено можеха да опитат нещо леко от рода на мока и тарталетки. На една маса седеше младеж, пред него стоеше празна чаша. Той носеше тениска, която някога е била бяла и сигурно на по-свястно осветление щеше да изглежда още по-мръсна.

Пекарят или може би сервитьорът излезе от задната стаичка и каза доста грубо:

— К’во искаш?

— Кокосарник — рече Рейч също тъй грубо (нямаше да бъде истински билиботънец, ако разиграваше разни там учтивости), като използва жаргонната дума, добре запомнена през ония времена.

Думата все още бе в обръщение, защото сервитьорът му подаде с пръсти точно желаната сладка. Момчето Рейч би сметнало това в реда на нещата, но мъжът Рейч леко се слиса.

— Искаш торбичка?

— Не — отвърна гостът. — Ще я изям тук.

Плати на сервитьора, взе кокосарника от ръката му и полупритворил очи, впи зъби във вкусотията. В детството му тя бе рядко угощение — понякога щом събереше нужния кредит, за да си я купи, понякога щом получеше хапка от временно забогатял приятел, а най-често ако чопнеше някой кокосарник, докато никой не гледа. Сега можеше да поръча колкото си ще.

— Хей! — викна един глас.

Младежът от другата маса му се мръщеше. Рейч вежливо каза:

— На мен ли говориш, аверче?

— Ъхъ. К’во правиш?

— Джвакам кокосарник. К’во ти пука? — автоматично бе приел билиботънския начин на изразяване. Въобще не му беше трудно.

— И к’во търсиш в Билиботън?

— Тук съм роден. И отгледан. В легло, а не на улицата като теб — обидата бе изречена лесно, сякаш никога не бе напускал родното място.

— Ами-и? Много хубаво се обличаш за билиботънец. Съвсем фръц-фръц. Смърдиш на парфюм — и оня повдигна кутрето си, за да намекне за женственост.

— Няма да говоря ти как смърдиш. Аз се издигнах навън.

— Навън, така ли? Ой-ля-ляя.

Двама мъже влязоха в пекарницата. Рейч леко се смръщи, защото не беше сигурен дали не са повикани. Младежът на масата обясни на новодошлите:

— Тоя образ се бил издигнал навън. Казва, че е билиботънец.

Единият от новодошлите отдаде иронично чест и се ухили без следа от дружелюбност. Зъбите му бяха обезцветени.

— Не е ли гот? Винаги е приятно да срещнеш някой билиботънец, който се е издигнал навън. Т’ва му дава шанс да помогне на бедните кутсузлии от сектора. Например с кредити. Всякога можеш да пуснеш някой и друг кредит за бедните, а?

— Колко имаш, господине? — попита другият и престана да се хили.

— Хей — рече мъжът зад тезгяха. — Айде, момчета, излезте от моя магазин. Не искам разправии тук.

— Няма да има разправии — заяви Рейч. — Аз си тръгвам.

Той се запъти към вратата, но седналият протегна крак пред него:

— Не си отивай, приятел. Компанията ти ще ни липсва.

Собственикът зад тезгяха, очевидно уплашен от най-лошото, изчезна в дъното. Рейч се усмихна и каза:

— Веднъж, момчета, като бях в Билиботън с вехтите, ни спряха десет приятелчета. Десет. Броих ги. Трябваше да се погрижим за тях.

— Е? — изръмжа първият, който се бе обадил. — Твоят старец ли се погрижи и за десетте?

— Моят старец? Тц. Той не би си хабил времето. Дъртата ги оправи, пък аз мога да го върша по-добре от нея. Тука сте едва трима. Така че, ако нямате нищо против, разчистете пътя.

— Разбира се. Само остави всичките си кредити. И някои дрехи.

Младежът от масата се изправи. В ръката си държеше нож.

— Виж ги ти — каза Рейч. — Сега ще ми губят времето.

Беше привършил своя кокосарник и се бе полуизвърнал. После светкавично се хвана за масата, а левият му крак излетя и върхът на обувката му се заби безпогрешно в слабините на човека с ножа.

Онзи изрева и падна. Масата изхвърча, избута втория към стената и го задържа там, докато лявата ръка на Рейч се мярна, за да тресне с ръба на дланта ларинкса на третия, който се закашля и строполи.

Всичко отне две секунди — Рейч вече стоеше с по един нож във всяка шепа.

— Хайде, кой от вас иска да шавне?

Те се облещиха в него, но останаха като вцепенени по местата си и Рейч кимна:

— В такъв случай аз си тръгвам.

Обаче сервитьорът, оттеглил се в задната стаичка, сигурно бе извикал за помощ, защото още трима мъже влязоха в магазинчето, докато оня пищеше: „Скандалджии! Чисти скандалджии!“

Новопристигналите бяха облечени еднакво — очевидно в униформа, каквато Рейч досега не бе виждал. Крачолите на панталоните бяха натикани в ботуши, свободните зелени тениски — препасани, а на върха на главите им се кипреха малко смешни полусферични шапки. Отпред на лявото рамо на всяка тениска личаха буквите „ГД“.

Изглеждаха далянци, ала мустаците им не напомняха съвсем далянските. Бяха черни и гъсти, но грижливо подстригани на нивото на устните и не бяха оставени да станат прекалено пищни. Рейч си позволи вътрешно да им се изсмее. Липсваше им убедителността на собствените му мустаци, обаче трябваше да признае, че са спретнати и чисти.

Водачът на тримата униформени каза:

— Аз съм ефрейтор Куинбър. Какво става тук?

Победените билиботънци се вдигнаха на крака с очевидно очукан вид. Единият все още беше превит надве, другият търкаше гърлото си, а третият се държеше така, сякаш рамото му е изкълчено.

Ефрейторът философски ги огледа, докато хората му блокираха вратата. Той се обърна към Рейч — единствения, които изглеждаше незасегнат:

— Момче, ти билиботънец ли си?

— Тук съм роден и отгледан, но осем години съм живял къде ли не — билиботънският му акцент намаля, ала все още се чувстваше (поне дотолкова, доколкото съществуваше и в речта на ефрейтора). Дал имаше и други райони освен Билиботън, като някои от тях претендираха за голяма вежливост в обноските. — От органите на реда ли сте? Нещо не си спомням униформата, която вие…

— Не сме от органите на реда. В Билиботън няма да намериш много органи на реда. Ние сме Гвардията на Джоуранъм и поддържаме спокойствието. Познаваме тези тримата и сме ги предупреждавали. Ще се погрижим за тях. Ти си нашият проблем, мой човек. Името? Гражданският номер?

Рейч им ги каза.

— И какво стана тук?

Рейч им обясни.

— А каква ти е работата насам?

— Вижте какво, имате ли право да ме разпитвате? Ако не сте от органите на реда… — забеляза гостът.

— Слушай — рече с решителен глас ефрейторът, — не ни питай за правата. Ние сме всичко, което съществува в Билиботън, и използваме това, защото си го взимаме. Казваш, че си набил тези трима мъже и аз ти вярвам. Само че нас няма да ни набиеш. На нас не ни разрешават да носим бластери… — И тук той бавно извади един бластер. — Сега ми кажи каква работа имаш насам.

Рейч въздъхна. Ако беше отишъл направо в залата на сектора, както би трябвало да направи, ако не беше спрял, за да се потопи в носталгията си по Билиботън и кокосарниците…

— Дошъл съм да видя господин Джоуранъм по важен въпрос и доколкото вие, изглежда, сте част от негова органи…

— Да видиш лидера?

— Да, ефрейторе.

— С два ножа в ръцете?

— За самозащита. Нямах намерение да ги нося с мен, когато срещна господин Джоуранъм.

— Ти казваш това. Ще те арестуваме, господине. Ще разчепкаме тая работа. Може да ни отнеме много време, обаче ще я разчепкаме.

— Но вие нямате право. Вие не сте законно упълно…

— Добре, намери някой да му се оплачеш. Дотогава си наш.

И така, ножовете бяха конфискувани, а Рейч — задържан.

15

Клеон вече не бе същият красив млад монарх, когото показваха холографиите. Може би на тях все още беше същият, ала огледалото твърдеше друго. Последният му рожден ден бе отпразнувай с обичайната тържественост и ритуали, но въпреки туй си оставаше четиридесетият.

Императорът не виждаше нищо лошо във факта да е на четиридесет. Здравето му беше идеално. Беше качил леко килограмите, обаче съвсем леко. Ако не бяха периодично извършваните микрокорекции, навярно лицето му би изглеждало по-възрастно и това му придаваше леко емайлиран вид.

Владееше трона от осемнадесет години — едно от най-продължителните царувания през този век — и чувстваше, че няма сила, която ще му попречи да управлява още четиридесет, така че в резултат неговото царуване да стане най-дългото в историята на Империята. Клеон погледна пак огледалото и реши, че би било малко по-добре, ако не актуализира третото измерение на лицето си.

Я виж Демерцел — предания, благонадеждния, необходимия, непоносимия Демерцел. Въобще не се е променил. Поддържа се, и то, доколкото е известно на Клеон, без никакви микрокорекции. Естествено Демерцел си трае за всичко. И никога не е бил млад. Още когато постъпи на служба при бащата на Клеон и Клеон бе малко момче и имперски принц, видът му не беше младежки. Видът му и сега не е младежки. Дали е по-хубаво да изглеждаш стар отначало, но да избегнеш промените после? Промените!

Това му напомни, че е повикал Демерцел с определено намерение, а не просто така, та той да стои там, докато Императорът размишлява. Първият министър би приел прекаления размисъл като признак за старост.

— Демерцел — каза монархът.

— Сир?

— Този приятел Джоуранъм… Уморих се да слушам за него.

— Няма причина да слушате за него, сир. Той е един от онези феномени, които изплуват на повърхността на новините за кратко и сетне изчезват.

— Ала Джоуранъм не изчезва.

— Понякога това отнема малко време, сир.

— Какво мислиш за него, Демерцел?

— Опасен е, но има известна популярност. Точно тя увеличава опасността.

— Щом ти го намираш опасен, а аз го намирам досаден, защо трябва да чакаме? Не може ли просто да бъде затворен или екзекутиран, или нещо подобно?

— Политическата ситуация на Трантор, сир, е деликатна…

— Винаги е била такава. Кога си ми казвал, че е друга освен деликатна?

— Живеем в трудни години, сир. Ще бъде безполезно да направим нещо по-сериозно срещу Джоуранъм, ако с това само засилим опасността.

— Лоша работа. Може и да не съм много начетен — един Император няма време да бъде много начетен, — ала все пак знам историята на моята Империя. През последните две столетия е имало доста от тези популисти, както ги наричат, дето са заграбвали властта. При всеки отделен случай те са свеждали царуващия Император до фигурант. Аз не желая да бъда фигурант, Демерцел.

— Не е възможно да станете, сир.

— Няма да бъде невъзможно, ако ти нищо не правиш.

— Опитвам се да взема мерки, сир, но предпазливи.

— Има поне един приятел, който не е предпазлив. Преди около месец професор от университета — професор! — спрял без чужда помощ потенциален бунт на джоуранъмитите. Натикал се там и го спрял.

— Точно така е направил, сир. Откъде научихте?

— Научих, защото става дума за човек, от когото се интересувам. Защо не си ми докладвал за случая?

Демерцел отвърна почти сервилно:

— Редно ли ще бъде да Ви безпокоя с всички незначителни подробности, които минават през бюрото ми?

— Незначителни? Професорът, свършил тази работа, се казва Хари Селдън.

— Действително това му беше името.

— И то ми е познато. Преди няколко години той не представи ли на последния Конгрес един доклад, който ни заинтригува?

— Да, сир.

Клеон изглеждаше доволен:

— Както виждаш, все пак имам памет. Не ми е нужно да разчитам за всичко на моите хора. Нали разговарях с тоя приятел Селдън за същността на доклада му?

— Паметта Ви е наистина безпогрешна, сир.

— Какво стана с неговата идея? Беше някакво устройство за предсказване на бъдещето. Моята безпогрешна памет не е запазила названието му.

— Психоистория, сир. Това не е точно устройство за предсказване на бъдещето, а теория за предвиждане на общите тенденции в бъдещата история на човечеството.

— И какво стана с нея?

— Нищо, сир. Както Ви обясних навремето, цялата идея се оказа съвършено непрактична. Много любопитна, но безполезна.

— Въпреки всичко той е способен да предприеме действия, за да спре потенциален бунт. Щеше ли да се осмели да го стори, ако предварително не знаеше, че ще успее? Това не е ли доказателство, че тази — как беше? — психоистория върши работа?

— Случаят само доказва, че Хари Селдън е безразсъдно смел, сир. Даже и психоисторическата теория да имаше практическо приложение, тя нямаше да може да постига резултати спрямо отделен човек или отделно действие.

— Не ти си математикът, Демерцел, а той. Мисля, че е време отново да го поразпитам. В края на краищата скоро пак ни предстои Конгрес.

— Ще бъде безполезно…

— Демерцел, аз го искам. Направи нужното.

— Да, сир.

16

Рейч слушаше, агонизирайки от нетърпение, но се мъчеше да не го издава. Беше затворен в една импровизирана килия нейде навътре из Лабиринтите на Билиботън, където го бяха завели по улички, които той вече не си спомняше. (Той, който в прежните дни можеше безпогрешно да кръстосва по същите тези улички и да се скрие от всеки преследвач.)

Човекът с него, облечен в зелените дрехи на Гвардията на Джоуранъм, беше или мисионер, специалист по промиването на мозъци, или недоучил теолог. Бе обявил, че се казва Сандер Нии, и сега със сочен далянски акцент дуднеше някакво дълго послание, явно научено наизуст:

— Ако хората от Дал желаят да се наслаждават на равенство, трябва да докажат, че са достойни за него. Добро управление, кротко поведение, благопристойни удоволствия — туй са изискванията. За да оправдаят своята нетолерантност, другите ни обвиняват в агресивни намерения и носене на оръжие. Ние искаме да се представим пред света неопетнени и…

Рейч го прекъсна:

— Съгласен съм с всяка ваша дума, стражар Нии, обаче трябва да видя господин Джоуранъм.

Стражарят бавно поклати глава:

— Ако нямаш съответната уговорка или разрешение, не може.

— Вижте, аз съм син на един твърде важен професор от университета в Стрилинг, професор по математика.

— Не познавам никакви професори. Ти, мисля, каза, че си от Дал?

— Естествено, че съм от Дал. Не можете ли да разберете по говора ми?

— И твоят старец е професор в голям университет? Не ми мяза на истина.

— Е, той е вторият ми баща.

Стражарят смля това и кимна:

— Знаеш ли някого в Дал?

— Да, майка Рита. Тя ще ме познае.

Рита беше много възрастна жена още навремето. Сега вече можеше да е сенилна[25] или мъртва.

— Въобще не съм я чувал.

(Кой друг? Никога не бе познавал човек, чието име да успее да проникне в мъглявия разум на билиботънеца пред него. Най-добрият му приятел беше хлапакът Смуджи — или поне това бе единственото име, което помнеше. Въпреки своето голямо отчаяние Рейч не си представяше, че ще попита: „Известен ли ви е някой на моите години, който да се казва Смуджи?“)

Накрая рече:

— Ами Юго Амарил.

В очите на Нии сякаш проблясна мъждива искрица.

— Как?

— Юго Амарил — повтори бързо Рейч. — Работи за втория ми баща в университета.

— И е далянец, а? Всички в този университет са все далянци?

— Само той и аз. Юго беше топлотехник.

— Какво дири в университета?

— Баща ми го измъкна от каналите преди осем години.

— Хубаво… Ще пратя някого.

Трябваше да чака. Даже и да избягаше, къде би могъл да иде по преплетените улички на Билиботън, без мигновено да го пипнат?

Минаха двадесет минути, преди Нии да се върне с ефрейтора, който бе арестувал Рейч. Младежът изпита слаба надежда — ефрейторът комай имаше поне малко мозък.

— Кой е тоя далянец, дето познаваш? — изръмжа той.

— Юго Амарил, господине, един топлотехник, когото моят баща намери преди осем години в Дал и го взе със себе си в Стрилингския университет.

— Защо го е направил?

— Баща ми мислеше, че Юго може да се занимава с по-важни дела, отколкото да полага топлопроводи.

— Например?

— Математика. Той…

Ефрейторът вдигна ръка:

— В кой район работеше?

Рейч помисли малко:

— Тогава бях още момче, но ми се струва, че беше С-2.

— Аха, С-3. Доста е близко.

— Значи го познавате, ефрейторе?

— Не лично, обаче в топлофикацията нещата са ясни, пък и аз съм работил в нея. Може би и ти оттам го знаеш. Имаш ли някакво доказателство, че наистина познаващ Юго Амарил?

— Вижте сега. Хайде да ви обясня какво ми се ще да направя. Ще напиша на един лист моето име и името на баща ми. Сетне ще добавя още една дума. Свържете се — както си искате — с някой чиновник от групата на господин Джоуранъм (той утре ще бъде в Дал) и само му прочетете моя текст. Ако нищо не се случи, тогава сигурно ще седя тук, докато изгния, но не ми се вярва. Убеден съм, че за три секунди ще ме измъкнат и вие ще получите повишение, задето сте предали информацията. Ако откажете да го сторите, когато открият, че съм тука — а те ще открият, — ще попаднете право между шамарите. В края на краищата, след като знаете, че Юго Амарил е напуснал Дал с един много важен математик, просто си представете, че същият този много важен математик ми е баща. Казва се Хари Селдън.

По лицето на ефрейтора ясно пролича, че името не му е неизвестно.

— Каква е тая дума, дето ще я напишеш?

— Психоистория.

Далянецът се намръщи:

— Що е то?

— Няма значение. Само я прочетете и ще видите какво ще стане.

Ефрейторът му подаде листче от тетрадка:

— Добре. Пиши и ще видим какво ще стане.

Рейч почувства, че трепери. Много му се искаше да знае как ще се развият събитията. Те зависеха изцяло от човека, с когото щеше да говори ефрейторът, и от магията на думата.

17

Хари Селдън погледна дъждовните капки по стъклата на императорския автомобил и усети пронизваща носталгия.

За всичките осем години, прекарани на Трантор, едва за втори път му бе наредено да посети Императора на единственото открито късче земя на планетата. И двата пъти времето беше лошо. Първия път, малко след като пристигна на Трантор, калпавото време само го раздразни. На него то не предлагаше нищо ново. Хеликон, родният му свят, си имаше достатъчно бури, особено в района, където бе отраснал.

Но ето че вече отдавна живееше в един измислен климат, в който бурите представляваха компютъризирана облачност на случайни интервали плюс кротки валежи в часовете за спане. Бушуващите ветрове бяха заменени със зефири и нямаше големи горещини и студове, ами просто фини промени, които те караха понякога да разкопчаеш ризата си или да си сложиш тънка жилетка. И Хари беше чувал оплаквания дори от тези леки изменения.

Сега наблюдаваше как от студеното небе се лее истински дъжд — не бе виждал такава гледка от години, — а всъщност обичаше дъжда. Той му напомняше за Хеликон, за младостта, за относително безгрижните дни и Селдън се чудеше дали ще може да убеди шофьора да мине по обиколния път до Двореца.

Беше невъзможно! Самият Император искаше да го види, но с автомобил пътуването бе достатъчно дълго, дори и когато се движиш по права линия и трафикът не ти пречи. Разбира се, Императорът не бива да го чака.

Този Клеон се различаваше от оня, когото Селдън зърна преди осем години. Беше качил към десет фунта[26] и лицето му бе навъсено. Кожата около очите и на бузите му изглеждаше изтъняла в резултат на твърде многото микрокорекции, както установи Хари. В известен смисъл той изпита жал към Клеон: при всичката му гордост и имперска власт монархът оставаше безсилен пред хода на времето.

Клеон пак прие Хари Селдън насаме — в същата луксозно обзаведена стая от първата им среща. Според етикета Селдън зачака да се обърнат към него.

Като прецени набързо външността на госта, Императорът каза небрежно:

— Радвам се да ви видя, професоре. Нека да зарежем формалностите, както постъпихме и миналия път.

— Добре, сир — рече вдървено Селдън. Не винаги беше безопасно да се държиш неофициално само защото в момент на разчувстване Императорът ти е внушил да го сториш.

Клеон направи неуловим жест и изведнъж стаята се оживи от автомати, появи се маса и започнаха да пристигат ястия. Обърканият Хари не можеше да проследи отделните детайли.

Домакинът запита съвсем естествено:

— Ще вечеряме ли заедно, Селдън?

Поканата имаше интонацията на въпрос, ала по някакъв начин носеше силата на заповед.

— Ще бъде чест за мен, сир — каза професор Селдън и внимателно се огледа. Много добре знаеше, че човек не задава (или поне не бива да задава) въпроси на Императора, обаче не виждаше как да го избегне. Съвсем тихо, стараейки се да не прозвучи нетактично, той рече: — Първият министър няма ли да вечеря с нас?

— Не — отвърна Клеон. — В този момент той има други задължения и освен това искам да говоря с вас на четири очи.

Известно време се храниха мълчаливо. Монархът го фиксираше с поглед, а Хари Селдън плахо се усмихваше. Клеон не бе смятан за жесток или дори за безотговорен, но на теория можеше да нареди да арестуват Селдън въз основата на някое, смътно обвинение и ако Императорът пожелаеше да упражни влиянието си, делото никога нямаше да стигне до съда. Винаги бе по-добре да останеш незабелязан, ала сега Селдън не беше в състояние да го постигне.

Преди осем години, когато го бяха докарали в Двореца с въоръжена охрана, положението изглеждаше значително по-тежко, обаче тоя факт не успокояваше професора.

После Клеон заговори.

— Селдън — рече, — Първият министър ми е особено полезен, но понякога ми се струва, че хората може би си мислят, че нямам собствен мозък. Вие така ли смятате?

— В никакъв случай, сир — спокойно каза Селдън. Не се препоръчваше да протестира твърде много.

— Не ви вярвам. Както и да е, аз наистина имам собствен мозък и помня, че когато за пръв път дойдохте на Трантор, се забавлявахте с оная, психоисторическата задача.

— Сигурен съм, сир, че си спомняте — меко отбеляза Селдън — и как навремето Ви обясних, че това е математическа теория без практическо приложение.

— Тъй твърдяхте. Все още ли го твърдите?

— Да, сир.

— Продължавате ли оттогава да работите над нея?

— Понякога си играя, но нищо не излиза. За нещастие хаосът се намесва и възможността за предвиждане не е…

Императорът го прекъсна:

— Има един специфичен проблем, с който желая да се заемете. Опитайте от десерта, Селдън, доста е добър.

— Какъв е проблемът, сир?

— Ласкин Джоуранъм. Демерцел ми казва, — о, много учтиво — че не мога да арестувам този човек и не мога да използвам въоръжени сили, за да разбият последователите му. Казва, че това просто ще влоши положението.

— Щом Първият министър го заявява, предполагам, че е така.

— Обаче аз не искам тоя Джоуранъм… Във всеки случай няма да стана пионка в ръцете му. Демерцел нищо не прави.

— Уверен съм, сир, че прави, каквото умее.

— Ако се опитва да облекчи проблема, положително не ме държи в течение.

— Това, сир, може би се дължи на естественото му желание да Ви държи над крамолите. Първият министър сигурно чувства, че ако се налага Джоуранъм… ако се налага…

— Продължете — каза Клеон с тон на безкрайно отвращение.

— Да, сир. Не би било мъдро да изглежда сякаш лично Вие сте срещу него. В името на стабилността на Империята трябва да останете настрани.

— Много по-лесно бих могъл да осигуря стабилността на Империята без Джоуранъм. Какво предлагате, Селдън?

— Аз ли, сир?

— Вие, Селдън — нетърпеливо кимна Клеон. — Искам да ви съобщя, че не ви вярвам, като казвате, че тази психоистория е само играчка. Демерцел е на приятелска нога с вас. Мислите ли, че съм такъв идиот да не го знам? Той очаква нещо от вас. Очаква от вас психоисторията и понеже не съм глупак, аз също я очаквам. Селдън, вие за Джоуранъм ли сте? Истината!

— Не, сир, не съм за него. Намирам го за крайно опасен за Империята.

— Твърде добре, вярвам ви. Доколкото разбирам, сте спрели сам-самичък един потенциален бунт на джоуранъмити във вашия университет.

— Съвсем импулсивно, сир.

— Това го разправяйте на простаците, не на мен. Вие сте го изчислили с психоисторията.

— Сир!

— Не протестирайте. Какво правите по въпроса с Джоуранъм? Ако сте на страната на Империята, трябва да вземате мерки.

— Сир — предпазливо каза Селдън, защото не бе уверен дали наистина познава Императора. — Изпратих сина си да се срещне с Джоуранъм в сектора Дал.

— Защо?

— Синът ми е далянец и е умен. Може да открие нещо, което да ни е от полза.

— Може?

— Има вероятност, сир.

— Ще ме държите ли в течение?

— Да, сир.

— И, Селдън, не ми разправяйте, че тая психоистория е някаква играчка, че дори не съществува. Не искам да го чувам. Очаквам да направите нещо с Джоуранъм. Не мога да кажа какво да бъде, но трябва да се поразмърдате. Иначе няма да се разберем. Можете да си вървите.

Селдън се върна в Стрилингския университет в далеч по-мрачно настроение, отколкото бе тръгнал. Клеон бе говорил така, като че ли не би приел един провал.

Сега всичко зависеше от Рейч.

18

Рейч седеше в чакалнята на една обществена сграда в Дал, където в битието си на млад гамен никога не би посмял да припари. Честно казано, и сега се чувстваше малко неловко, сякаш е влязъл без позволение в чужд имот.

Опита се да бъде спокоен, заслужаващ доверие, обичлив.

Баща му споменаваше, че той носи това у себе си, но Рейч въобще не го бе осъзнавал. Ако то идваше отвътре, вероятно щеше да го развали с прекалено напъване да изглежда такъв, какъвто в действителност е.

Помъчи се да се отпусне, държейки под око чиновника, който се бореше с компютъра на бюрото си. Чиновникът не беше далянец. Всъщност туй беше Гембъл Дийн Намарти — дошлият заедно с Джоуранъм на срещата с професора, на която присъства и Рейч.

От време на време Намарти вдигаше очи от бюрото и стрелваше по някой враждебен поглед към госта. На тоя тип обичливостта на Рейч не му минаваше, младежът ясно го виждаше.

Не се и опита да отвърне на враждебността му с приятелска усмивка — щеше да бъде твърде неестествено. Просто чакаше. Засега нещата вървяха добре. Ако Джоуранъм дойдеше, както се очакваше, Рейч би имал шансове да говори с него.

Джоуранъм наистина пристигна и влезе тържествено, като пусна официалната си усмивка, пълна с топлота и увереност. Намарти вдигна ръка, Ласкин спря. Двамата тихо разговаряха, а Рейч ги наблюдаваше напрегнато и напразно правеше опити да не му личи. За него бе ясно, че Намарти е против срещата, и той настръхна.

Сетне Джоуранъм го погледна, усмихна се пак и отмести другия настрани. Рейч долови, че ако Намарти е мозъкът на отбора, човекът, който може да привлича последователи, очевидно е Ласкин Джоуранъм.

Той тръгна с едри крачки към госта и подаде възпълната си, леко влажна ръка:

— Така, така. Младежът на професор Селдън. Как си?

— Благодаря, добре, господине.

— Разбирам, че си имал неприятности, докато попаднеш тук.

— Не кой знае какви, господине.

— И вярвам, че си дошъл с послание от баща си. Надявам се, че Селдън е премислил своето решение и ще се присъедини към мен в големия ми кръстоносен поход.

— Не смятам същото, господине.

Джоуранъм лекичко се намръщи:

— Нима си тук, без той да узнае?

— Не, господине. Татко ме изпрати.

— Ясно. Гладен ли си, момко?

— В момента не, господине.

— Тогава ще имаш ли нещо против, ако аз похапна? Не ми остава много време за обикновените радости в живота — каза той с широка усмивка.

— Нямам нищо против, господине.

Двамата отидоха до една маса и седнаха. Джоуранъм разви сандвич и го захапа. После попита с едва приглушен глас:

— И защо те изпрати, синко?

Рейч вдигна рамене:

— Мисля, че си въобразяваше, че мога да открия нещо, което да използва срещу вас. Той е доста близък с Първия министър Демерцел.

— А ти не си ли?

— Не, господине. Аз съм далянец.

— Зная какъв си, господин Селдън, но какво значи това?

— Това значи, че аз съм потиснат, така че съм на ваша страна и искам да ви помогна. Разбира се, не бих желал баща ми да узнае.

— Няма причина да узнае. Как предлагаш да ми помогнеш? — той хвърли бърз поглед към Намарти, който се бе облегнал на бюрото си със скръстени ръце и намръщено лице и слушаше. — Знаеш ли нещо за психоисторията?

— Не, господине. Баща ми не ми говори за нея, пък и да ми каже туй-онуй, няма да го разбера. Мисля, че доникъде не е стигнал с тази работа.

— Сигурен ли си?

— За сигурен, сигурен съм. Има един образ, Юго Амарил — също далянец, който понякога ми казва по нещичко. Убеден съм, че въобще не се получава.

— Аха! И мога ли някой път да видя Юго Амарил, как смяташ?

— Едва ли. На него много не му пука за Демерцел, но е изцяло за баща ми. Не би направил нищо против него.

— А ти?

Рейч погледна измъчено и сетне упорито измърмори:

— Аз съм далянец.

Джоуранъм се прокашля:

— Хайде пак да те поразпитам. Как предлагаш да ми помогнеш, млади момко?

— Ще ви съобщя нещо, дето може и да не го повярвате.

— Наистина ли? Я опитай. Ако не ти повярвам, ще ти кажа.

— За Първия министър Ето Демерцел.

— Е?

Рейч се огледа неспокойно:

— Може ли някой да ме чуе?

— Само Намарти и аз.

— Добре тогава, слушайте. Този образ Демерцел изобщо не е човек, а е робот.

— Какво?!? — избухна Джоуранъм.

Рейч се почувства длъжен да обясни:

— Роботът е механичен човек, господине. Той не е човек. Той е машина.

Намарти развълнувано се намеси:

— Джоу-Джоу, не му вярвай. Това е смешно.

Джоуранъм обаче вдигна поучително ръка. Погледът му блесна:

— Защо ми го казваш?

— Баща ми беше веднъж в Микоген. После ми обясни, че в Микоген много говорели за роботите.

— Да, знам, или поне съм чувал за нещо подобно.

— Микогенците смятат, че някога сред техните предшественици е имало доста роботи, но те са били изтребени.

Очите на Намарти се свиха:

— Само че какво те кара да мислиш, че този Демерцел е робот? От малкото, което съм слушал за тия измислици, знам, че роботите са били правени от метал, не е ли тъй?

— Тъй е — откровено каза Рейч. — Ала съм чувал, че имало няколко робота, които изглеждали съвсем като хора и можели да живеят безкрайно…

Намарти яростно тръсна глава:

— Легенди! Смешни легенди! Джоу-Джоу, защо слушаме…

Джоуранъм обаче енергично го прекъсна:

— Не, Г. Д. Искам да го чуя. И аз съм давал ухо на тези легенди.

— Но това са глупости, Джоу-Джоу.

— Не бързай да отсичаш: „Глупости.“ Даже и да беше така, хората живеят и умират с глупостите си. Не е толкова важно какво е едно нещо, колкото какво мислят за него. Обясни ми, млади човече, като оставим легендите настрани, защо смяташ, че Демерцел е робот? Да предположим, че роботите съществуват. Кое у този Демерцел те кара да твърдиш, че той е робот? Сам ли ти го каза?

— Не, господине — кимна Рейч.

— Баща ти ли ти го каза? — попита Джоуранъм.

— Не, господине. Идеята е изцяло моя, обаче съм сигурен.

— Защо? Защо си толкоз сигурен?

— Ами у него просто има нещо. Първият министър не се променя. Не остарява. Не показва никакви емоции. Нещо в тялото му изглежда сякаш е направен от метал.

Джоуранъм седна обратно на стола си и задълго се втренчи в Рейч. Почти можеше да се чуе как мислите му бръмчат. Накрая се обади:

— Нека предположим, че той е робот, млади човече. Защо ти трябва да се месиш? Какво те интересува?

— Разбира се, че ме интересува — настоя Рейч. — Аз съм човек. Не ща някакъв робот да управлява Империята.

Джоуранъм се обърна към Намарти с жест на горещо одобрение:

— Чу ли го, Г. Д.? „Аз съм човек. Не ща някакъв робот да управлява Империята.“ Пуснете го по холовизията и го накарайте да го каже. Излъчвайте го непрекъснато, докато се набие в главите на всички транторианци…

— Хей — промълви Рейч, като най-накрая си пое дъх. — Не мога да кажа това по холовизията. Не мога да си позволя баща ми да разбере…

— Не, естествено, че не — бързо се съгласи Джоуранъм. — Не можем да си го позволим. Само ще използваме думите. Ще намерим някой друг далянец. По един човек от всеки сектор, всеки със собствения си диалект, но винаги с едно и също послание: „Не ща някакъв робот да управлява Империята.“

— И какво ще стане, когато Демерцел докаже, че той не е робот? — запита Намарти.

— Наистина — рече Джоуранъм, — как ще го стори? Ще му бъде невъзможно. Психически невъзможно. Какво? Великият Демерцел, силната ръка зад трона, властникът, който през всички тия години е дърпал конците на Клеон, а преди — и конците на бащата на Клеон? Нима сега ще слезе долу и ще захленчи пред публиката, че той също е човек? За него това ще бъде тъй съкрушително, както и ако се окаже робот. Г. Д., склещихме мръсника в положение без изход и го дължим изцяло на този фин млад мъж тука.

Рейч се изчерви.

Джоуранъм каза:

— Името ти беше Рейч, нали? Щом нашата партия е в състояние да го направи, няма да те забравим. Дал ще бъде третиран по-меко и с нас ти ще имаш добро положение. Някой ден, Рейч, ти ще станеш секторен лидер на Дал и няма да съжаляваш. Всъщност сега съжаляваш ли?

— В никакъв случай — пламенно отвърна Рейч.

— Тогава нека видим как да се върнеш при баща си. Предай му, че ние не му мислим злото и че високо го ценим. Можеш да му кажеш, че си го научил по какъвто си щеш начин. И ако откриеш нещо друго, което смяташ, че е актуално — особено за психоисторията, — съобщи ни.

— Има си хас. Само че наистина ли го мислите, като твърдите, че Дал би получил някои облекчения?

— Абсолютно. Равенство на секторите, моето момче. Равенство на световете. Ще имаме съвсем нова Империя и ще ликвидираме всички предишни гадости като привилегии и прочие.

Рейч енергично кимна:

— Точно това искам.

19

Клеон, Императорът на Галактиката, бързо вървеше през колонадата от своите покои в Малкия дворец до канцелариите на направо ужасяващия с многобройността си персонал, който обитаваше различни пристройки към резиденцията — нервния център на Империята.

Няколко от персоналните му аташета го следваха с израз на най-дълбока загриженост. Клеон не отиваше при другите. Обикновено ги повикваше и те идваха при него. Ако ходеше, никога не показваше признаци на бързане или на емоционална травма. И как би могъл? Той беше Императорът и следователно — по-скоро символ на всички светове, отколкото човешко същество.

Сега обаче изглеждаше човешко същество. Отпъждаше настрани всекиго с нетърпеливи махвания на дясната ръка, а в лявата държеше блестяща холограма.

— Първият министър — бе казал с почти давещ се глас, съвсем различен от старателно култивираната дикция, която бе приел ревностно заедно с трона. — Къде е?

И всички висши чиновници, озовали се на пътя му, се затуткаха и заахкаха, защото не знаеха какво трябва да е подобаващото им поведение. Той яростно ги отпрати, като несъмнено ги накара да се почувстват така, сякаш живеят в реален до болка кошмар. Накрая Императорът се втурна леко запъхтян в личната канцелария на Демерцел и викна, буквално викна:

— Демерцел!

Първият министър вдигна поглед със следа от изненада и плавно се изправи, понеже в присъствието на Императора човек не сядаше, без специално да бъде поканен.

— Сир? — рече.

Клеон тресна холограмата върху бюрото му и каза:

— Какво е това? Би ли ми обяснил?

Демерцел погледна предмета, който Императорът донесе. Беше действително прекрасна холограма, ясна и жива. Почти можеше да се чуе как малкото момче — навярно десетинагодишно — произнася думите от надписа: „Не ща някакъв робот да управлява Империята.“

Първият министър тихо забеляза:

— Сир, и аз го получих.

— И кой друг?

— Оставам с впечатлението, сир, че това е постер, който е широко разпространен из цял Трантор,

— Да, а виждаш ли човека, когото туй келеме гледа? — Клеон бучна императорския си пръст в него. — Не си ли ти?

— Сходството е поразително, сир.

— Дали не бъркам, предполагайки, че цялото предназначение на този постер, както го наричаш, е да те обвини, че си робот?

— Предназначението му наистина изглежда такова, сир.

— Спри ме, ако греша, но роботите не бяха ли онези легендарни механични хора, които човек намира в… в трилърите и детските приказки?

— За микогенците, сир, е въпрос на вяра, че роботите…

— Не ме интересуват микогенците и техните вярвания. Защо те обвиняват, че си робот?

— Чиста метафора, сир, сигурен съм. Искат да ме изкарат човек без сърце, чиито възгледи са лишените от съвест изчисления на машината.

— Звучи ми прекалено ловко, Демерцел. Аз не съм глупак — той пак бодна с пръст холограмата. — Опитват се да накарат хората да повярват, че ти действително си робот.

— Ако хората решат да повярват, сир, едва ли можем да го предотвратим.

— Не можем да си го позволим. Това подронва достойнството на поста ти. Още по-лошо, това подронва достойнството на Императора. Намеква се, че аз — аз бих избрал за мой Първи министър механичен човек. Подобна ситуация не трябва да се търпи повече. Я ми кажи, Демерцел, нямаше ли някакви закони, които да забраняват охулването на висшите служители на Империята?

— Да, сир, има, и то много строги — още от големия кодекс на Абурамис.

— Ами охулването на самия Император не беше ли наказуемо със смърт?

— Да, сир. Наказанието е смърт.

— Е, това не само охулва теб, а охулва и мен и който го е направил, следва незабавно да бъде екзекутиран. Естествено зад цялата работа се крие оня Джоуранъм.

— Несъмнено, сир, но доста трудно ще го докажем.

— Глупости! Имам достатъчно доказателства! Искам да го екзекутират.

— Трудността, сир, е там, че на практика законите за охулването никога не са били прилагани. Във всеки случай не през този век.

— И точно затуй обществото е станало така нестабилно и Империята е разклатена до основи. Законите още са си в книгите, тъй че ги приложете.

Демерцел каза:

— Помислете, сир, дали ще е мъдро. Това може да Ви направи да изглеждате като тиранин и деспот. Вашето царуване бе толкова успешно заради добрината и мекосърдечието…

— Да, и виж докъде ме докараха. Нека за разнообразие малко се страхуват от мен, вместо да ме обичат по този начин.

— Настоятелно Ви препоръчвам, сир, да не постъпвате така. Подобен ход може да се окаже искрата, която да възпламени някой метеж.

— Тогава какво ще правиш? Ще излезеш пред хората и ще заявиш: „Вижте ме. Не съм робот.“

— Не, сир, защото, както казахте, туй ще унищожи моето и, което е още по-лошо, Вашето достойнство.

— Изходът?

— Не съм сигурен, сир. Още не съм го обмислил.

— Още не си го обмислил? Свържи ме със Селдън.

— Сир?

— Толкова ли е трудно да проумееш какво ти нареждам? Свържи ме със Селдън!

— Желаете да го призова в Двореца ли, сир?

— Не, за това няма време. Предполагам, че ще успееш да осигуриш поверителна връзка между нас, която да не може да се подслушва.

— Разбира се, сир.

— Тогава действай. Веднага!

20

Бидейки само от плът и кръв, на Селдън му липсваше самоконтролът на Демерцел. Позвъняването в кабинета му и внезапният слаб блясък и жуженето на полето на скремблъра[27] бяха достатъчно показателни, че става нещо необикновено. И по-рано бе говорил по поверителни канали, но никога с пълно покритие от страна на Имперската сигурност.

Предполагаше, че някой държавен чиновник ще го свърже с Демерцел. Като взимаше предвид бавно надигащото се вълнение от постера с робота, не можеше да очаква нищо по-малко.

Само че не можеше да очаква и нищо повече и когато образът на самия Император, очертан от слабото проблясване на скремблиращото поле, така да се каже, пристъпи в кабинета му, Хари Селдън се свлече на стола с широко отворена уста, правейки неуспешни опити да стане.

Клеон нетърпеливо му махна с ръка да продължи да седи:

— Ти трябва да знаеш ситуацията, Селдън.

— Роботския постер ли имате предвид, сир?

— Точно него имам предвид. Какво да предприемем?

Въпреки разрешението да остане седнал професор Селдън накрая се надигна:

— Не е само това, сир. Джоуранъм е организирал по цял Трантор верига от митинги на роботската тема. Поне така чух по новините.

— А, още не съм го научил. Разбира се, че не съм. Защо му е на Императора да знае какво става?

— Сир, това не е нещо, за което трябва да се тревожи Императорът. Сигурен съм, че Първият министър…

— Първият министър няма да си мръдне пръста, няма дори да ме информира. Аз се обръщам към теб и твоята психоистория. Кажи ми какво да сторя.

— Сир?

— Нямам намерение да си играя на криеница, Селдън. Ти работиш над психоисторията осем години. Демерцел ми разправя, че не трябва да прилагам законови мерки против Ласкин Джоуранъм. Тогава какво остава?

Селдън заекна:

— С-сир! Нищо!

— Нищо не можеш да ми кажеш?

— Не, сир. Нямах предвид същото. Имах предвид, че нищо не трябва да предприемате. Първият министър е напълно прав, когато Ви съветва да не употребявате законови действия. Това само ще утежни нещата.

— Много добре. Кое ще ги облекчи?

— За Вас — да не правите нищо. За Първия министър — да не прави нищо. За правителството — да остави Джоуранъм да върши каквото си ще.

— С какво ще помогне това?

Опитвайки се да потисне нотката на отчаяние в гласа си, Селдън рече:

— Скоро ще проличи.

Императорът сякаш изведнъж се смали, като че ли целият му гняв и негодувание излетяха от него, и забеляза:

— Ах, разбирам! Ти напълно владееш положението!

— Сир! Не съм казал, че…

— Няма защо да го казваш. Чух достатъчно. Владееш положението изцяло, но аз искам резултати. Все още имам Императорската гвардия и армейските сили. Те ще ми останат верни и ако се стигне до истински безредици, няма да се поколебая. Първо обаче ще ти дам шанс.

Образът му угасна и Селдън застина, взрян в празното пространство, където досега стоеше Императорът.

Още от първия нещастен миг, когато преди осем години на Конгреса спомена за психоисторията, му се налагаше да се съобразява с факта, че не разполага с онова, за което тъй непредпазливо бе проговорил.

Всичко, с което разполагаше, беше една щура приумица — и нещото, наричано от Юго Амарил интуиция.

21

За два дни Джоуранъм облетя Трантор — донякъде сам, по-голямата част чрез офицерите си. Както Хари промърмори на Дорс, това беше кампания с всички белези на военна ефективност.

— Трябвало е да се роди едно време и да стане генерал — каза. — Губи си времето с политиката.

Дорс рече:

— Губи си времето? При тези темпове след една седмица той ще бъде Първи министър, а след две, ако поиска, Император. Има съобщения, че някои гарнизони го поздравяват.

Селдън тръсна глава:

— Ще се издъни, Дорс.

— Кой? Партията на Джоуранъм или Империята?

— Партията на Джоуранъм. Историята за робота предизвика моментална суматоха, особено с умелото използване на тоя постер, ала малко мислене, малко спокойствие и хората ще видят колко смешно е обвинението.

— Но, Хари — настоя Дорс, — няма защо да се преструваш пред мен. Туй не е смешна историйка. Откъде би могъл Джоуранъм да разбере, че Демерцел е робот?

— А, това ли! Ами Рейч му е казал.

— Рейч!

— Точно така. Той идеално си свърши работата и се върна здрав и читав с обещание някой ден да го направят секторен лидер в Дал. Естествено, че му повярваха. Знаех си, че тъй ще стане.

— Да не си съобщил на Рейч, че Демерцел е робот, и да си го накарал да предаде новината на Джоуранъм? — Дорс изглеждаше съвсем ужасена.

— Не, не можех да го сторя. Знаеш, че не мога да съобщя на Рейч или на когото и да било друг истината за Първия министър. Казах на Рейч толкова твърдо, колкото успях, че Демерцел не е робот — а и това ми беше доста трудно, — но го помолих да подшушне на Джоуранъм, че Демерцел всъщност е робот. Рейч е напълно убеден, че го е излъгал.

— Но защо, Хари? Защо?

— Да ти кажа, не е психоистория. Не почвай да мислиш като Императора, че съм магьосник. Просто исках Джоуранъм да повярва, че Демерцел е робот. Той е микогенец по рождение, така че от млад се е наслушал на приказки за роботи, склонен е да им дава ухо и е сигурен, че хората ще повярват заедно с него.

— А те не вярват ли?

— Не истински. Щом мине първоначалният стрес, ще разберат, че това е пълна щуротия — или поне така ще си помислят. Убедих Демерцел, че трябва да говори по субетерната холовизия и предаването да бъде излъчено в ключовите области на Империята и във всеки сектор на Трантор. Ще говори за всичко освен на тема роботи. Всички знаем, че съществуват достатъчно кризи, за да се произнесе цяла реч. Хората ще го слушат, обаче няма да чуят нищо за роботите. Накрая ще го попитат за постера и Първият министър няма да има нужда да каже нито дума. Трябва само да се изсмее.

— Хайде де! Никога не съм чувала Демерцел да се смее. Че той почти никога не се усмихва.

— Този път, Дорс, ще се изсмее. Туй е едничкото нещо, което никой не може да си представи, че един робот ще направи. Нали си виждала роботи в холографските фантазии? Винаги ги рисуват като буквално мислещи, неемоционални, безчовечни… Хората със сигурност точно това и очакват. Така че Демерцел трябва просто да се изсмее. И за капак… Помниш ли Слънцар Четиринадесети, религиозния водач на Микоген?

— Разбира се, че го помня. Буквално мислещ, неемоционален, безчовечен. Той също никога не се смее.

— И този път няма да се засмее. След онова малко сбиване на полето доста поработих по случая Джоуранъм. Знам истинското му име, къде е роден, кои са били родителите му, къде е преминало ранното му обучение и цялата информация, заедно с документални доказателства, замина при Слънцар Четиринадесети. Не мисля, че Слънцарят обича отцепниците.

— Но ти, струва ми се, каза, че не желаеш да разпалваш фанатизма.

— Няма да го разпаля. Щях да го сторя, ако бях дал информацията на онези от холовизията, ала аз я дадох на Слънцаря, където в края на краищата й е мястото.

— И той ще разбуни фанатиците.

— Естествено, че не. Никой на Трантор няма да обърне никакво внимание на Слънцаря — каквото и да им разправя.

— Тогава какъв е смисълът?

— Е, точно това ще видим, Дорс. Нямам психоисторически анализ на ситуацията. Не знам даже дали изобщо е възможно да се направи подобен анализ. Само се надявам, че съм преценил правилно.

22

Ето Демерцел се разсмя.

Не му беше за пръв път. Седеше заедно с Хари Селдън и Дорс Венабили в една осигурена срещу подслушване камера и при сигнал от Хари току се разсмиваше. По някое време се облегна назад и се разрази в гръмогласен смях, но Селдън завъртя глава:

— Това въобще не звучи убедително.

Тук Демерцел се усмихна и после се разсмя с чувство за лично достойнство, а Селдън направи гримаса.

— Обърках се — каза той. — Няма никакъв смисъл да се мъча да ти разправям смешни истории. Схващаш шегата само интелектуално. Ще трябва просто да запомниш звука.

— Използвай холографски запис — предложи Дорс.

— Не! Записът не е Демерцел, а купчина идиоти, на които им плащат да се кикотят. Не ми трябват. Опитай пак, Демерцел.

И Първият министър се зае да опитва, докато Селдън не рече:

— Много добре, сега запомни този звук и го възпроизведи, когато ти зададат въпроса. Трябва да изглеждаш развеселен. Колкото и изкусно да го имитираш, не можеш да се смееш, а физиономията ти да е мрачна. Усмихни се малко, съвсем мъничко. Придърпай назад ъгълчетата на устните. — Устата на Демерцел бавно се разтегна в усмивка. — Не е зле. Можеш ли да направиш очите си да заблестят?.

— Как така „да заблестят“? — възмутено каза Дорс. — Никой не прави очите си да блестят. Това е метафора.

— Не е — кимна Селдън. — В окото има намек за сълза — от мъка, радост, изненада или каквото е там — и отражението на светлината от тази течна следа създава такова впечатление.

— Ама ти сериозно ли очакваш той да произведе сълзи?

Демерцел се намеси делово:

— Очите ми наистина произвеждат сълзи за общо почистване — никога прекалено много. Вероятно ако си въобразя, че са леко раздразнени…

— Опитай — настоя Селдън. — Нищо няма да ти стане.

Така че щом речта по субетерната холовизия приключи и към милионите светове със скорост, хилядократно по-голяма от светлинната, се понесоха думи — тежки, информативни и без риторични украшения, — които обсъждаха всичко друго освен роботите, Демерцел заяви, че е готов да отговаря на въпросите.

Не му се наложи да чака дълго. Още първият въпрос гласеше: „Господин Първи министър, вие робот ли сте?“

Демерцел само погледна спокойно и изчака напрежението да се покачи. Сетне се усмихна, тялото му леко се разтресе и той се разсмя. Смехът му не бе особено гръмогласен, но беше от все сърце — смях на човек, който се забавлява от моментно хрумване, заразителен смях. Публиката захихика, а после се разсмя заедно с него.

Демерцел почака смехът да утихне и след това с блеснали очи попита:

— Наистина ли трябва да ви отговоря? Има ли нужда?

Когато екраните потъмняха, той още се усмихваше.

23

— Сигурен съм, че стана — каза Селдън. — То се знае, не можем да очакваме мигновен обрат. Ще отнеме известно време, но сега нещата са задвижени във вярна посока. Забелязах го, когато прекъснах речта на Намарти на университетското поле. Публиката го подкрепяше, докато не му се изпречих насреща и не демонстрирах кураж въпреки неблагоприятните условия. Хората веднага почнаха да минават на моя страна.

— Мислиш ли, че положението е аналогично? — запита със съмнение Дорс.

— Разбира се. Щом не разполагам с психоисторията, мога да използвам аналогията и умствените си способности, с които предполагам, че съм роден. Погледни Първия министър. Обкръжен и обвиняван от всички страни, той посрещна нападката с усмивка и смях — най-нероботското нещо, което би могъл да направи, така че само по себе си то вече е отговор на въпроса. Естествено симпатиите започват да се изместват в негова полза и нищо не може да ги спре. Това обаче е едва началото. Ще трябва да изчакаме и да чуем какво ще каже Слънцар Четиринадесети.

— И в този случай ли си уверен?

— Абсолютно.

24

Тенисът беше един от любимите му спортове, но Хари предпочиташе да играе, отколкото да гледа другите. По тая причина той с нетърпение наблюдаваше как Император Клеон, облечен в спортни дрехи, търчи по корта, за да върне топката. Всъщност това бе императорски тенис, наречен тъй, защото беше обикнатата игра на монарсите — вариант с компютъризирана ракета, която можеше леко да променя наклона си със съответно притискане на хвата. Хари на няколко пъти се опита да усвои техниката, ала разбра, че овладяването на компютризираната ракета ще погълне много време, а времето на Хари Селдън бе твърде ценно за подобна тривиална цел.

Клеон пласира топката в невъзможна за връщане позиция и взе гейма. Изтича от корта под премерените аплодисменти на функционерите, които наблюдаваха играта, и Селдън му каза:

— Поздравления, сир. Направихте чудесен гейм.

Клеон отвърна с безразличие:

— Така ли мислиш, Селдън? Всички толкова внимават да ме оставят да спечеля, че не усещам никакво удоволствие.

— В такъв случай, сир, можете да наредите на противниците си да играят по-силно — рече професорът.

— Няма полза, пак ще гледат да загубят. А ако пък спечелят, ще изпитам още по-малко удоволствие от загубата, отколкото от някоя безсмислена победа. Императорството си има своите неволи, Селдън. Джоуранъм щеше да го проумее, ако бе успял да стане Император.

Той се скри в личната си кабинка с душ и след съответното време се появи изжулен, изсушен и облечен доста по-официално.

— А сега, Селдън — каза, като махна на всички останали да си вървят, — едва ли можем да намерим по-уединено място от тенискорта, пък и денят е разкошен, така че нека не влизаме вътре. Прочетох микогенското послание на този Слънцар Четиринадесети. Ще свърши ли работа?

— Напълно, сир. Както сам сте разбрали, Джоуранъм е обявен за отцепник от Микоген и е обвинен в богохулство с най-тежки думи.

— Това дали ще го довърши?

— Това, сир, фатално ще намали влиянието му. Днес малцина вярват в идиотската история за роботството на Първия министър. Нещо повече, Джоуранъм се прояви като лъжец и позьор и — още по-лошо — като човек, когото са хванали в лъжа и позьорство.

— Да, хванаха го — замислено кимна Клеон. — Имаш предвид, че да бъдеш непочтен, означава да си ловък, което може да е достойно за уважение, докато да бъдеш хванат, означава да си глупак, а туй никога не е достойно за уважение.

— Много ясно го изразихте, сир.

— Тогава Джоуранъм вече не представлява опасност.

— Не можем да бъдем сигурни в това, сир. Даже сега той би могъл да се възстанови. Все още има своята организация и някои от последователите му ще останат лоялни. Историята ни предлага доста примери за мъже и жени, които са се завръщали след също тъй и дори по-големи катастрофи.

25

— Не се паникьосвай — каза Демерцел, — предложението беше мое. Твърде дълго се задържах и поредицата от кризи е стигнала до точка, където съобразяването с Трите закона на роботиката ме парализира. Ти си естественият приемник.

— Аз не съм естественият приемник — разпалено отвърна Селдън. — Какво знам за управлението на Империята? Клеон е достатъчно глупав да смята, че съм се справил с тази криза чрез психоисторията, което естествено не е така.

— Няма значение, Хари. Ако вярва, че ти си имал психоисторически отговор, той с готовност ще те следва и това ще те утвърди като добър Първи министър.

— Императорът може да ме следва и право към разрухата.

— Чувствам, че твоят здрав разум — или интуиция — ще те насочва към целта… независимо дали имаш или не психоисторията.

— Но какво ще правя без теб… Данил?

— Благодаря ти, че ме наричаш тъй. Вече не съм Демерцел, сега съм само Данил. А Що се отнася до това, какво ще правиш без мен… Защо не опиташ да приложиш на практика някои от идеите на Джоуранъм за равенство и социална справедливост? Той може да не ги е мислил на сериозно, може да ги е използвал единствено като средство да печели сподвижници, ала сами по себе си те не са лоши идеи. И намери начин Рейч да ти помогне. Младежът беше с теб въпреки привързаността си към теориите на Джоуранъм и сигурно се разкъсва, чувствайки се наполовина предател. Покажи му, че не е така. В добавка ще можеш да работиш по-усилно над психоисторията, защото Императорът ще те подкрепя от все сърце.

— Но ти какво ще правиш, Демерцел?

— В Галактиката съществуват и други неща, за които следва да се погрижа. Нулевият закон продължава да важи и аз трябва да действам за благото на човечеството дотолкова, доколкото мога да определя в какво се заключава то. И, Хари…

— Да, Данил?

— Все още имаш Дорс.

Селдън кимна.

— Да, все още имам Дорс — той спря за миг, преди да сграбчи неговата твърда ръка: — Сбогом, Данил.

— Сбогом, Хари — отвърна Данил.

И роботът се обърна. Тежката му мантия на Първи министър зашумоля, той се отдалечи с вдигната глава и изправен гръб по коридора на Двореца.

След като Данил си отиде, Селдън стоя, потънал в мисли, няколко минути. Сетне внезапно тръгна към апартамента на бившия Първи министър. Трябваше да му каже още нещо — най-важното.

Преди да влезе, се заколеба в приглушено осветения коридор. Стаята обаче пустееше. Тъмната мантия бе просната върху един стол. В покоите на Първия министър отекнаха последните думи на Хари към робота: „Довиждане, приятелю.“

Ето Демерцел си беше отишъл; Р. Данил Оливо бе изчезнал.

ВТОРА ЧАСТ

КЛЕОН I

Клеон I … Макар, че често приемаше хвалебствените слова за съществуването на последния Император, под давлението на който Първата Галактическа Империя успешно беше обединена и заслужено процъфтяваща, четвъртвековната власт на Клеон I беше към края си. Това не може да се разглежда като негова директна вина. Залезът на Империята се базираше на политически и икономически фактори, твърде силни, за да се справи някой с тях по това време. Той беше случил със своите Първи Министри — Ето Демерцел, а после и Хари Селдън, в чието лице Императорът никога не губеше вяра за развитието и усъвършенстването на Психоисторията. Клеон и Селдън — цел на последния Джоуранъмитски заговор.

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

1

Мандел Грубер беше щастлив човек или поне изглеждаше такъв в очите на Хари Селдън. Селдън прекъсна всекидневната си сутрешна разходка, за да го погледа.

Грубер — вероятно под петдесетте, няколко години по-млад от Селдън — бе малко изгърбен от своята продължителна служба в парка на Императорския дворец, но имаше приветливо, гладко избръснато лице, увенчано с розовеещ череп, който се провиждаше под тънката му светлоруса коса. Той леко си подсвиркваше и оглеждаше листата на храстите за някакви следи от нашествие на насекоми.

Естествено че не беше главен градинар. Главният градинар на парка в Императорския дворец бе високопоставен чиновник с разкошен офис в една от постройките на огромния дворцов комплекс, разполагаше с цяла армия мъже и жени и вероятно не инспектираше поверения му имот по-често от веднъж-дваж годишно.

Мандел Грубер представляваше само пионка в тази армия. Селдън знаеше, че титлата му е градинар първа класа и че е добре заслужена с тридесет години вярна работа.

Професорът спря на равната, настлана с трошляк алея и му каза:

— Още един чудесен ден, Грубер!

Грубер вдигна поглед от храстите, а очите му засияха:

— Да, наистина, Първи министре, и на мен ми е жал за ония, които ще са натъпкани вътре.

— Имаш предвид, че това ме чака ли?

— За Първия министър хората няма какво толкоз да мислят, но ако ще изчезнете в тези сгради в ден като днешния, ние, малцината късметлии, можем мъничко да съжаляваме за вас.

— Благодаря за съчувствието, Грубер, ала нали знаеш, че под куполите живеят четиридесет милиарда транторианци? Всички тях ли ожалваш?

— Абсолютно всички. Много съм доволен, че не съм от транторски произход, така че можах да се кандидатирам за градинар. Ние сме малцина на този свят, дето работим на открито. Ей ме на — един от шепата късметлии.

— Времето не винаги е толкова хубаво.

— Тъй е. И аз съм бивал тук в проливен дъжд и виещ вятър. Обаче щом си сложиш подходящи дрехи… Погледнете — и Грубер разпери широко ръце, широко като усмивката си, сякаш да прегърне огромното пространство на дворцовия парк. — Имам си приятели — дърветата, поляните, всички животински видове ми правят компания — и дори през зимата насърчавам растежа в геометрични форми. Някога виждали ли сте геометрията на парка, Първи министре?

— Че в тоя момент не я ли гледам?

— Имам предвид да разтворите плановете пред вас така, че да й се насладите с един поглед — тя е направо чудесна. Планирана е преди стотина години от Тапер Саванд и оттогава малко е променяна. Тапер бил голям специалист по градините, най-големият може би, и е дошъл от моята планета.

— Не беше ли Анакреон?

— Наистина. Далечен свят нейде на края на Галактиката, където все още има дива природа и животът може да бъде сладък. Аз дойдох тук с жълто на устата, когато сегашният главен градинар пое властта при стария Император. Естествено днес приказват за препроектиране на парка — Грубер въздъхна дълбоко и поклати глава. — Огромна грешка би било. Сега паркът е точно какъвто трябва да бъде: с правилни пропорции, добре балансиран, приятен за окото и душата. Вярно е, че навремето той понякога е бил променян. Императорите се уморяват от старото и винаги търсят новото, като че ли новото винаги е някак си по-хубаво. Нашият настоящ Император, дано дълго да живее, е запланувал с главния градинар да го препроектират. Поне така се говори между нас — последните изречения Грубер произнесе бързешком, сякаш се срамуваше, че разпространява дворцова клюка.

— Това може да не стане скоро.

— Надявам се, Първи министре. Моля ви, ако имате възможност да откъснете малко време от цялата тая тежка за сърцето работа, дето сигурно я вършите, проучете плана на парка. Рядка красота е и ако от мен зависи, от всичките тези стотици квадратни километри няма да преместя от мястото му нито листче, цвете или заек.

Селдън се усмихна:

— Ти си се посветил на професията си, Грубер. Няма да се изненадам, ако един ден станеш главен градинар.

— Дано съдбата ме опази от това. Главният градинар не диша чист въздух, не вижда естествен пейзаж и забравя всичко, което е научил от природата. Живее ей там — посочи с презрение Мандел Грубер — и си мисля, че вече не би различил храст от поток, освен ако някой от подчинените му не го изведе навън и не постави ръка върху храста или я топне в потока.

За миг изглеждаше, че градинарят ще изхрачи своето презрение, но той сякаш не можа да намери място, където би посмял да се изплюе.

Селдън тихо се разсмя:

— Добре е човек да поразговаря с теб, Грубер. Като ме налегнат задълженията, ми е приятно да се откъсна за малко, та да послушам философията ти за живота.

— Ах, Първи министре, не ме бива за философии. Слабо ми е образованието.

— За да бъдеш философ, не ти трябва образование, а само пъргав ум и житейски опит. Внимавай, Грубер, мога да те повиша.

— Ако просто ме оставите какъвто съм, Първи министре, ще имате цялата ми благодарност.

Хари Селдън продължи пътя си с усмивка, но тя изчезна, щом мислите му се върнаха пак към настоящите проблеми. Десет години като Първи министър — ако Грубер знаеше как му се повдига от този пост, неговата симпатия щеше да стигне огромни висоти. Можеше ли той да схване факта, че напредъкът на Селдън в техниките на психоисторията го заплашва да се сблъска с една непоносима дилема?

2

Умислените разходки на Селдън из парка бяха въплъщение на спокойствието. Тук, в центъра на прякото владение на Императора, човек трудно би повярвал, че се намира в свят, който с изключение на тая област е затворен с куполи. Това място чудесно можеше да бъде и на родния му Хеликон или на Анакреон — родината на Грубер.

Разбира се, чувството за умиротвореност беше илюзорно. Територията бе охранявана, тя направо бъкаше от служители на сигурността.

Някога, преди хиляда години, паркът на Императорския дворец — много по-малко разкошен, много по-малко отличаващ се от един свят, дето тепърва ще почне да конструира куполи над отделните области — е бил отворен за всички граждани и самият Император можел неохраняван да се разхожда из алеите и да кима в отговор на поздравяващите го поданици… Някога. Сега службите за сигурност си бяха по местата и вероятно никой транторианец не би успял да проникне тук. Това обаче не премахваше опасността, защото когато тя дойдеше, идваше от страна на недоволните имперски чиновници и от корумпираните войници. Точно вътре в парка заплахата за Императора и неговия персонал бе най-голяма. Какво например би станало, ако при онзи случай преди десетина години Селдън не бе придружаван от Дорс Венабили?

Беше по време на първата му година като Първи министър и той предположи (постфактум), че е съвсем естествено някои завистници да изгарят от мъка заради неочаквания му избор на тоя пост. Мнозина други, далеч по-квалифицирани — дали заради дългогодишната си служба, или най-вече от самомнение — също можеха да се ядосват на издигането му. Те не знаеха нищичко за психоисторията или за значението, което Императорът й отдаваше, и най-лесният начин да оправят нещата се оказа да подкупят един от положилите клетва бранители на Първия министър.

Дорс ще да е била доста по-недоверчива от самия Селдън или пък с изчезването на Демерцел от сцената инструкциите да пази съпруга си са били засилени. Истината е, че през първите няколко години от премиерството му тя по-често бе редом с него, отколкото нейде другаде.

И един късен топъл следобед Дорс забеляза отблясъка на захождащото слънце — слънцето, което никога не се виждаше под куполите на Трантор — върху метала на бластер.

— Лягай, Хари! — викна внезапно и краката й замачкаха тревата, когато се втурна към сержанта.

— Дай ми бластера, сержанте — свирепо каза Дорс Венабили.

Кандидат-убиецът, който за миг застина при неочакваната гледка на тичащата жена, сега реагира бързо и насочи лъскавия бластер.

Тя обаче вече беше до него; пръстите й стиснаха като менгеме дясната му китка и я повдигнаха нагоре.

— Пусни го — изсъска през зъби.

Сержантът се помъчи да издърпа ръката си и лицето му се изкриви.

— Не се опитвай, сержанте — рече Дорс. — Коляното ми е на три инча от слабините ти и само да мигнеш, ще говориш за гениталиите си в минало време. Затова не мърдай. Ха така. Добре, сега отвори ръка. Ако не пуснеш бластера веднага, ще ти я счупя.

Един градинар притича с вила в ръцете. Дорс го отпрати назад. Сержантът изтърва оръжието на земята.

Селдън вече бе наближил:

— Аз ще го отведа, Дорс.

— Няма да го отвеждаш. Вземи бластера и влез между тия дървета. Може да участват още хора и да са готови да действат.

Жената не беше отслабила хвата си. Тя каза:

— Сега, сержанте, искам името на този, който те е уговорил да посегнеш върху живота на Първия министър, и имената на всички други, които са с теб.

Сержантът мълчеше.

— Не ставай глупак — рече Дорс Венабили. — Говори! — и изви ръката му. Той падна на колене, а тя стъпи на врата му. — Ако си мислиш, че мълчанието много ти отива, мога да ти строша ларинкса и да млъкнеш завинаги. Преди това обаче ще те повредя лошо — няма да ти оставя една здрава кост. По-добре говори.

Сержантът се разприказва.

По-късно Селдън я запита:

— Как можа да го направиш, Дорс? Никога не съм предполагал, че си способна на такова… насилие.

Тя хладнокръвно отвърна:

— Всъщност, Хари, аз не му причиних много болка. Заплахата се оказа достатъчна. Във всеки случай най-важното беше твоята безопасност.

— Трябваше да ме оставиш сам да се оправям с него.

— Защо? За да пощадя мъжката ти гордост? Първо, ти нямаше да бъдеш толкова бърз. Второ, каквото и да бе успял да сториш, ти си мъж и то щеше да бъде очаквано. Аз съм жена, а жените, според общото мнение, не са така жестоки и повечето нямат силата да направят онова, което направих аз. Цялата случка ще спечели от преразказването и всички ще започнат да се ужасяват от мен. Заради страха от Дорс Венабили никой няма да се осмели да ти причини нещо лошо.

— Заради страха от теб и заради страха от наказанието. Нали знаеш, че сержантът и неговите помощници ще бъдат убити?

При тези думи обикновено сдържаният облик на Дорс се помъти от тревога, сякаш тя не можеше да понесе мисълта за екзекуцията на предателите, макар те да биха повалили нейния любим Хари, без да се колебаят.

— Но — възкликна — конспираторите няма защо да се убиват! Изгнанието ще свърши работа.

— Не, няма да свърши работа — настоя Селдън. — Твърде късно е. Клеон не ще и да чуе за друго, освен за екзекуция. Ако желаеш, мога да ти го цитирам.

— Искаш да кажеш, че вече е решил?

— Моментално. Обясних му, че ще бъде напълно достатъчно да ги пратят в изгнание или да ги тикнат в затвора, ала той отказа. Отвърна ми: „Всеки път, когато се опитам да реша някой проблем направо и със сила, първо Демерцел, а сега и ти започвате да говорите за «деспотизъм» и «тирания». Само че това е моят Дворец. Това е моят парк. Това са моите пазачи. Безопасността ми зависи от сигурността на туй място и от лоялността на тия хора. Мислиш ли, че и най-дребното отклонение от абсолютната лоялност може да бъде наказано с друго, освен с незабавна смърт? Как иначе би могъл да бъдеш в безопасност? Как иначе аз бих могъл да съм в безопасност?“ Казах му, че трябва да има съд. „Разбира се — рече ми, — кратък военен съд и не очаквам нито един глас за нещо различно от екзекуцията. Ще ги накарам да го проумеят.“

Дорс изглеждаше ужасена:

— Ти го приемаш много спокойно. Да не си съгласен с Императора?

Селдън кимна с нежелание:

— Съгласен съм.

— Понеже това беше покушение срещу теб? Нима си зарязал принципите си заради отмъщението?

— Стига, Дорс, не съм отмъстителен, обаче не само аз бях изложен на опасност или дори не Императорът. Ако новият летопис на Империята ни учи на нещо, то е, че владетелите идват и си отиват. Онова, което трябва да се защищава е психоисторията. Несъмнено, че даже и да ми се случи нещастие, някой ден тя ще бъде разработена, ала Империята запада бързо и ние не можем да чакаме. А единствен аз съм напреднал достатъчно, за да подготвя необходимите техники навреме.

— Тогава трябва да научиш и другите на това, което знаеш — мрачно каза Дорс.

— Да, правя го. Юго Амарил е приемлив заместник и съм събрал една група техничари, които все някога ще бъдат полезни, но те няма да станат толкова… — той млъкна.

— Няма да станат толкова добри, колкото си ти — толкова мъдри, толкова способни? Наистина ли?

— Така мисля — рече Селдън — и съм човек. Психоисторията е моя и ако има възможност аз да я разработя, искам аз да получа признанието.

— Човек — въздъхна Дорс и едва ли не тъжно поклати глава.

Екзекутираха ги. Такава чистка не бе виждана повече от век. Двама министри, петима по-нископоставени чиновници и четирима войници, включително злополучният сержант, намериха смъртта си. Всеки служител от охраната, който не устоя на невероятно суровото разследване, беше освободен от работа и заточен в отдалечените Външни светове.

Оттогава не се чу и шепот за нелоялност, а вниманието, с което пазеха Първия министър, стана всеизвестно — да не говорим за ужасната му съпруга, която мнозина вече наричаха Жената-тигър и която бдеше над него. Но повече не бе необходимо Дорс да го придружава навсякъде. Невидимото й присъствие беше достатъчна защита и Император Клеон можа да се наслади на почти десет години спокойствие и абсолютна сигурност.

Сега обаче психоисторията най-после стигна до точка, където можеха да се правят известни предвиждания, и докато Селдън пресичаше парка от своя офис на Първи министър до лабораторията си на психоисторик, той с безпокойство осъзна, че на тази мирна ера май й се вижда краят.

3

Въпреки това Хари Селдън не успя да потисне вълната от задоволство, която изпита при влизането си в лабораторията.

Как само се бяха променили нещата!

Всичко бе започнало преди двадесет години с неговото заиграване с второразредния хеликонски компютър. Точно тогава му хрумна първата мъглява идея за онуй, което щеше да прерасне в парахаотична математика.

Сетне дойдоха годините в Стрилингския университет, когато двамата с Юго Амарил се опитаха да ренормализират уравненията, да се избавят от неудобните безкрайности и да открият начин да избягнат най-лошите хаотични ефекти. Наистина не успяха особено много.

Сега обаче, след десет години като Първи министър, той разполагаше с цял етаж от последните компютри и голям екип хора, трудещи се над най-различни проблеми.

По необходимост никой от екипа му — с изключение, разбира се, на Юго и него самия — не можеше да знае доста повече от непосредствената задача, с която се занимаваше. Всеки работеше само с малка клисура или канара от гигантския планински масив, който единствено Селдън и Амарил умееха да видят като цяло. Но дори те го съзираха смътно, със скрити в облаците върхове и забулени в мъгла склонове.

Естествено, Дорс Венабили беше права. Трябваше да започне да посвещава хората си в дълбоката тайна. Техниката вече твърде излизаше извън възможностите на двама души, пък и Селдън остаряваше. Даже и да го очакваха още няколко десетилетия, годините на най-плодоносните му открития със сигурност бяха останали зад гърба му.

След месец Амарил щеше да стане на тридесет и девет и макар все още да бе млад, за математик вероятно не бе съвсем, а работеше над проблема почти така дълго, както самият Селдън. Навярно и неговите способности за нови отклоняващи се идеи западаха…

Юго Амарил го видя да влиза и се приближи. Първият министър го наблюдаваше с топло чувство. Амарил беше също толкова далянец, колкото и приемният син на Селдън, Рейч, ала въпреки мускулестото си тяло и ниския си ръст изобщо не приличаше на човек от този сектор. Нямаше мустаци, нямаше акцент, като че ли нямаше и каквото и да е далянско самосъзнание. Бе останал непроницаем дори за обаянието на Джоу-Джоу Джоуранъм, който до такава степен се бе харесал на хората от Дал.

Амарил сякаш не притежаваше нито секторен, нито планетарен, нито даже имперски патриотизъм, а принадлежеше — напълно и изцяло — на психоисторията.

Селдън изпита тръпка на непълноценност. Той самият не можеше да не размишлява за себе си като за хеликонец. Чудеше се дали хеликонското му самосъзнание няма да го подведе, изкълчвайки мисленето му за психоисторията. За да я използва както следва, в идеалния случай човек трябваше да се извиси над световете и секторите и да борави единствено с човечеството като безлична абстракция — точно това, което правеше Амарил.

„А аз не го правя“ — призна си Селдън и мълчешком въздъхна.

— Струва ми се, че прогресираме, Хари — каза Юго Амарил.

— Струва ли ти се, Юго? Само ти се струва?

— Не искам да излизам в Космоса без скафандър — съвсем сериозно отвърна той (Селдън знаеше, че колегата му не притежава кой знае какво чувство за хумор) и двамата отидоха в кабинета. Кабинетът беше малък, но добре защитен срещу подслушване.

Амарил седна и кръстоса крака:

— Последният ти план как да избегнем хаоса може би донейде върши работа — естествено за сметка на точността.

— Разбира се. Каквото спечелим на правата, го губим на завоите — така действа Вселената. Трябва само някак си да я поизлъжем.

— Поизлъгали сме я. Все едно, че гледаш през заскрежено стъкло.

— По-добре е от годините, когато се мъчехме да гледаме през олово.

Амарил си промърмори нещо под носа, сетне каза:

— Можем да доловим сенки и отблясъци от светлина.

— Изясни се!

— Не мога, но вече разполагам с първичния радиант, над който работих като а-а-а…

— Опитай с кротката ламика. Това е едно животно — впрегатно добиче, което имаме на Хеликон. Тук на Трантор няма такива.

— Ако ламиката се труди здравата, тогава моята работа над първичния радиант е била като нейната.

Натисна защитния клавиш на бюрото си, едно чекмедже се отключи и безшумно се отвори. Той извади оттам тъмен непрозрачен куб, който Селдън заразглежда с интерес. Хари Селдън сам беше разработил схемата на първичния радиант, обаче я налепи Амарил — него си го биваше да върши нещо с ръцете.

Стаята се затъмни и във въздуха затрепкаха уравнения и съотношения. Под тях се разстлаха числа, увиснали над повърхността на бюрото като окачени на невидими нишки.

— Чудесно — кимна Селдън. — Някой ден, стига да доживеем, първичният радиант ще излива река от математически символи, които ще очертават миналата и бъдещата история. С него ще можем да откриваме течения и поточета и да намираме начини да ги пренасочваме така, както ние предпочитаме.

— Да — сухо отвърна Амарил. — Ако съумеем да живеем със съзнанието, че действията, дето предприемаме за добро, могат да се обърнат за лошо.

— Юго, повярвай, никога не си лягам вечер, без тази мисъл да ме мъчи. Все пак още не сме стигнали дотам. Всичко, което имаме, е тук. Но то, ти сам го каза, не е нищо повече от светлини и сенки, гледани през заскрежено стъкло.

— Съвсем вярно.

— И какво според теб виждаш, Юго? — Селдън внимателно и малко тъжно огледа Амарил.

Той беше наддал на тегло и станал леко дундест. Прекарваше твърде дълго прегърбен над компютрите (а сега и над първичния радиант) и твърде недостатъчно във физическа дейност. И макар, както Селдън знаеше, от време на време да се срещаше с жени, никога не се бе оженил. Груба грешка! Даже и на един работохолик му се налага да отдели някой час, за да зарадва съпругата си и да обърне внимание на нуждите на децата.

Хари Селдън си помисли за своята все още стройна фигура и за начина, по който Дорс се стремеше да го накара да я поддържа такава.

— Какво виждам ли? — рече Амарил. — Империята е в опасност.

— Империята винаги е в опасност.

— Да, обаче тази е по-определена. Възможно е да имаме неприятности в Центъра.

— На Трантор?

— Така предполагам. Или пък в Периферията. Или положението тук ще стане лошо — може би гражданска война, или Външните светове ще започнат да се отцепват.

— Навярно не е нужно да се използва психоисторията, за да се посочат такива възможности.

— Интересното е, че те май се изключват взаимно. Или едната, или другата. Вероятността двете да се осъществят едновременно е много малка. Ето виж! Това е от собствената ти математика, погледни!

Те задълго се наведоха над първичния радиант.

Накрая Селдън призна:

— Не мога да разбера защо двете ще се изключват взаимно.

— И аз не мога, Хари, но каква е ценността на психоисторията, ако ни показва единствено неща, които и бездруго виждаме? Онова, което тя не ни показва, е, първо, коя алтернатива е по-добра, и второ, какво да правим, та да се осъществи по-добрата и да снижим вероятността за по-лошата.

Селдън присви устни и бавно произнесе:

— Мога да ти кажа коя алтернатива е за предпочитане. Да оставим Периферията да се отцепи и да запазим Трантор.

— Наистина ли?

— Без съмнение. Трябва да поддържаме Трантор стабилен дори и само затова, че ние сме тук.

— Мисля, че нашето удобство не е решаващо.

— Ала психоисторията е решаваща. Каква полза ще имаме да задържим Периферията непокътната, ако условията на Трантор ни принудят да преустановим работата си? Не казвам, че ще ни убият, но може да не сме в състояние да работим. От развитието на психоисторията ще зависи съдбата ни. Що се отнася до Империята, ако Периферията се отцепи, тогава само ще започне разпадането, на което може да му потрябва много време, за да стигне до сърцевината.

— Даже и да си прав, Хари, какво да сторим, за да поддържаме Трантор стабилен?

— Като начало ще трябва да помислим над въпроса.

Възцари се мълчание, сетне Селдън забеляза:

— Мисленето не ме прави щастлив. Ами ако Империята вече е тръгнала в погрешна посока и така е било през цялата история? Всеки път, когато разговарям с Грубер, си мисля за това.

— Кой е Грубер?

— Мандел Грубер. Градинар.

— Аха, онзи същият, който беше дотичал с вилата да те спасява при несполучливото покушение?

— Да. Винаги съм му бил благодарен за жеста. Разполагаше само с една вила, а бе напълно възможно да има и други конспиратори, въоръжени с бластери. Туй се казва лоялност! Както и да е, като говоря с него, все едно, че поемам глътка чист въздух. Не мога да прекарвам цялото си време в разговори с дворцови чиновници и психоисторици.

— Благодаря.

— Хайде, знаеш какво имам предвид. Грубер обича простора. Харесва вятъра, дъжда, свирепия студ и всичко друго, с което може да го изненада случаят. Понякога на мен самия това ми липсва.

— На мен не ми липсва. Няма да ми мигне окото, ако никога не изляза вън.

— Ти си израснал под купола, но представи си, че Империята се състои от малки неиндустриализирани светове, които се прехранват със скотовъдство и земеделие, слабонаселени са и имат доста неусвоени площи. Няма ли да бъде по-хубаво всички да сме навън?

— Звучи ужасно.

— Ще намеря малко свободно време да проверя колкото мога по-подробно. Струва ми се, че това е случай на нестабилно равновесие. Подобен слабонаселен свят или ще замре и обеднее, изпадайки в някакво некултурно състояние близо до животинското, или ще се индустриализира. Той балансира на тесен връх и ще се прекатури в едната или другата посока. Така се е случило, че почти всички светове в Галактиката са се втурнали в индустриализацията.

— Защото това е по-добре.

— Навярно, но не може да продължава вечно. Сега наблюдаваме резултатите от прекатурването. Империята няма да съществува още дълго, понеже… понеже е прегрята. Не мога да измисля по-свястна формулировка. Ако чрез психоисторията успеем да предотвратим падането или, което е по-вероятно, подпомогнем оздравяването подир падането, нима ще бъде само за да осигурим следващ период на прегряване? Нима човечеството няма друго бъдеще, освен да тика като Сизиф камъка чак до върха на планината, единствено за да го види как се търкаля отново към дъното?

— Кой е Сизиф?

— Герой от примитивен мит. Юго, трябва да четеш повече.

Амарил сви рамене:

— Така че да мога да науча за Сизиф? Я остави тези дреболии. Може би психоисторията ще ни покаже пътя към съвсем ново общество, което да се различава във всяко отношение от онова, дето виждаме, стабилно и желано общество.

— Надявам се — въздъхна Селдън. — Надявам се, ала засега няма никакви изгледи. В близките години ще трябва просто да работим за отцепването на Периферията. Това ще бъде знак за началото на падането на Галактическата империя.

4

— Точно така му рекох — каза Хари Селдън. — „Това ще бъде знак за началото на падането на Галактическата империя.“ И то ще стане, Дорс.

Дорс го слушаше със стиснати устни. Тя приемаше Селдъновото премиерство хладнокръвно, както приемаше всичко друго. Единствената й задача бе да пази него и психоисторията му, но отлично осъзнаваше, че тази задача се утежнява от поста му. Най-добрата защита бе да стане незабележим, а докато символите на Империята — Корабът и Слънцето — продължаваха да светят над Селдън, никакви съществуващи физически бариери нямаше да бъдат задоволителни…

Луксът, в който сега живееха — сигурната защита срещу шпиониращите лъчи и евентуалното покушение; преимуществото за собствените си исторически проучвания да разполага с почти неограничени средства, — не я удовлетворяваше. С готовност би го разменила за старото им жилище в Стрилингския университет или, още по-хубаво, за някой забутан апартамент в безименен сектор, където никой да не ги познава.

— Всичко това е много добре, Хари, скъпи — рече, — ала не е достатъчно.

— Какво не е достатъчно?

— Информацията, която ми даваш. Твърдиш, че можем да загубим Периферията. Как? Защо?

Селдън леко се усмихна:

— Чудесно би било да знам, Дорс, обаче психоисторията още не е на този етап, когато да може да ни го каже.

— Тогава ти как виждаш нещата? Може би като следствие от амбициите на отдалечените местни губернатори да се обявят за независими?

— Това положително е важен фактор. Случвало се е — и ти го знаеш по-добре от мен, — но никога не е продължавало дълго. Тоя път може да е за постоянно.

— Понеже Империята е по-слаба?

— Да, защото сега търговията върви по-трудно отпреди, защото комуникациите са по-ограничени, отколкото са били, защото губернаторите в Периферията наистина са по-близо от всякога до независимостта. Ако някой от тях се надигне с по-специални амбиции…

— Готов ли си да кажеш кой би могъл да бъде?

— Ни най-малко. Всичко, което на този етап можем да извлечем от психоисторията, е, че ако някакъв губернатор с необичайни способности и апетити въстане, условията да постигне целта си ще бъдат много по-подходящи от някогашните. Възможно е причината да е друга — голяма естествена катастрофа или внезапна гражданска война между две различни коалиции от Външните светове. Нищо от това не е предсказуемо отсега, обаче можем да твърдим, че ако се случи нещо подобно, то ще има по-сериозни последици, отколкото би имало преди един век.

— Но ако не знаеш малко по-точно какво ще се случи там, как ще действаш тъй, че да си сигурен в разцепването на Периферията, а не на Трантор?

— Като следя и едното, и другото, опитвам се да стабилизирам Трантор и не се опитвам да стабилизирам Периферията. Не можем да очакваме психоисторията автоматично да направлява събитията, без да узнаем много повече за начина, по който работи. Затуй, така да се каже, ще трябва непрекъснато да използваме ръчното управление. Някой ден техниката ще бъде усъвършенствана и нуждата от ръчно управление ще се намали.

— Аха — каза Дорс, — не сега, а някой ден, нали?

— Да. Дори и това е само надежда.

— Добре, какъв вид нестабилност би заплашила Трантор, ако решим да задържим Периферията?

— Възможностите са същите: икономически и социални фактори, амбициозни съперничества между високопоставените служители. И още нещо. Описах на Юго Империята като прегрята и Трантор всъщност е най-прегрятата й част. Той сякаш направо се разпада. Инфраструктурата — водоснабдяването, отоплението, отстраняването на отпадъците, горивопроводите, всичко — изпитва необичайни трудности и напоследък все повече и повече започва да ме занимава.

— Ами смъртта на Императора?

Селдън разпери ръце:

— Това неизбежно ще се случи, обаче Клеон е в добро здраве. Той е само на моите години, което означава, че бих желал да е по-млад, но все пак не е твърде стар. Синът му е абсолютно неподходящ да го наследи, а пък претенденти ще се намерят достатъчно. Даже повече от достатъчно, за да предизвикат неприятности и да направят от смъртта му проблем. Ала тя може и да не се окаже истинска катастрофа от гледна точка на историята.

— Тогава, да речем, убийството му?

Селдън нервно вдигна поглед:

— Не го споменавай. Даже и да сме подсигурени, не използвай тази дума.

— Хари, не ставай глупав. С подобна възможност също трябва да се съобразяваме. Беше време, когато джоуранъмитите можеха да докопат властта, и ако бяха успели, Императорът по един или друг начин…

— Едва ли, щеше да им бъде по-удобен като фигурант. Но забрави за това. Джоуранъм почина миналата година на Нишая — доста покъртителен пример.

— Той имаше последователи.

— Естествено. Всеки има последователи. Щом проучваш ранната история на Транторското кралство и Галактическата империя, попадала ли си някога на глобалистката партия от моя роден Хеликон?

— Не, не съм. Не искам да засягам чувствата ти, Хари, обаче въобще не си спомням да съм попадала на исторически епизод, в който Хеликон да е играл някаква роля.

— Не си ме засегнала, Дорс. Винаги съм казвал, че свят без история е щастлив свят. Както и да е, преди около двадесет и четири века там имало група хора, които били напълно убедени, че Хеликон е единственото населено място във Вселената. Хеликон е бил Вселената и освен него съществувала само твърдата небесна сфера, обсипана със звездички.

— Е, как са могли да вярват в това? — попита Дорс. — Сигурно са били част от Империята.

— Да, но глобалистите настоявали, че всички доказателства за съществуването на Империята са или илюзия, или преднамерена измама и че имперските пратеници и чиновници са всъщност хеликонци, които по някаква причина играят тази роля. Били са абсолютно имунизирани срещу здравия разум.

— И какво се случило?

— Предполагам, че винаги е приятно да си мислиш, че твоят свят е Светът. Във възхода си глобалистите вероятно са убедили десет процента от населението на планетата да се влеят в тяхното движение. Само десет процента, ала те представлявали едно разпалено малцинство, което надделяло над безразличното мнозинство и заплашвало да вземе властта.

— Обаче не успели, нали?

— Не, не успели. Глобализмът предизвикал намаляване на имперската търговия и хеликонската икономика изпаднала в стагнация. Когато започнало да се отразява на портфейлите на хората, вярването им бързо загубило популярност. Навремето възходът и падението му озадачили мнозина, но психоисторията, сигурен съм, би показала, че това е неизбежно и че изобщо не е било нужно да му се обръща внимание.

— Разбирам. Само че, Хари, каква е поуката? Предполагам, че има известна връзка с онова, което обсъждаме.

— Връзката е, че такива движения никога не изчезват напълно, независимо колко смешни може да са догмите им в очите на разумните хора. На Хеликон сега, в този момент, все още съществуват глобалисти. Не са много, но от време на време седемдесет-осемдесет от тях се събират на нещо, което наричат Глобален конгрес, и си доставят невероятно удоволствие, говорейки си един на друг за глобализма. Е, само преди десет години движението на джоуранъмитите изглеждаше ужасна заплаха за тоя свят, така че въобще няма да бъде изненада, ако са останали някакви отломки. Остатъци от него може да има и след хиляда години.

— Не е ли възможно някоя отломка да бъде опасна?

— Съмнявам се. Това, което правеше движението опасно, беше обаянието на Джоу-Джоу, а той е мъртъв. Джоу-Джоу дори не умря героично или по друг забележителен начин; просто се състари и почина в изгнание като сломен човек.

Дорс се изправи и бързо закрачи из стаята, размахвайки ръце и свивайки юмруци. Сетне се върна и спря пред седналия Селдън.

— Хари — рече, — нека ти кажа какво ме тревожи. Ако психоисторията сочи възможността на Трантор да станат сериозни безредици и ако все още има джоуранъмити, те все още могат да замислят смъртта на Императора.

Селдън нервно се разсмя:

— Плашиш се от сенки, Дорс. Успокой се.

Обаче откри, че не му е толкова лесно да пренебрегне казаното от нея.

5

Секторът Уай по традиция се противопоставяше на Ентунската династия на Клеон I, която управляваше Империята вече над два века. Противопоставянето датираше от времето, когато някои от кметовете на Уай бяха заемали имперския трон. Уайската династия нито бе властвала дълго, нито се бе оказала особено успешна, ала хората и управниците от този сектор трудно можеха да забравят, че някога са били — макар временно и без голяма полза — абсолютни господари. Краткият период отпреди осемнадесет години, когато самоназначилата се за кмет на Уай Прашел хвърли ръкавица на Империята, беше подсилил както уайската гордост, тъй и чувството за неудовлетвореност.

Всичко това обясняваше защо скромната групичка водачи на конспирацията се чувстваха в Уай в такава безопасност, каквато не биха изпитвали където и да е другаде на Трантор.

Петима от тях седяха около масата в една стая нейде из порутената част на сектора. Стаята бе лошо обзаведена, но добре защитена срещу подслушване.

На стол, малко по-качествен от другите, се разполагаше човек, който спокойно можеше да бъде взет за водач. Лицето му беше слабо и с нездрав тен, устата — широка, а устните — толкова бледи, че едва се забелязваха. Косата му бе леко прошарена, ала очите му горяха с неугасима ярост.

Беше се втренчил в седналия точно насреща му мъж — явно по-стар и отпуснат, с почти бяла коса и увиснали бузи, които потреперваха, щом проговореше.

Водачът остро каза:

— Е? Напълно ясно е, че нищо не си свършил. Обясни защо!

По-възрастният рече:

— Аз съм стар джоуранъмит, Намарти. Защо трябва да обяснявам действията си?

Гембъл Дийн Намарти, бившата дясна ръка на Ласкин Джоу-Джоу Джоуранъм, отбеляза:

— Има много стари джоуранъмити. Някои са некомпетентни, други са кекави, трети са забравени. Това, че си стар джоуранъмит, не означава нещо повече от това да си стар глупак.

Възрастният мъж се облегна на стола си:

— Ти ме наричаш стар глупак? Мен? Каспал Каспалов? Аз бях с Джоу-Джоу още когато ти не беше влязъл в партията, когато беше едно парцаливо нищо, което си търси ръководна идея.

— Не съм те нарекъл глупак — припряно отвърна Намарти. — Казах само, че някои стари джоуранъмити са глупаци. Сега имаш възможност да ми докажеш, че не си от тях.

— Моите връзки с Джоу-Джоу…

— Забрави ги. Той е мъртъв!

— Аз мисля, че духът му продължава да живее.

— Ако тази мисъл ще ни помага в борбата, тогава духът му продължава да живее. Само че за другите, а не за нас. Ние знаем, че той грешеше.

— Не съм съгласен.

— Не настоявай да изкараш герой един обикновен човек, който правеше грешки. Той си въобразяваше, че може да раздвижи Империята единствено със силата на ораторството, със слово…

— Историята показва, че в миналото думите са местели планини.

— Явно не думите на Джоуранъм, защото той допускаше грешки. Джоу-Джоу много некадърно скри микогенския си произход и, още по-лошо, позволи да го подмамят да обвини Първия министър Ето Демерцел, че е робот. Предупреждавах го против такова обвинение, но той не поиска да ме послуша и това го унищожи. Хайде сега да почнем на чисто, а? Както и да използваме името на Джоуранъм пред другите, нека ние самите не се вцепеняваме от него.

Каспал Каспалов седеше мълчаливо. Другите трима местеха поглед от Намарти към Каспалов и обратно, решени да оставят водача да изнесе тежестта на спора.

— Заради изгнаничеството на Джоуранъм на Нишая движението се разцепи и можеше да изчезне — твърдо каза Намарти. — И наистина щеше да изчезне, ако не бях аз. Малко по малко, камък по камък аз го изградих отново и го превърнах в мрежа, която опасва цял Трантор. Смятам, че го знаеш.

— Знам го, шефе — промърмори Каспалов. Използването на титлата даде ясно да се разбере, че търси помирение.

Гембъл Дийн Намарти сдържано се усмихна. Не настояваше за това обръщение, но винаги му бе приятно да го чуе. Той напомни:

— Ти си част от тази мрежа и имаш своите задължения.

Каспалов се размърда. Явно водеше вътрешен спор и накрая бавно издума:

— Ти ми рече, шефе, че си предупредил Джоуранъм да не обвинява стария Първи министър, че е робот. Той не те е послушал, ала поне те е оставил да си кажеш приказката. Може ли аз да имам същата привилегия да посоча какво мисля за грешка и ти да ме изслушаш така, както Джоуранъм е изслушал теб — даже и ако ти, също като него, не приемеш съвета?

— Естествено, че ще си кажеш приказката, Каспалов. Ти си тук точно за да можеш да го сториш. Каква ти е идеята?

— Тая наша нова тактика е погрешна, шефе. Тя предизвиква разрушения и вреди.

— Разбира се! Тъй е замислена — Намарти се раздвижи на стола си, сдържайки с усилие своя гняв. — Джоуранъм се опита да убеждава и не успя. Ние ще съборим Трантор чрез действия.

— Колко ще продължат? И на каква цена?

— Толкова дълго, колкото трябва, и то при много ниска цена. Прекъсване на енергозахранването тук, спиране на водата там, връщане на каналните потоци, повреда на кондиционерите — всичко туй означава неприятности и неудобства.

Каспалов поклати глава:

— Тези неща се натрупват, шефе.

— Естествено, Каспалов, и ние искаме разочарованието и негодуванието на хората също да се натрупат. Слушай, Каспалов, Империята се разлага. Всеки го знае. Всеки, способен да мисли интелигентно, го знае. Техниката ще отказва тук и там, дори и нищо да не правим. Ние само малко й помагаме.

— Това е опасно, шефе. Инфраструктурата на Трантор е невероятно сложна. Някой невнимателен тласък и тя може да се разпадне. Ако дръпнем погрешна нишка, Трантор би могъл да се срути като къщичка от карти.

— Засега не се е срутил.

— Но утре може и да се срути. И какво ще стане, ако хората разберат, че ние сме причината? Ще ни разкъсат на парчета. Няма да има нужда да викат силите за сигурност или военните. Тълпата ще ни унищожи.

— Откъде ще научат достатъчно, та да ни обвинят? Естествената мишена на хорското негодувание ще бъде правителството — съветниците на Императора. Никога няма да видят нищо зад това.

— А ние как ще живеем със самите себе си, като знаем какво сме направили?

Този въпрос бе зададен шепнешком; старият човек очевидно се вълнуваше доста. Каспалов умолително погледна през масата към своя водач, към човека, на когото се бе заклел във вярност. Беше го сторил с убеждението, че Намарти наистина ще продължи да носи знамето на свободата, предадено му от Джоу-Джоу Джоуранъм. Сега Каспалов се чудеше дали Джоу-Джоу би искал неговият блян да си отиде по такъв начин.

Намарти цъкна с език като баща, който мъмри непослушното си дете:

— Колега, тия сантименталности нали не са на сериозно? Веднъж да дойдем на власт, ще съберем парчетиите и ще изградим всичко отново. Ще привлечем хората с някогашните приказки на Джоуранъм за масово участие в управлението и по-голяма представителност и щом се укрепим здраво, ще установим по-ефикасно и силно правителство. Тогава ще имаме по-добър Трантор и по-здрава Империя. Ще създадем нещо като дискусионна система, където представителите на другите светове да си приказват, докато се замаят… обаче ще управляваме ние.

Каспал Каспалов седеше в нерешителност. Намарти се усмихна безрадостно:

— Не си сигурен ли? Не можем да загубим. Събитията се развиват идеално и ще продължат да се развиват идеално. Императорът не знае какво става, няма си и понятие. А пък Първият министър е математик. Вярно, че погуби Джоуранъм, но оттогава не е свършил работа за пукната пара.

— Той разполага с откритие, което се казва… казва се…

— Зарежи го. Джоуранъм му придаваше голямо значение, ала това се дължи донякъде на микогенския му произход, също като роботската му мания. Този математик няма нищо…

— Исторически психоанализ или нещо подобно. Веднъж чух Джоу-Джоу да обяснява…

— Зарежи го. Просто си гледай работата. Нали управляваш вентилирането в сектора Анемория? Е, чудесно. Накарай го да не функционира нормално, както ти си избереш. Или да спре тъй, че да се повиши влажността, или да произвежда някаква особена миризма, или нещо такова. Това няма да убие никого, така че защо да изпадаме в целомъдрена виновност? Просто ще заставиш хората да се чувстват неуютно и ще покачиш общото равнище на дискомфорт и раздразнение. Да разчитаме ли на теб?

— Ама онова, което за младите и здравите ще бъде само дискомфорт и дразнител, може да се окаже по-тежко за децата, за старците, за болните…

— Да не настояваш, че изобщо никой не трябва да пострада?

Каспалов промърмори под носа си. Намарти отсече:

— Нищо не може да се направи, за да се гарантира, че никой няма да пострада. Просто си свърши работата. Свърши я тъй, че да пострадат колкото се може по-малко хора — щом съвестта ти настоява, — само че я свърши!

— Виж какво, шефе, имам да кажа още нещо — рече Каспалов.

— Казвай — уморено отвърна Намарти.

— Можем да чоплим инфраструктурата с години, но ще дойде време, когато ще трябва да се възползваш от натрупаното недоволство и да вземеш властта. Как смяташ да го сториш?

— Искаш да знаеш как точно ще го направим?

— Да. Колкото по-бързо ударим, толкова по-ограничени ще бъдат щетите и толкова по-ефикасна ще е хирургическата намеса.

Намарти бавно произнесе:

— Още не съм решил какво ще е естеството на този „хирургически удар“, обаче той ще дойде. Дотогава ще вършиш ли своята част от работата?

Каспалов неохотно се съгласи:

— Да, шефе.

— Добре, върви — каза водачът и го отпрати с рязък жест.

Каспал Каспалов стана, обърна се и излезе. Намарти го проследи с поглед, сетне рече на мъжа от дясната си страна:

— На Каспалов не може да му се вярва. Смятам, че се е продал и искаше да знае бъдещите ми планове само за да ни предаде. Погрижи се за него.

Другият кимна и тримата излязоха, оставяйки Намарти сам в стаята. Той угаси светещите стенни панели с изключение на един-единствен квадрат на тавана, тъй че да не седи в пълна тъмнина.

Помисли си: „Всяка верига има слаби брънки, които трябва да се елиминират. Правили сме го някога и резултатът е, че сега разполагаме с неуязвима организация.“

И той се усмихна в полумрака, като разкриви лице в някакво дивашко веселие. В края на краищата мрежата се простираше дори в самия Дворец — не съвсем твърдо, не съвсем сигурно, но я имаше и там. И тя щеше да бъде заздравена.

6

Времето над незащитения от купол парк на Императорския дворец се бе задържало топло и слънчево.

Това не се случваше често. Хари си спомни, че веднъж Дорс му беше обяснила как са избрали точно тази област въпреки студените й зими и честите й дъждове.

— Тя всъщност не е била избрана — разправяше Дорс. — В ранното Транторско кралство е била наследствено имение на Морогшанския род. Когато Кралството прерасло в Империя, имало много места, където Императорът можел да живее — летни и зимни курорти, спортни центрове, крайбрежни владения. И докато куполите полека-лека обвивали планетата, един царуващ Император, който живеел тук, толкова харесал мястото, че то останало без купол. И само защото единствена била без купол, зоната се превърнала в специална. Тази уникалност се понравила на следващия монарх… и на следващия… и на следващия… Така се зародила традицията.

Както винаги, когато чуеше нещо подобно, Селдън си бе помислил: „Как би могла психоисторията да се справи с това?“ Би ли могла да предскаже, че ще остане някаква незащитена от купол зона, но да бъде абсолютно неспособна да определи коя ще е тя? Дали изобщо би стигнала дотам? Дали би успяла да предвиди, че няколко зони ще останат без куполи, или пък че няма да остане нито една — и да сбърка? Как би могла да отчете личните предпочитания и вкусове на Императора, който ще бъде на трона в критичния момент и който ще вземе решение в мигове на каприз и нищо повече? В тази посока царяха хаосът и лудостта.

Клеон I очевидно се наслаждаваше на хубавото време.

— Остарявам, Селдън — каза. — Няма защо да ти го припомням. Двамата с теб сме на еднаква възраст. Предполагам, че щом не ми се играе тенис или не ми се ходи на риболов даже когато току-що пак са зарибили езерото, а предпочитам спокойно да се разхождам из алеите, това е признак за старост.

Докато говореше, той ядеше сухи фрукти. Те напомняха онуй, което на родния Селдънов Хеликон се наричаше тиквени семки, но бяха по-големи и с не толкова фин вкус. Клеон внимателно ги натискаше със зъби, обелваше тънките люспи и хвърляше ядките в устата си.

Хари Селдън не обичаше кой знае колко вкуса им, ала естествено щом Императорът му предложи, прие и изяде няколко.

С шлюпките в ръка монархът разсеяно се огледа за някакъв съд, който да използва като кошче за боклук. Не видя, обаче забеляза наблизо застаналия мирно (както се полагаше в присъствието на Императора) градинар, склонил почтително глава. Клеон рече:

— Градинарю!

Човекът услужливо се приближи:

— Сир!

— Изхвърли ги вместо мен — и изтръска шлюпките в дланта на градинаря.

— Да, сир.

Селдън каза:

— Аз също имам няколко, Грубер.

Грубер протегна ръка и почти срамежливо кимна:

— Да, Първи министре.

Той бързо се отдалечи, а Императорът се загледа с любопитство подире му.

— Познаваш ли го, Селдън?

— Да, сир. Стар приятел ми е.

— Градинарят ти е стар приятел? Какъв е той? Някой закъсал колега математик?

— Не, сир. Навярно си спомняте историята, когато… — Хари се прокашля, търсейки най-тактичния начин да припомни инцидента — … сержантът застраши живота ми малко след като благодарение на Вашата добрина бях избран на настоящия си пост.

— Опитът за убийство — Клеон погледна небето, сякаш диреше спокойствие. — Не разбирам защо всички се боят толкова от тази дума.

— Може би — мазно каза Селдън, като леко се презираше заради лекотата, с която се бе научил да ласкае — ние, останалите, сме по-потресени от възможността с нашия Император да се случи нещастие, отколкото Сте самият Вие.

Клеон иронично се усмихна:

— А, сигурно. И какво общо има това с Грубер? Нали така му беше името?

— Да, сир. Мандел Грубер. Уверен съм, че ако се опитате да си припомните, ще се сетите, че един градинар притича с вила в ръцете, за да ме защити от въоръжения сержант.

— Ах, да. Това ли е въпросният градинар?

— Именно, сир. Оттогава го смятам за приятел и му се обаждам почти всеки път, когато изляза в парка. Мисля, че той ме пази и изпитва нещо като собственически чувства към мен. А аз, разбира се, съм привързан към него.

— Не те упреквам. Понеже споменахме случката, как е твоята забележителна дама, доктор Венабили? Не я виждам често.

— Тя е историк, сир. Броди в миналото.

— Не те ли е страх от нея? Мен ме е страх. Казаха ми как се е държала с тоя сержант. Човек би могъл да го съжали.

— Заради мене, сир, тя лесно освирепява, обаче напоследък е нямала повод. Всичко е много спокойно.

Императорът гледаше след отдалечаващия се градинар:

— Дали сме възнаградили този човек?

— Аз го възнаградих, сир. Той има жена и две дъщери и аз уредих всяка от дъщерите да разполага с една сума, заделена за образованието на децата й, колкото и да са те.

— Чудесно, но мисля, че заслужава повишение. Добър градинар ли е?

— Превъзходен, сир.

— Главният градинар Малкомбър — не съм съвсем сигурен дали точно си спомням името му — остарява и май вече не се справя перфектно със задълженията си. Отдавна е минал седемдесетте. Смяташ ли, че този Грубер ще може да се справи?

— Убеден съм, сир, ала той харесва сегашната си работа. Тя го държи на открито във всякакво време.

— Странна препоръка. Вярвам, че ще привикне с администрирането, а и наистина търся майстор, за да подновя малко парка. Хм, ще трябва да си помисля. Твоят приятел Грубер може да излезе тъкмо човекът, от когото се нуждая. Между другото, Селдън, какво имаше предвид, като каза, че е много спокойно?

— Само това, сир, че в Императорския двор няма признаци за разногласия. Неизбежната тенденция към интригантстване, изглежда, е толкова близо до минимума, колкото въобще е възможно.

— Нямаше да говориш така, Селдън, ако ти беше Император и трябваше да се съобразяваш с всички тези чиновници и техните оплаквания. Как можеш да приказваш, че нещата са спокойни, когато през седмица пристигат доклади за сериозни повреди навсякъде из Трантор?

— Нормално е подобни неща да се случват.

— Не си спомням предните години да са се случвали толкоз често.

— Може би защото наистина са липсвали, сир. Инфраструктурата старее. За да се извършат нужните ремонти, са необходими време и огромни разходи, а ситуацията сега е такава, че хората няма да погледнат с добро око на едно повишаване на данъците.

— Да, както винаги. Доколкото разбирам, хората са доста недоволни от тези повреди. Те трябва да престанат, Селдън, така че се погрижи за тях. Какво казва психоисторията?

— Същото, което казва и здравият разум: всичко остарява.

— Това напълно ми провали хубавия ден. Оставям нещата в твои ръце, Селдън.

— Да, сир — тихо рече Първият министър.

Императорът си тръгна и Хари Селдън си помисли, че и неговият хубав ден е провален. Повредите в Центъра бяха точно алтернативата, която не желаеше. Но как ли би могъл да я предотврати и да прехвърли кризата към Периферията?

Психоисторията не даваше отговор.

7

Рейч беше изключително доволен, защото това бе първата семейна вечеря от няколко месеца насам с двамата, за които той мислеше като за баща и майка. Прекрасно знаеше, че в биологичен смисъл те изобщо не са му родители, ала този факт нямаше значение. Усмихна им се с цялата си любов.

Обстановката не бе така уютна, както едно време в Стрилинг, когато домът им беше малък и интимен, истинска перла в големия обков на университета. Сега, за нещастие, нищо не можеше да прикрие величието в дворцовите покои на Първия министър.

Понякога Рейч се гледаше в огледалото и се дивеше как е възможно туй. Не бе висок — само 163 сантиметра, — определено по-нисък от всеки от родителите си. Изглеждаше по-скоро набит и мускулест, но не и дебел, с черна коса и наистина далянски мустаци, които поддържаше колкото може по-тъмни и гъсти.

В огледалото все още би могъл да види гаменчето от улицата, каквото беше, преди най-невероятната от всички невероятни възможности да предизвика срещата му с Хари и Дорс. Професор Селдън тогава бе много по-млад и сега видът му ясно подсказваше, че самият Рейч е кажи-речи толкова възрастен, колкото Хари при първата им среща. За учудване Дорс почти не се променяше. Бе все тъй здрава и стегната както в деня, когато Рейч за пръв път показа на двамата пътя към майка Рита в Билиботън. И ето че днес роденият в мизерия далянец е държавен чиновник, дребна пионка в Министерството на населението.

— Как вървят работите в службата, Рейч? — попита Селдън. — Има ли някакъв прогрес?

— Донякъде, татко. Разработват се закони, вземат се решения, произнасят се речи. Въпреки това е трудно да размърдаш хората. Можеш колкото си щеш да проповядваш братство, ала никой не се чувства братски настроен, което ми напомня, че далянците не са по-добри от останалите. Казват, че искат да ги третират като равни и правят всичко възможно да го постигнат, но ако им дадеш шанс, нямат никакво желание те да се отнасят към другите като към равни.

— Рейч, да промениш умовете и сърцата на човеците е почти невъзможно — рече Дорс. — Достатъчно е да се опитваш и евентуално да отстраниш най-очебийните несправедливости.

— Белята е — каза Селдън, — че през по-голямата част от историята никой не е работил над този проблем. На хората е била давана възможност да се скапват в приятната игричка „Аз съм по-добър от теб“ и сега тая мръсотия не е лесно да се разчисти. Ако позволим на нещата да следват естествения си ход и да се влошават в продължение на хиляда години, не можем да се оплакваме, в случай че ни потрябват, да речем, сто години да ги оправим.

— Понякога, татко — въздъхна Рейч, — си мисля, че ти ме уреди на тази работа, за да ме накажеш.

Хари Селдън вдигна вежди:

— За какво да те наказвам?

— Понеже програмата на Джоуранъм за равенство между секторите и за по-голямо участие на хората в управлението ми хареса.

— Не те упреквам за това. Внушенията му бяха примамливи, обаче ти знаеш, че Джоуранъм и бандата му ги използваха единствено като средство да придобият власт. После…

— Но ти ме застави да го вкарам в капана, въпреки че възгледите му ми харесваха.

— Не ми беше лесно да те помоля да го направиш — подчерта Първият министър.

— И сега ме караш да работя над внедряването на програмата на Джоуранъм просто за да ми покажеш колко е трудно тя да се осъществи на практика.

Селдън каза на Дорс Венабили:

— Как ти се струва това? Момчето ми приписва някаква лукава непочтеност, каквато просто не е в моя характер.

— Предполагам — кимна Дорс с отсянка на усмивка върху устните, — че не приписваш такива неща на баща си.

— Не съвсем. Във всекидневния живот по-праволинеен от теб, татко, няма. Но ако ти се наложи, знаеш как да подреждащ картите. Не е ли точно туй, което се надяваш да направиш с психоисторията?

Селдън тъжно рече:

— Засега с психоисторията съм напреднал твърде слабо.

— Много жалко. Аз продължавам да си мисля, че трябва да има някакво психоисторическо решение на проблема за човешкото тесногръдие.

— Може и да има, обаче не съм го намерил.

Когато вечерята приключи, Хари Селдън каза:

— Рейч, сега двамата с теб трябва малко да си поговорим.

— Наистина ли? — кипна Дорс. — Да схващам ли, че не съм поканена?

— Министерски работи, Дорс.

— Министерски глупости, Хари! Каниш се да поискаш от бедното момче да направи нещо, което аз не бих пожелала да свърши.

Селдън твърдо забеляза:

— Положително не се каня да поискам онова, което той не би желал да свърши.

— Всичко е наред, мамо — вметна Рейч. — Нека си поговорим с татко. Обещавам после да ти кажа всичко.

Тя вдигна очи нагоре:

— Много добре зная, че и двамата ще твърдите, че е държавна тайна.

— Всъщност — отсече Селдън — трябва да обсъждаме точно държавна тайна. И то, от първостепенна важност. Не се шегувам, Дорс.

Жената стана, стиснала устни, и излезе от стаята с едно последно убождане:

— Не хвърляй момчето на вълците, Хари.

А след като тя изчезна, Първият министър тихо рече:

— Страхувам се, Рейч, че тъкмо на вълците ще трябва да те хвърля.

8

Седнаха един срещу друг в кабинета на Селдън или, както той го наричаше, „мястото ми за мислене“. Тук бе прекарал безброй часове в опити да намери път сред трудностите при управлението на Империята и Трантор.

— Рейч, чел ли си за прекъсванията, които се случват напоследък в планетарните комунални услуги?

— Да — каза Рейч, — но нали знаеш, татко, че планетата ни е старичка. Най-умното, което можем да направим, е да махнем и последния човек, да изкопаем и подменим всичко, да прибавим най-новото в компютъризацията и тогава да върнем всекиго на мястото му — или поне половината. Трантор ще бъде значително по-добър само с двадесет милиарда души.

— Кои точно двадесет милиарда? — попита с усмивка Селдън.

— Много ми се ще да знаех — мрачно отвърна Рейч. — Белята е, че не можем да преустроим планетата, така че единствено продължаваме кърпежа.

— Боя се, че си прав, синко, ала в цялата работа има някои странни неща. Бих искал да ми кажеш дали не бъркам.

Той извади от джоба си малка сфера.

— Какво е това? — попита Рейч.

— Старателно програмирана карта на Трантор. Рейч, бъди тъй любезен да разчистиш масата.

Селдън постави кълбото почти в средата й и сложи ръка върху вградената в подлакътника на работния му стол клавиатура. Щракна с палец превключвателя, осветлението в стаята угасна, а над повърхността на плота се появи слой мека светлобежова светлина, дебел около един сантиметър. Сферата се бе сплескала и разстлала към ръбовете на масата.

На някои места светлинният слой потъмня и придоби структуриран вид. Рейч изненадан възкликна:

— Наистина е карта на Трантор!

— Че нали ти казах. Е, в търговския център на сектора не можеш да си купиш такова нещо. То е от тия джаджи, с които си играят въоръжените сили. Може да представя Трантор като сфера, но равнинната проекция по-ясно ще покаже онова, което аз искам.

— И какво искаш да покажеш, татко?

— През последните една-две години имаше доста аварии. Както сам спомена, планетата е старичка и е естествено да стават аварии, само че те взеха да се случват по-често и сякаш всичките са в резултат от човешки грешки.

— Това не следва ли да се очаква?

— Да, разбира се, в определени граници. Така е, даже когато говорим за земетресения.

— Земетресения? На Трантор?

— Съгласен съм, че Трантор е почти напълно несеизмична планета. И туй наистина е хубаво, защото би било твърде непрактично да затвориш под похлупак един свят, който няколко пъти годишно здравата ще се тресе и ще смачква по някоя секция от купола. Майка ти казва, че една от причините не друг, а именно Трантор да стане имперска столица е, че той е геологически умиращ: точно така неласкаво се изрази. Но макар и да е умиращ, този свят не е мъртъв. Има отделни малки земетресения — три за последните две години.

— Изобщо не съм ги усетил, татко.

— Едва ли някой ги е усетил. Куполът не е единичен обект. Състои се от стотици секции, като всяка секция в случай на земетресение може да се повдигне и открехне, за да облекчи напреженията и натиска. Доколкото трусовете продължават само от десетина секунди до една минута, отварянето е съвсем за кратко и става толкова бързо, че транторианците въобще не го чувстват. Много по-вероятно е да забележат леко разтърсване и слабо потракване на фаянсови съдове, отколкото отварянето и затварянето на секцията над главите си или пък краткотрайното нахлуване на времето отвън.

— Това е за добро, нали?

— Би трябвало. Разбира се, процесът е компютъризиран. Началото на едно земетресение включва командата за движението на куполните секции, така че те да се открехнат точно преди вибрациите да нараснат до степен да предизвикат повреда.

— Дотук добре.

— Само че при всяко от трите малки земетресения през последните две години защитата на купола не е задействала. Куполът изобщо не се е отворил и в трите случая са се наложили поправки. Те са отнели известен срок и някаква сума, а климатичният контрол значително време е бил под оптималния. Е, Рейч, каква е вероятността устройството да не проработи трикратно?

— Сигурно не е голяма.

— Въобще не е голяма. По-малка от едно на сто. Човек може да заподозре, че някой е човъркал защитата преди земетресението. Като знам, че веднъж на стотина години има утечка на магма (която е много по-трудна за контролиране), не ми се ще да мисля за резултатите, ако не забележим нещата, преди да е станало твърде късно. За щастие това не се е случило и е слабо вероятно да се случи, но я разсъждавай. Тук на тази карта ще намериш местонахожденията на авариите, които са ни тормозили през последните две години и които, изглежда, могат да се припишат на човешки грешки, макар нито веднъж да не сме успели да кажем на кого точно могат да бъдат приписани.

— Понеже всеки си пази задника.

— Опасявам се, че си прав. Това е характерен белег на всяка бюрокрация, а транторската бюрокрация е най-голямата за всички времена. Та какво мислиш за разпределението на авариите?

На картата запламтяха ярки, малки червени маркери, напомнящи ситни пришки върху повърхността на Трантор.

— Ами — предпазливо каза Рейч — изглеждат равномерно разположени.

— Точно така и именно това е интересното. Би могло да се очаква, че по-старите части от Трантор — тези, дето имат куполи по-отдавна — ще са с най-скапана инфраструктура и в по-висока степен ще са уязвими спрямо събития, които изискват бързи решения и създават почва за възможни човешки грешки. Ще наложа по-старите транторски сектори на карта-та със син цвят и ще забележиш, че авариите съвсем не са по-чести в сините области.

— Е, и?

— И си мисля, Рейч, че произходът на авариите не е естествен, а те са съзнателно предизвикани и така разпределени, че да засегнат колкото е възможно повече хора, като по тоя начин натрупат колкото е възможно по-широко недоволство.

— Не ми се струва вероятно.

— Не ти се струва? Тогава погледни разпределението не по място, ами по време.

Сините области и червените петна изчезнаха и за няколко мига картата на Трантор остана празна. Сетне ту тук, ту там маркерите започнаха да се обозначават и стапят поред.

— Забележи — рече Селдън, — че авариите не се появяват едновременно на групи. Появява се една, после друга, после трета и тъй нататък, почти като равномерното тракане на метроном.

— Смяташ ли, че и това е нарочно?

— Вероятно. Този, който го организира, иска да предизвика колкото може по-голямо недоволство с колкото може по-малки усилия, така че избягва да прави по две аварии наведнъж, защото едната частично ще засенчи другата в новините и съзнанието на обществото. Всеки инцидент трябва да се откроява, за да дразни максимално.

Картата угасна и лампите светнаха. Селдън пъхна в джоба свилата се до първоначалните си размери сфера.

— Кой ще ги върши всички тия? — каза Рейч.

Хари Селдън замислено отвърна:

— Преди няколко дни получих доклад за едно убийство в сектора Уай.

— Няма нищо необичайно — заяви Рейч. — Макар Уай да не е от наистина криминалните сектори, там сигурно всеки ден стават много убийства.

— Стотици — рече Селдън и поклати глава. — Имаше такива лоши времена, когато броят на умрелите от насилствена смърт на Трантор като цяло стигаше до милион на ден. По принцип не може да се очаква всеки престъпник да бъде открит. Смъртта просто влиза в статистиката. Тази обаче не е обикновена. Човекът бил неумело намушкан с нож. Намерили го все още жив. Преди да умре, смогнал да произнесе една дума и тя била „Шефа“. Това предизвикало що-годе любопитство и успели да го идентифицират. Работел е в Анемория и не знаем какво е правил в Уай, но някакъв свестен офицер изровил факта, че бил стар джоуранъмит. Казва се Каспал Каспалов и е добре знайно, че е дружал с Ласкин Джоуранъм.

Рейч се намръщи:

— Татко, да не подозираш нова конспирация на джоуранъмити? Такива вече не са останали.

— Наскоро майката ти ме попита дали не мисля, че джоуранъмитите все още действат, и аз й казах, че всяко странно верую винаги си запазва известен брой привърженици, понякога дори след векове. Обикновено те не са от голямо значение — отделни групички, които просто не влизат в сметката. Да, ама ако джоуранъмитите са съхранили някаква организация и известна сила, ако са способни да убият някого, когото смятат за предател в собствените си редици, ако предизвикват тези аварии като подготовка за завземане на властта?

— Ужасно много „ако“, татко.

— Знам. Може и напълно да греша. Убийството е станало в Уай, пък излиза, че там няма никакви инфраструктурни аварии.

— Това какво доказва?

— Би могло да доказва, че центърът на конспирацията е в Уай и че конспираторите не искат да причиняват неудобство на себе си, ами само на останалата част от Трантор. Може също да означава, че съвсем не са виновни джоуранъмитите, а потомците на старата фамилия на уайските кметове, която продължава да мечтае пак да управлява Империята.

— О, хайде, татко. Изграждаш си хипотези почти без факти.

— Така е, но хайде да допуснем, че туй е нова конспирация на джоуранъмити. Дясна ръка на Джоуранъм бе Гембъл Дийн Намарти. Нямаме сведения за смъртта на Намарти, нямаме сведения, че е напуснал Трантор, нямаме никакви сведения за живота му през последните десетина години. Ех, не е кой знае каква изненада, защото в края на краищата лесно е да загубиш един човек сред четиридесет милиарда. Беше време, когато се опитвах да мисля точно това. Разбира се, Намарти може да е мъртъв — ето най-лесното обяснение, — ала може и да не е.

— И какво да правим?

Селдън въздъхна:

— Най-логичната стъпка би била да се обърнем към органите на сигурността, само че аз не мога да го сторя. Липсва ми излъчването на Демерцел. Той умееше да уговаря хората, а аз — не, той беше властна личност, а аз съм просто математик. Изобщо не би трябвало да ставам Първи министър, не ме бива за тая работа. И нямаше да стана, ако Императорът не отдаваше на психоисторията много по-голямо внимание, отколкото си заслужава.

— Ти май малко се самобичуваш, а, татко?

— Вероятно, но не мога да си представя, че ще ида при органите на сигурността например с това, което току-що ти показах на картата — той посочи към празната маса, — и ще почна да ги убеждавам, че сме застрашени от някаква конспирация от неизвестно естество и с неизвестни последици. Ще ме изслушат доста внимателно и щом си тръгна, ще има да се смеят на „лудия математик“, а сетне нищо няма да предприемат.

— Тогава ние какво да правим? — каза Рейч, връщайки се на въпроса.

— Ти какво да правиш, Рейч. Трябват ми повечко доказателства и искам да ми ги намериш. Бих изпратил майка ти, обаче тя в никакъв случай няма да ме остави. В момента аз не мога да напусна Двореца. След Дорс и мен самия най-много вярвам на теб. Всъщност повече, отколкото на Дорс и на себе си. Ти все още си млад и здрав, като извъртач си по-добър, отколкото изобщо съм бил някога, и си умен. Имай предвид, че не желая да рискуваш своя живот. Без героизъм и чудеса от храброст. Ако нещо ти се случи, няма да мога да погледна майка ти. Просто узнай, каквото ти е по силите. Може би ще откриеш, че Намарти е жив и работи или пък че е мъртъв; може би ще откриеш, че джоуранъмитите са активна група или пък че замират. Може би ще откриеш, че фамилията на уайските управници действа, а може би не. Всичко туй би било интересно, но не и особено ценно. Това, дето аз искам да научиш, е дали инфраструктурните аварии са дело на човешка ръка, както си мисля, и което е още по-важно, ако са предизвикани нарочно, какво друго възнамеряват конспираторите. Струва ми се, че трябва да кроят планове за някой голям преврат и ако е така, трябва да знам какви са тия планове.

Рейч предпазливо каза:

— Имаш ли идея откъде да започна?

— Да, Рейч, предлагам да идеш в онази част на Уай, където е бил убит Каспалов. Ако успееш, разбери дали е бил активен джоуранъмит и опитай сам да влезеш в някоя джоуранъмитска ядка.

— Току-виж се оказало възможно. Винаги съм претендирал, че съм стар джоуранъмит. Вярно е, че бях съвсем млад, когато Джоу-Джоу още държеше речи, ала бях много впечатлен от идеите му. В известен смисъл наистина си е вярно.

— Е, да, обаче има една друга трудност — могат да те разпознаят. В края на краищата ти си син на Първия министър. От време на време си се показвал по холовизията и са те интервюирали за възгледите ти за равенството между секторите.

— Да, но…

— Без „но“, Рейч. Ще носиш обувки с високи токове, за да прибавиш три сантиметра към ръста си, и някой ще трябва да ти покаже как да коригираш формата на веждите, да направиш лицето си да изглежда по-пълно и да промениш тембъра на своя глас.

Рейч вдигна рамене:

— Много труд за нищо.

— И — рече Селдън с явно напрежение — ще си обръснеш мустаците.

Рейч се ококори и за момент застина в изумено мълчание. Накрая с дрезгав шепот попита:

— Да си обръсна мустаците?

— Гладко като детско дупе. Никой няма да те познае без тях.

— Ама това е невъзможно! Все едно да си отрежеш… да се кастрираш!

Селдън поклати глава:

— Те са само особеност на местната култура. Юго Амарил не е по-малко далянец от теб, а ги бръсне.

— Юго е откачалка. Мисля, че той изобщо не живее, ако изключим математиката.

— Амарил е голям математик и липсата на мустаци не променя този факт. Пък и туй не е кастрация. Мустаците ти ще пораснат за две седмици.

— Две седмици! Две години ще ми трябват да станат така… така…

Той вдигна ръка пред лицето си, сякаш за да ги скрие и предпази.

Хари Селдън неумолимо каза:

— Рейч, трябва да го направиш. Приеми го като жертвоприношение. Ако действаш като мой шпионин със своите мустаци, можеш… да пострадаш. Не бих поел такъв риск.

— По-скоро ще умра — яростно заяви момъкът.

— Не мелодраматизирай — строго рече Селдън. — Няма по-скоро да умреш и това е нещо, което трябва да свършиш. Обаче — и той се поколеба — не казвай нищо на майка си. За нея ще имам грижата аз.

Тук Рейч го погледна с чувство за безизходица и произнесе с глух, отчаян глас:

— Добре, татко.

— Ще намеря някой да те наблюдава как ще се маскираш и после тръгваш с реактивен самолет за Уай — обобщи Селдън. — Стегни се, момче, не е дошъл краят на света.

Рейч изнурено се усмихна и Първият министър с много загрижено изражение го проследи с поглед. Един мустак лесно можеше да порасне отново, но не и един син. Селдън превъзходно знаеше, че изпраща Рейч право в опасността.

9

Всички ние храним малки илюзии и Клеон — Императорът на Галактиката, Кралят на Трантор и още богат набор други титли, които при редки случаи биваха четени високо и звучно — бе убеден, че е личност с демократичен дух.

Той винаги се вбесяваше, когато Демерцел (а по-късно и Селдън) го разубедеше да направи нещо под предлог, че действията му ще бъдат сметнати за „тиранични“ или „деспотични“.

Клеон беше уверен, че характерът му не е характер на тиранин или деспот; той само искаше да предприема твърди и решителни мерки.

Много пъти бе говорил с носталгично одобрение за дните, когато императорите са можели спокойно да се движат между поданиците си. Но, разбира се, сега, щом тези преврати и убийства — успешни или не — се бяха превърнали в отвратителен житейски факт, Императорът по необходимост стоеше откъснат от света.

Съмнително е дали Клеон, който никога през живота си не се бе срещал с хора освен при най-строго определени условия, наистина би се чувствал удобно при импровизирани срещи с непознати, ала той винаги си въобразяваше, че подобна история ще му хареса. Затова изпита същинско въодушевление от рядката възможност да поговори с един от дребните служители в парка, да се усмихне и за няколко минути да се освободи от клопките в управлението на Империята. Това го накара да се почувства демократичен.

Например този градинар, за когото спомена Селдън. Би било твърде подходящо и даже истинско удоволствие да го възнагради с известно закъснение за неговата лоялност и храброст — и то да го направи сам, а не да го остави на някой чиновник.

Той нареди да го види в просторната и напълно разцъфтяла розова градина. Там ще е доста подходящо, реши Клеон, но, разбира се, първо ще трябва да доведат градинаря. Немислимо е Императорът да чака. Едно е да бъдеш демократичен, съвсем друго — да търпиш неудобства.

С широко отворени очи и треперещи устни човекът го очакваше сред розите. На Клеон му хрумна, че може би никой не му е съобщил точната причина за срещата. Нищо, сега ще го успокои дружески. Само че като си помисли за това, не можа да се сети за името на тоя приятел.

Обърна се към един от чиновниците до себе си:

— Как се казва градинарят?

— Мандел Грубер, сир. Градинар от тридесет години.

Императорът кимна и рече:

— А, Грубер. Колко съм щастлив да видя такъв достоен и усърден служител.

— Сир — промълви Грубер с тракащи зъби, — аз не съм човек с много надарености, но винаги съм се старал да правя най-доброто в угода на Ваше императорско величество.

— Естествено, естествено — каза Императорът, като се зачуди дали градинарят не го подозира в сарказъм. На тия от долната класа им липсват по-фините чувства, които идват с изтънчеността и маниерите, и това затруднява всеки опит за демократично държане.

— Чух от моя Първи министър Селдън за лоялността, с която веднъж си му се притекъл на помощ, и за умението ти в поддръжката на парка. Първият министър ме осведоми, че двамата сте в съвсем дружески отношения — рече Клеон.

— Сир, Първият министър е особено благоразположен към мен, обаче аз си знам мястото. Никога не проговарям, преди той пръв да ме заприказва.

— Браво, Грубер. Това показва добрите ти маниери, но този министър, също като мене, е човек на демократичните импулси и аз се доверявам на преценката му за хората.

Мандел Грубер ниско се поклони.

Императорът забеляза:

— Както знаеш, Грубер, главният градинар Малкомбър е доста стар и иска да се пенсионира. Отговорността вече не му е по силите.

— Сир, главният градинар е твърде уважаван от всички градинари. Дано дълго да живее, та всички ние да се обръщаме към него заради мъдростта му и справедливостта.

— Добре казано, Грубер — небрежно подметка Клеон, — ала ти много добре разбираш, че всичко туй е дрън-дрън. Няма да продължи дълго или поне не с необходимите за поста му здраве и съобразителност. Той самият пожела да се пенсионира до края на годината и аз му обещах. Остава да се намери заместник.

— О, сир, в този огромен Дворец има петдесет мъже и жени, които могат да станат главни градинари.

— Сигурно — рече Императорът, — но аз избрах теб, — И той милостиво се усмихна. Ето го очаквания момент. Предполагаше, че сега човекът ще падне на колене в благодарствен екстаз.

Грубер не падна и монархът се намръщи.

— Сир, това е прекалено голяма чест за мен. Прекалено голяма — каза Мандел Грубер.

— Глупости — заяви Клеон, засегнат, че преценката му може да се поставя под съмнение. — Време е вече твоите качества да бъдат оценени. Няма повече да бъдеш изложен на всякакъв климат през цялата година. Ще получиш офиса на главния градинар — много хубаво местенце, ще наредя да го декорират наново за теб, — където да доведеш семейството си. Грубер, ти нали имаш семейство?

— Да, сир. Жена и две дъщери. И един зет.

— Добре, добре. Ще ти бъде доста удобно и ще се наслаждаваш на новия си живот, Грубер. Ще бъдеш на закрито, драги, далеч от капризите на времето — като истински транторианец.

— Сир, ако се има предвид, че по произход съм анакреонец…

— Преценил съм го, Грубер. За Императора всички светове са еднакви. Решено е. Ти заслужаваш новата си работа.

Онзи преклони глава и се измъкна. Клеон остана доволен от последната изява на своето човеколюбие. Разбира се, би могло да се очаква малко повече благодарност от страна на тоя приятел, малко повече задоволство, но поне задачата бе изпълнена.

И беше значително по-лесно да свърши туй, отколкото да уреди проблема с разкапващата се инфраструктура.

В момент на раздразнителност Клеон бе заявил, че щом някоя авария се окаже плод на човешка грешка, съответният индивид трябва да бъде екзекутиран.

— Само няколко екзекуции — каза — и всички ще станат изключително внимателни.

— Опасявам се, сир — подхвърли тогава Селдън, — че този вид деспотично поведение няма да постигне желаното от Вас. Това вероятно ще накара работниците да вдигнат стачка и ако ги върнете насила по местата им, ще има метеж. А ако се опитате да ги замените с войници, ще установите, че те не знаят как се управляват машините, така че авариите ще бъдат много по-чести.

Нищо чудно, че Клеон се хвана с облекчение за въпроса около избора на главен градинар.

Що се отнася до Грубер, смразен от ужас, той гледаше отдалечаващия се Император. Щяха да му отнемат свободата на откритото пространство и да го осъдят да кисне затворен между четири стени. Само че как ли би могъл човек да откаже на Императора?

10

Рейч мрачно погледна огледалото в стаята си в уайския хотел (тя беше доста запусната, но се предполагаше, че Рейч не разполага с прекалено много кредити). Видяното не му хареса. Мустаците му бяха изчезнали, бакенбардите — подкъсени; отстрани и отзад косата му бе подстригана.

Изглеждаше като оскубан.

Още по-лошо: поради промяната в очертанията на лицето приличаше на бебе.

Отвратително.

А и въобще не напредваше. Селдън му бе дал да проучи доклада на службите за сигурност относно смъртта на Каспал Каспалов. В доклада имаше малко факти — само че Каспалов е бил убит и че местните следователи не са намерили нищо важно, свързано с неговото убийство. Във всеки случай изглеждаше пределно ясно, че служителите от сигурността не му отдаваха кой знае какво или по-скоро никакво значение.

Това не изненадваше. През последното столетие престъпността се бе увеличила чувствително в повечето светове, особено на огромния сложен Трантор, и никъде местните служби за сигурност не се справяха добре със задълженията си. Всъщност числеността и ефективността на секретните отдели спадаха навсякъде и (макар да беше трудно да се докаже) техните хора бяха станали по-корумпирани. Промяната бе неизбежна, след като заплащането им не вървеше в крак с издръжката на живота. На обществените служители трябва да се плаща, за да бъдат честни — иначе те положително ще наваксват по друг начин неадекватните си заплати.

От няколко години Селдън проповядваше тази доктрина, но тя не му вършеше работа. Нямаше начин да се повиши възнаграждението, без да се увеличат данъците, а народът не би приел спокойно такова увеличение. Хората сякаш биха предпочели да загубят десет пъти повече кредити за рушвети.

Това бе частен случай (казваше Хари Селдън) от общия упадък на имперското общество през последните два века.

Е, какво трябваше да направи Рейч? Беше в хотела, където Каспалов бе живял през дните преди убийството си. Някъде тук би могло да се открие някой,който да има нещо общо със събитието или просто да познава въпросния човек.

Рейч реши, че трябва да възбуди подозрение към себе си. Налагаше се да демонстрира любопитство към смъртта на Каспалов, та да се заинтересуват от него и да реагират. Беше опасно, но ако успееше да стори тъй, че да изглежда достатъчно безобиден, можеше и да не го атакуват незабавно.

Ами…

Рейч погледна часовниковата си лента. Сигурно в бара има хора, които се наслаждават на аперитивите си преди вечерята. Би могъл спокойно да се присъедини към тях и да види какво ще се случи. Ако изобщо нещо се случеше.

11

В някои отношения Уай можеше да бъде съвсем пуритански. (Това се отнасяше за всички сектори, макар ограниченията в един сектор напълно да се различаваха от ограниченията в съседния например.) Тук напитките не съдържаха алкохол, ала бяха внимателно композирани, за да стимулират по други начини. Рейч не хареса вкуса, защото му бе напълно непривичен, но туй пък означаваше, че ще може да отпива по малко и да се оглежда.

Улови погледа на една млада жена няколко маси по-нататък и откри, че му е трудно да отмести очи. Тя беше привлекателна — от вида й ставаше ясно, че Уай не е пуритански във всяко отношение.

Скоро младата жена леко се усмихна и стана. Запъти се към масата на Рейч, който я фиксира с преценяващ поглед. Точно сега едва ли можеше (помисли си той с определено съжаление) да си позволи странична авантюра.

Когато стигна до Рейч, тя спря за миг и сетне плавно се плъзна на отсрещния стол.

— Здравей — кимна. — Не приличаш на постоянен посетител.

Рейч се засмя:

— И не съм. Всички постоянни ли познаваш?

— Горе-долу — рече жената, без да се смущава. — Казвам се Манела. А ти?

Гостът установи, че никога досега не е бил толкова изпълнен със съжаление. Тя бе доста висока, по-висока от него самия, ако не беше с тия токове — нещо, което винаги го бе привличало, — и имаше млечна кожа и дълга, мека, чуплива коса с отчетливи тъмночервени отблясъци. Дрехите й не бяха прекалено крещящи, така че ако опиташе, би могла да мине за почтена жена, която не се пребива от работа.

— Името ми не е от значение. Нямам достатъчно кредити.

— О, твърде жалко — Манела направи гримаса. — Не можеш ли да спечелиш няколко?

— Много бих желал. Търся работа. Знаеш ли за някоя?

— Каква работа?

Рейч вдигна рамене:

— Нямам практика с нищо по-така, обаче не съм горделив.

Манела замислено го огледа:

— Господин Безименни, понякога изобщо не са нужни кредити.

Рейч моментално замръзна. Имаше успех сред жените, но с мустаците си — с неговите мустаци. Какво ли би харесала в това бебешко лице?

— Виж какво — каза. — Един приятел живееше тук преди две седмици и не мога да го намеря. Щом познаваш всички редовни посетители, може би ще се сетиш и за него. Нарича се Каспалов — той леко повиши глас. — Каспал Каспалов.

Манела го изгледа безизразно и поклати глава:

— Не познавам никого с такова име.

— Много лошо. Той беше джоуранъмит като мен. — Отново същият безизразен поглед. — Знаеш ли какво значи джоуранъмит?

— Н-не. Чувала съм думата, но нямам понятие какво означава. Някакъв вид работа ли е?

Рейч усети разочарование.

— Доста дълго ще трябва да ти обяснявам — рече.

Това прозвуча като отпращане и след кратко колебание Манела отплува. Не се усмихна, а Рейч малко се изненада, че тя остана толкова време.

(Е, Селдън винаги твърдеше, че неговият син притежава способността да се харесва, ала туй едва ли се отнасяше за бизнесдами от подобен род. За тях най-важно бе заплащането.)

Очите му автоматично проследиха как Манела спря до друга маса, където се бе настанил самотен мъж в началото на средната възраст и с пригладена назад масленожълта коса. Беше много гладко избръснат, но Рейч реши, че би трябвало да си пусне брада, защото челюстта му е твърде издадена и леко асиметрична.

Явно Манела не извади по-голям късмет и с безбрадия. Размениха няколко думи и тя си тръгна. Жалко, макар че сигурно рядко се проваляше. Беше несъмнено апетитна.

Улови се, че си представя какви последици би могло да има, ако той можеше… И изведнъж осъзна, че някой е седнал на масата му. Този път беше мъж. Всъщност точно същият, с когото току-що разговаря Манела. Рейч се изуми, загдето толкова бе потънал в мисли, че допусна тъй да го доближат и на практика го свариха неподготвен. Не биваше да си позволява подобни работи.

Мъжът го изгледа с искрица любопитство:

— Вие току-що говорихте за един мой познат.

Рейч не можа да се сдържи и се усмихна широко:

— Тя е много дружелюбна.

— Да, наистина. И ми е добър приятел. Нямаше как да не чуя какво й казахте.

— Нищо лошо, струва ми се.

— Съвсем не, обаче вие се нарекохте джоуранъмит.

Сърцето на Рейч подскочи. В края на краищата репликата му към Манела беше поразила целта. За нея тя бе останала празен звук, но, изглежда, представляваше нещо за нейния „приятел“.

Значеше ли това, че сега е на прав път? Или че просто е в беда?

12

Рейч Селдън направи всичко възможно да прецени новия си компаньон, без лицето му да загуби от наивността си. Мъжът имаше остри зелени очи, а дясната му ръка, която лежеше на масата, бе свита почти заплашително в юмрук.

Рейч го погледна с удвоено любопитство и зачака. Онзи пак рече:

— Доколкото разбирам, вие се нарекохте джоуранъмит?

Младият човек се постара да придобие смутен вид. Не му беше трудно. Кимна:

— Защо питате, господине?

— Защото мисля, че не сте достатъчно възрастен.

— Достатъчно съм възрастен. Гледал съм речите на Джоу-Джоу Джоуранъм по холовизията.

— Можете ли да го цитирате?

Рейч сви рамене:

— Не, но схванах идеята.

— Трябва да сте смел младеж, за да говорите така открито, че сте джоуранъмит. На определени хора това няма да се хареса.

— Казаха ми, че в Уай има много привърженици на Джоу-Джоу.

— Възможно е. Затова ли дойдохте тук?

— Търся работа. Може би някой джоуранъмит ще ми помогне.

— В Дал също се срещат джоуранъмити. Откъде си?

Несъмнено мъжът бе разпознал акцента на Рейч, който явно не можеше да се скрие.

— Роден съм в Милимару, ала докато порасна, съм живял предимно в Дал.

— И какво си правил?

— Нищо особено. Понякога ходех на училище.

— А защо си станал джоуранъмит?

Рейч си позволи да се поразгорещи. Не би могъл да живее в потиснатия, дискриминиран Дал, без да има съвсем очевидни причини да подкрепя джоуранъмитите. Отвърна:

— Защото смятам, че управлението на Империята трябва да е по-представително, с по-голямо участие на народа и между секторите и световете да съществува по-пълно равенство. Възможно ли е младеж с ум и сърце да не мисли така?

— И затова искащ императорската институция да бъде отменена?

Рейч премълча. Би могъл да си позволи доста подривни изявления, обаче всяко открито изказване против Императора означаваше престъпване на мярката. Той рече:

— Не съм казал това. Вярвам в Императора, но е прекалено много за сам човек да управлява цялата Империя.

— Не става въпрос за един човек, ами за огромната имперска бюрокрация. Какво мислиш за Хари Селдън, Първия министър?

— Нищо не мисля. Не го познавам.

— Знаеш само, че народът трябва да бъде представен по-добре в управлението, нали?

Рейч бързо придоби объркан вид:

— Джоу-Джоу Джоуранъм говореше така. Не знам вие как го наричате. Чувал съм, че някои му казват демокрация, ала нямам представа какво означава думата.

— Демокрацията е нещо, което отделни светове са изпробвали, а други и сега продължават. Въпрос е дали тези светове се развиват по-успешно от останалите. Значи ти си демократ?

— Тъй ли му викате? — Рейч сведе глава, сякаш размишляваше дълбоко. — По съм му свикнал като джоуранъмит.

— Разбира се, щом си далянец.

— Само съм живял там известно време…

— Душа даваш за равенството между хората и разни такива неща. Бидейки потисната група, далянците естествено разсъждават по тоя начин.

— Чух, че в Уай мислят съвсем по джоуранъмитски, а те не са потиснати.

— Причината е различна. Не знаеш ли, че старите кметове на Уай винаги са искали да бъдат императори?

Рейч поклати глава.

— Преди осемнадесет години кметицата Рашел за малко да направи преврат. Така че уайците са бунтовници — не толкова джоуранъмити, колкото антиклеонисти.

Рейч преглътна:

— Нищо не знам за това. Аз не съм против Императора.

— Но нали си за по-широко представителство? Смяташ ли, че някакво избрано събрание ще може да управлява Галактическата империя, без да затъне в политиканстване и в партизанско дърляне? Без да се парализира?

— А? — учуди се Рейч. — Не разбрах.

— Мислиш ли, че в случай на спешна нужда много хора могат да стигнат до едно решение? Или просто ще седят и ще спорят?

— Знам ли, обаче не ми се вижда справедливо само няколко души да си казват приказката за всички светове.

— Искаш ли да се бориш за убежденията си, или просто ти харесва да си говориш за тях?

— Никой не ме е молил да се боря — отвърна Рейч.

— Да предположим, че някой те помоли. Мислиш ли, че твоите схващания за демокрацията или за джоуранъмитската философия са важни?

— Ще се боря за тях, ако преценя, че ще има някаква полза.

— Какъв смелчага! Значи си дошъл в Уай да защитаваш убежденията си?

— Не — неуверено кимна Рейч. — Не мога да кажа, че съм дошъл точно затова. Дойдох да си търся работа, господине. Днес не е лесно да си намериш работа, а и нямам никакви кредити. Човек трябва да живее.

— Съгласен съм с теб. Как се казваш?

Въпросът бе изстрелян без предупреждение, ала Рейч го очакваше.

— Планчет, господине.

— Това малкото ти име ли е, или фамилното?

— Доколкото знам, единственото.

— Нямаш кредити и, струва ми се, си доста слабообразован.

— Боя се, че е тъй.

— И никакъв опит с по-квалифициран труд?

— Не съм работил много, но имам желание.

— Добре. Виж какво, Планчет — другият извади от джоба си малък бял триъгълник и го притисна така, че да отпечата една бележка върху него. После я потърка с палец, за да я фиксира. — Ще ти кажа къде да отидеш. Вземи туй, то може да ти намери работа.

Рейч вдигна картичката и й хвърли поглед. Знаците, изглежда, флуоресцираха, обаче той не успя да ги разчете. Изсумтя подозрително:

— Ами ако си помислят, че съм я откраднал?

— Тя не може да бъде открадната. На нея стоят моят подпис и твоето име.

— Ами ако ме попитат кой сте вие?

— Няма да те попитат. Ще кажеш, че искаш работа. Това ти е шансът. Не ти гарантирам, но пробвай — мъжът му даде втора картичка, която Рейч можеше да разчете. — Ето къде трябва да отидеш.

— Благодаря — промълви той. Човекът го отпрати с лек жест. Рейч стана и излезе, чудейки се в какво се навира.

13

Напред-назад. Напред-назад. Напред-назад.

Глеб Андорин гледаше как Гембъл Дийн Намарти крачи из стаята. Намарти очевидно не беше в състояние да седи спокойно — силата на чувствата не му даваше мира.

Андорин си каза: „Не е най-умният човек в Империята или дори в движението, нито пък е най-хитрият и със сигурност не е най-рационално мислещият. Трябва непрекъснато да го възпираме, но е така мотивиран, както никой друг от нас не е. Ние можем да се откажем, да си отидем, ала не и той. Бута, дърпа, мушка, рита — може би ни е нужен един такъв. Трябва да имаме някой като него, защото иначе нищо няма да стане.“

Намарти спря, сякаш усети, че очите на Андорин се впиват в гърба му. Обърна се и рече:

— Ако пак смяташ да ми четеш конско заради Каспалов, не си прави труда.

Глеб Андорин леко сви рамене:

— Защо да си правя труда да ти чета конско? Работата е свършена. Белята — ако изобщо я има — е налице.

— Каква беля, Андорин? Каква беля? Ако не бях го сторил, ние щяхме да пострадаме. Човекът беше на границата да стане предател. След един месец щеше да хукне към…

— Знам. Бях там и го чух какво говори.

— Тогава си разбрал, че нямахме избор. Нямахме избор! Нали не си мислиш, че ми е било приятно да наредя да убият стар другар? Но аз нямах никакъв избор.

— Много добре. Ти нямаше никакъв избор.

Намарти поднови обиколките си, после пак се обърна:

— Андорин, вярваш ли в богове?

Другият го зяпна:

— В какво?

— В богове.

— Никога не съм чувал тази дума. Какво значи?

Намарти рече:

— Това не е на стандартен галактически. Свръхестествени влияния. Сега ясно ли ти е?

— Аха, свръхестествени влияния. Защо не го каза така? Не, не вярвам в подобни работи. По определение едно нещо е свръхестествено, ако съществува извън законите на природата, а извън законите на природата нищо не съществува. Да не си станал мистик? — Андорин придаде на въпроса си шеговит тон, но устните му се присвиха от внезапна загриженост.Намарти го загледа право в очите и го накара да отмести поглед. Тия негови горящи зеници можеха да накарат всекиго да сведе поглед.

— Не ставай глупак. Чел съм за това. Трилиони хора вярват в свръхестествени влияния.

— Знам. — забеляза Андорин. — Винаги са си вярвали.

— Правили са го още в праисторически времена. Думата „богове“ е с неизвестен произход — явно остатък от някой първобитен език, от който не е запазена друга следа освен точно тази дума. Знаеш ли колко различни варианти на вярвания има за различните видове богове?

— Предполагам, че са приблизително колкото вариантите на глупаците сред населението на Галактиката.

Намарти не му обърна внимание.

— Някои мислят, че думата датира от времето, когато цялото човечество е съществувало само на един свят.

— Това също е митологично схващане и е също толкова хахаво, колкото идеята за свръхестествените влияния. Никога не е имало някакъв първоначален човешки свят.

— Трябва да е имало, Андорин — рече раздразнено Намарти. — Човекът не е могъл да еволюира на различни светове и да свърши като един-единствен вид.

— Даже и да е така, няма реален човешки прасвят. Той не може да бъде локализиран, нито дефиниран — следователно за него не може да се говори разумно, следователно не съществува в действителност.

— Смята се, че тия богове — продължи да следва мисълта си Намарти — са защитавали човечеството и са осигурявали безопасността му или поне на онази негова част, която е знаела как да ги използва. Логично е да се предположи, че по времето, когато хората са живеели само на едно място, боговете са били особено заинтересувани да наглеждат подобен мъничък свят с малобройно население. За него те биха могли да се грижат, сякаш са по-големи братя или родители.

— Много мило от тяхна страна. Бих искал да ги видя как ще се оправят с цялата Империя.

— Ами ако могат? Ами ако са всемогъщи?

— Ами ако Слънцето замръзне? Каква е ползата от „ами ако“?

— Само размишлявам. Не ти ли се е случвало да оставиш ума си да броди на свобода? Винаги ли държиш всичко на каишка?

— Струва ми се, че най-безопасното е да го държиш на каишка. Какво ти казва твоят бродещ ум, шефе?

Очите на Намарти стрелнаха другия, сякаш го бе заподозрял в сарказъм, обаче лицето на Андорин остана благодушно.

Намарти отвърна:

— Моят бродещ ум ми казва, че ако има богове, те вероятно са на наша страна.

— Прекрасно, стига да е вярно. Къде е доказателството?

— Доказателството? Предполагам, че без боговете сигурно ще го наречеш съвпадение, но пък е твърде удобно — шефът изведнъж се прозина и седна с изморен вид.

„Добре — помисли си Андорин. — Галопиращият му ум най-накрая се наскита и сега вече ще може да говори смислени неща.“

— Тази вътрешна развала на инфраструктурата… — рече Намарти с определено по-нисък глас.

Глеб Андорин го прекъсна:

— Знаеш ли, шефе, Каспалов донякъде имаше право. Колкото по-дълго се намесваме, толкова по-голяма е вероятността имперските сили да открият причината. Цялата програма рано или късно ще ни излезе през носа.

— Няма опасност. Засега всичко се пише на сметката на Империята. Мога да усетя тревогата на Трантор — той вдигна ръце, потривайки пръстите си. — И аз я усещам. Почти сме привършили. Готови сме за следващата стъпка.

Андорин се усмихна без чувство за хумор:

— Не питам за подробности, шефе. Виж докъде стигна Каспал Каспалов. Аз не съм Каспалов.

— Точно понеже не си Каспалов, ще ти кажа. А и защото днес знам нещо, което тогава не знаех.

— Предполагам — рече Андорин, като наполовина не вярваше на онова, което говореше, — че възнамеряващ да удариш в парка на Императорския дворец.

Намарти вдигна очи:

— Разбира се, какво друго мога да направя? Проблемът обаче е как ефективно да се проникне в парка. Там си имам източници на информация, но те са само шпиони. Ще ми трябват хора на действието.

— Няма да е лесно да вкараш хора на действието в най-силно охранявания район на нашата Галактика.

— Естествено. Точно това ме главоболеше ужасно досега — и боговете се намесиха.

Тук Андорин учтиво каза (беше му нужен целият самоконтрол, за да не покаже отвращението си):

— Не смятам, че се нуждаем от метафизични спорове. Като оставим боговете настрани, какво се е случило?

— Имам информация, че Негово величество и Вечно любим Император Клеон I е решил да назначи нов главен градинар. Той ще е първият новоназначен за близо четвърт век.

— И какво толкова?

— Не ти ли се струва важно?

Глеб Андорин помисли за миг:

— Не съм фаворит на твоите богове. Нищо важно не виждам.

— Дойде ли нов главен градинар, Андорин, става същото, когато дойде какъвто и да е друг нов администратор — все едно, че имаш нов Първи министър или нов Император. Новият главен градинар положително ще иска да събере свой екип. Онези, които смята, че са си изпели песента, ще ги накара да се пенсионират и ще си вземе стотици по-млади работници.

— Напълно е възможно.

— Повече от възможно, сигурно е. Точно това стана, когато беше назначен сегашният главен градинар, същото е станало, когато е бил назначен предшественикът му, и така нататък. Стотици чужденци от Външните светове…

— Защо пък от Външните светове?

— Андорин, размърдай си мозъка, ако го имаш. Какво знаят транторианците за градинарството, щом цял живот са живели под куполите и са се грижели за саксиени растения, зоологически градини и внимателно подредени зърнени култури и плодни дръвчета? Какво знаят за живота на открито?

— А-а-а, сега разбирам.

— Така че тия чужденци ще залеят парка. Предполагам, че ще ги проверяват внимателно, но няма да ги проучват толкова щателно, както ако бяха транторианци. А туй означава, че ще докараме няколко от нашите собствени хора с фалшиви документи и ще ги вкараме вътре. Даже и да отхвърлят неколцина, други могат и трябва да се промъкнат. Хората ни ще влязат въпреки свръхзатегнатата сигурност след неуспешното нападение в началото на мандата на Първия министър Селдън. — Както винаги, той буквално изплю името. — Най-накрая шансът ни се усмихна.

Ред беше на Андорин да се почувства зашеметен, сякаш е попаднал в бърз водовъртеж:

— Изглежда ми много странно да ти го кажа, шефе, но май има поличба в тая работа с боговете, защото изчаквах да ти съобщя нещо, което сега виждам, че идеално ни пасва.

Намарти измери подозрително другия и огледа стаята, като че ли изведнъж се уплаши за сигурността си. Страхът му обаче беше безпочвен. Стаята бе разположена дълбоко в един старомоден жилищен комплекс и добре защитена. Никой не можеше да ги подслушва, както и никой, дори и при подробни упътвания, не би успял да я открие лесно — или пък да проникне през защитните слоеве, осигурени от членовете на организацията.

— За какво говориш? — каза Намарти.

— Намерих ти човек. Един младеж, много наивен. Съвсем симпатично приятелче — от тоя род, дето още щом ги видиш, усещаш, че можеш да им се довериш. Лицето му е открито, очите му са ококорени; живял е в Дал; ентусиаст на равенството; мисли си, че Джоуранъм е най-великото нещо след далянските кокосарници, и съм убеден, че лесно ще го уговорим да свърши каквото и да е за каузата.

— За каузата? — попита Намарти, чиито подозрения ни най-малко не бяха намалели. — Някой от нашите ли?

— Всъщност не е от никого. В главата си има някакви смътни идеи, че Джоуранъм е искал равноправие между секторите.

— Това му беше стръвта. Естествено.

— И нашата, но момчето вярва в нея. Дрънка за равенство и участие на хората в управлението. Даже спомена за демокрация.

Намарти се изкикоти:

— За двадесет хиляди години демокрацията нито веднъж не е била използвана задълго, без да се разпадне.

— Да, обаче туй не ни засяга. То го мотивира и, да ти кажа, шефе, щом го видях, съобразих, че може да ни послужи като оръдие, ала не знаех как бихме могли да го насочим. Сега знам. Ще го вкараме в парка на Императорския дворец като градинар.

— Как? Разбира ли нещо от градинарство?

— Не. Сигурен съм, че не разбира. Никога не е вършил квалифицирана работа. В момента управлява мотокар и мисля, че и на това е трябвало да го учат. Но ако го внедрим като помощник-градинар, ако само знае как да държи овощарските ножици, значи сме успели.

— Какво сме успели?

— Да намерим човек, който ще доближи всеки, когото поискаме — и то без да предизвика и най-малкото подозрение, — ще доближи достатъчно, за да нанесе удар. Казвам ти, че той просто излъчва някаква честна тъпотия, някаква глупашка добродетелност, която предизвиква доверие.

— И ще направи всичко, което му наредим?

— Абсолютно.

— Как го срещна тоя момък?

— Не бях аз. Всъщност Манела го забеляза.

— Кой?

— Манела. Манела Дюбанка.

— О, твоята приятелка — лицето на Намарти се изкриви в гримаса на лицемерно неодобрение.

— Тя е приятелка на мнозина — толерантно рече Андорин. — Това е едно от нещата, които я правят тъй полезна. Умее твърде бързо и по много малко да прецени един мъж. Госпожицата се разговорила с този приятел, понеже й харесал на външен вид — а те уверявам, че Манела не е човек, който обикновено може да хареса нещо друго освен поне минималната тарифа, — така че, както виждаш, момъкът е съвсем необикновен. Та тя се свързала с него (между другото името му е Планчет) и после ми каза: „Имам един топъл-топъл за теб, Глеб.“ Когато става въпрос за топли-топли, готов съм да й повярвам по всяко време на денонощието.

Намарти лукаво рече:

— И какво си мислиш, че това твое прекрасно оръдие може да направи, щом веднъж го вкараме в парка, а, Андорин?

Глеб дълбоко си пое дъх:

— Какво друго? Ако свършим всичко както трябва, ще ни избави от нашия скъп Император Клеон, Първия с подобно име.

Лицето на Намарти се озари от гняв:

— Какво? Луд ли си? Защо ще искаме да убиваме Клеон? Той е нашето стъпало към правителството. Той е фасадата, зад която можем да управляваме. Той ще ни легитимира. Къде ти е пипето? Клеон ни е нужен като фигурант. Няма да ни се бърка и ще бъдем по-силни, ако е жив.

Светлото лице на Глеб Андорин се покри с червени петна и ведрото му настроение накрая експлодира:

— Тогава какво имаш наум? Какво планираш? Уморих се вечно да отгатвам.

Намарти вдигна ръка:

— Добре, добре. Успокой се. Нищо лошо нямам предвид. Само че ще помислиш ли мъничко? Кой съсипа Джоуранъм? Кой преди десет години попари надеждите ни? Онзи математик. Същият, който сега управлява Империята с идиотските си приказки за психоисторията. Клеон не е пречка; Хари Селдън трябва да унищожим. Хари Селдън, когото направих смешен с тези непрекъснати аварии. Недоволството от тях е посято в неговата градина — в ъгълчетата на устните му се появи слюнка. — Когато бъде очушкан, ще завалят такива поздравления от цялата Империя, че с часове ще запълнят всички холовизионни репортажи. Даже няма да има значение дали знаят кой го е направил.

Той пак вдигна ръка и я спусна надолу, като че ли забиваше нож в нечие сърце.

— Ще ни смятат за герои на Империята, за спасители. Е? Е? Мислиш ли, че твоят младок ще успее да очушка Хари Селдън?

Андорин вече бе възстановил хладнокръвието си — поне външно.

— Сигурен съм, че би успял — отвърна с насилена лекота. — Към Клеон би могъл да изпитва някакъв респект; поне ти знаеш, че Императорът има мистично излъчване. — Той леко наблегна на „ти“ и Намарти се намръщи. — Към Селдън обаче не би изпитвал такива чувства.

Но вътрешно Андорин беше бесен. Не това бе желал. Беше предаден.

14

Манела отметна косата от очите си и се усмихна изотдолу на Рейч:

— Казах ти, че няма да ти струва и един кредит.

Рейч примигна и почеса голото си рамо:

— А сега няма ли да ми поискаш няколко?

Тя сви рамене и се засмя почти дяволито:

— Защо да ти искам?

— Защо да не ми искаш?

— Защото и аз понякога си позволявам удоволствия.

— С мен?

— Тук друг няма.

Последва дълга пауза, сетне Манела успокояващо рече:

— Освен това ти и бездруго не разполагаш с толкова кредити. Как е работата?

— Не е кой знае какво, но е по-добра от нищо — призна Рейч, — много по-добра. Ти ли каза на този образ да ми намери работа?

Манела бавно поклати глава:

— Имаш предвид Глеб Андорин? Нищо не съм му казвала да прави. Просто му рекох, че може би ще го заинтересуваш.

— Дали ще се ядоса, задето ти и аз…

— Откъде накъде? Не е негова грижа. Нито пък е твоя.

— Той с какво се занимава? Искам да кажа, какво работи?

— Не мисля, че изобщо нещо работи. Андорин е богат. Роднина е на старите кметове.

— На уайските ли?

— Аха. Не обича имперското правителство. Никой от роднините на старите кметове не го обича. Той разправя, че Клеон би трябвало…

Тя изведнъж спря и заключи:

— Много се раздрънках. Недей да повтаряш нищо от онова, което си научил от мен.

— Аз? Въобще не съм те чувал да казваш нещо. И няма и да те чуя.

— Чудесно.

— Питах те за Андорин. Издигнал ли се е в тая работа с джоуранъмитите? Важна клечка ли е там?

— Не знам.

— Никога ли не говори за тези истории?

— Не и на мен.

— А-а — кимна Рейч, опитвайки се да не прозвучи ядосано.

Манела изпитателно го изгледа:

— Защо се интересуваш толкова?

— Искам да се свържа с тях. Смятам, че така мога да напредна. По-добра работа, повечко кредити. Сама знаеш.

— Може би Андорин ще ти помогне. Той те цени, поне в това съм сигурна.

— Можеш ли да го накараш да ме цени повече?

— Бих пробвала. Не виждам защо да не го направи. Аз те харесвам. Харесвам те повече от него.

— Благодаря, Манела. И аз те харесвам — той прокара ръка по тялото й и горещо му се прииска да би могъл да се концентрира по-дълго върху нея и по-малко върху задачата си.

15

— Глеб Андорин — каза уморено Хари Селдън, търкайки очи.

— И кой е той? — попита Дорс Венабили. Откакто Рейч беше заминал, настроението й бе все така отвратително.

— Допреди няколко дни изобщо не бях чувал за него — рече Селдън. — Това е трудността, когато се опитваш да управляваш един свят с четиридесет милиарда души. Никога за никого не си чувал, ако се изключат неколцината, които постоянно ти се пречкат. Колкото и да е компютъризирана информацията, Трантор си остава планета на анонимността. Можем да открием хората и техните справочни номера, само че кого всъщност откриваме? Като добавиш още двадесет и пет милиона Външни светове, започваш да се чудиш как Галактическата империя е действала през всичките тия хилядолетия. Честно казано, аз мисля, че тя съществува единствено, понеже до голяма степен се самоуправлява. А сега окончателно е тръгнала да запада.

— Стига си философствал, Хари — сряза го Дорс. — Кой е този Андорин?

— Един човек, за когото, признавам си, би следвало да знам. От рода на уайските кметове — всъщност най-известният от фамилията, — така че хората от сигурността не го изпускат от очи. Те смятат, че е амбициозен, но той е прекалено върл плейбой, за да свърши нещо.

— И се е забъркал с джоуранъмитите?

Селдън направи неуверен жест:

— Оставам с впечатлението, че органите на сигурността нищичко не знаят за джоуранъмитите. Това би могло да означава, че джоуранъмитите вече не съществуват или, ако съществуват, нямат никаква тежест. Може да значи и че тези органи просто не са заинтересовани. Не че има някакъв начин да ги принудя да се заинтересуват. Направо съм благодарен на офицерите, загдето изобщо ми дават информация. Отгоре на всичко аз съм Първият министър.

— Дали е възможно да не си много добър Първи министър? — сухо каза Дорс.

— Нещо повече от възможно. Вероятно от поколения не е имало по-неподходящ избраник на тоя пост от мен. Само че това няма нищо общо със службите на сигурността. Те са абсолютно независим клон на управлението. Съмнявам се, че дори самият Клеон знае повече за тях, макар на теория да се предполага, че офицерите му докладват чрез своя директор. Вярвай ми, че ако бяхме по-добре информирани за тези служби, щяхме да се опитаме да напъхаме действията им в собствените си психоисторически уравнения.

— Поне на наша страна ли са офицерите от сигурността?

— Така мисля, обаче не мога да се закълна.

— И защо се интересуваш от онзи… как му беше името?

— Глеб Андорин. Понеже получих косвено съобщение от Рейч.

Очите на Дорс блеснаха:

— Защо не ми каза? Той наред ли е?

— Доколкото зная, да, но се надявам да не се опитва да изпраща повече съобщения. Ако го хванат, няма да бъде наред. Във всеки случай влязъл е в контакт с Андорин.

— И с джоуранъмитите ли?

— Едва ли. Изглежда малко вероятно, защото връзката му с тях би била безсмислена. Идеите на Джоу-Джоу бяха популярни предимно сред долната класа — така да се каже, движение на пролетариите. А Андорин е аристократ на аристократите. Какво да прави с джоуранъмитите?

— Ако е от рода на уайските управници, не би ли могъл да храни аспирации към имперския трон?

— Те от поколения хранят такива аспирации. Предполагам, че помниш Рашел. Тя беше леля на Глеб Андорин.

— Тогава той може да използва джоуранъмитите като трамплин, не мислиш ли?

— Ако съществуват. Ако съществуват и на Глеб му трябва трамплин, смятам, че ще се усети, че е захванал опасна игра. Джоуранъмитите — стига да ги има — биха кроили собствени планове и човек като него ще открие, че просто е яхнал гърти…

— Какво значи гърти?

— Някакво изчезнало и, струва ми се, доста свирепо животно. Това е поговорка от Хеликон, Яхнеш ли гърти, не слизай, защото ще те изяде.

Селдън млъкна за малко.

— Още нещо. Рейч, изглежда, се е забъркал с една жена, която е близка с Андорин и чрез която той мисли, че маже да получи ценна информация. Казвам ти го сега, за да не ме обвиняваш впоследствие, че съм крил факти от теб.

Дорс се намръщи:

— Каква е тая жена?

— Ами, доколкото разбирам, тя познава много мъже, които, без да разсъждават, биха й доверили нещо, понякога при интимни обстоятелства.

— От ония — и Дорс съвсем се намръщи. — Не ми е приятно да знам, че Рейч…

— Хайде, хайде. Той е на тридесет години и несъмнено има голям опит. Можеш спокойно да я оставиш — както и коя да е друга, струва ми се — на здравия му разум. — Хари се обърна с ужасно изтощен вид и допълни: — Да не мислиш, че на мен ми харесва? Мислиш ли, че има едно нещо в цялата работа, което да ми харесва?

И Дорс Венабили не можа да намери какво да каже.

16

Дори и в най-добрите си мигове Гембъл Дийн Намарти не се отличаваше с учтивост и приветливост, а наближаващата кулминация на десетгодишните му кроежи го бе направила съвсем кисел.

Надигна се с известна възбуда от стола си и рече:

— Доста време ти трябваше, за да дойдеш тук, Андорин.

Другият сви рамене:

— Но пък съм дошъл.

— И този твой млад човек — забележителното оръдие, дето така го рекламираш — къде е той?

— Евентуално може да се появи.

— Защо не се появи сега?

Хубавата глава, на Андорин като че ли леко се наведе, сякаш бе потънал в мисли или вземаше решение, ала после отсече:

— Не искам да го доведа, докато не разбера в какво положение съм поставен.

— Това какво значи?

— Ясни думи на стандартен галактически. От колко време целта ти е била да се освободиш от Хари Селдън?

— Винаги! Винаги! Толкова ли е трудно за разбиране? Имаме нужда от реванш за онуй, което направи с Джоу-Джоу. Даже и да не го беше сторил, доколкото е Първи министър, щеше да се наложи да го отстраним.

— Само че Клеон — Клеон — е човекът, който трябва да бъде свален. Ако не само той, то двамата със Селдън.

— Защо се интересуваш от един фигурант?

— Ти не си вчерашен. Никога не ми се е налагало да ти обяснявам моята роля във всичко това, защото не си такъв невеж глупак, та да не знаеш. За какво да се безпокоя за плановете ти, ако те не включват детрониране?

Намарти се разсмя:

— Разбира се. Отдавна зная, че гледаш на мен само като твой трамплин, като средство да се възкачиш на имперския трон.

— Да не си очаквал нещо друго?

— Изобщо не съм очаквал. Аз ще планирам всичко, ще поема риска, а сетне, щом работата е напълно свършена, ти ще грабнеш печалбата. Съвсем разумно, нали?

— Да, разумно е, защото печалбата ще бъде и твоя. Няма ли да станеш Първи министър? Няма ли да можеш да разчиташ на пълната поддръжка от страна на един нов Император, изпълнен с благодарност? Няма ли аз да бъда — и лицето му иронично се изкриви, изплювайки останалите думи — новият фигурант?

— Такива ли са ти били плановете? Да бъдеш фигурант?

— Смятам да бъда Император. Осигурявах ти пари, когато нямаше никакви пари, осигурявах ти кадри, когато нямаше никакви кадри, осигурявах ти уважението, от което се нуждаеше, за да изградиш голяма организация тук, в Уай. Все още бих могъл да си взема обратно всичко, което съм вложил.

— Не смятам така.

— Искаш ли да поемеш риска? Не си мисли, че с мен ще направиш онова, което направи с Каспалов. Ако нещо ми се случи, Уай ще стане необитаем за тебе и твоите хора — пък и ще откриеш, че никой друг сектор няма да ти даде подкрепата, която ти трябва.

Намарти въздъхна:

— Значи настояваш Императорът да бъде убит?

— Не съм казал „убит“. Казах „свален“. Подробностите ги оставям на теб — последното изречение бе придружено от почти отпращащ жест с ръката: махване с китката, сякаш Андорин вече седеше на имперския трон.

— И тогава ти ще бъдеш Император?

— Да.

— Няма да бъдеш Император. Ще бъдеш мъртъв, и то не от моите ръце. Андорин, нека те науча на някои неща от живота. Ако Клеон бъде убит, ще изскочи въпросът за наследниците и за да избегне гражданската война, Императорската гвардия моментално ще унищожи всеки член от рода на уайските кметове — теб на първо място. От друга страна, ако бъде убит единствено Първият министър, ти ще останеш в безопасност.

— Защо?

— Първият министър е само Първи министър. Те идват и си отиват. Възможно е даже Клеон вече да се е уморил от него и да е разпоредил да го премахнат. Ние естествено ще се погрижим да се разпространят слухове от тоя сорт. Императорската гвардия ще се колебае и ще ни даде шанс да подменим правителството. Всъщност е напълно реално тя самата да е благодарна за края на Селдън.

— И като съставите ново правителство, аз какво да правя? Да продължа да чакам? Завинаги?

— Не. Щом стана Първи министър, винаги ще се намерят начини да се разправя с Клеон. Може би ще успея да уредя нещо с Императорската гвардия — та даже и с органите на сигурността — и да ги използвам като мои оръдия. Тогава ще открия някакъв безопасен механизъм да се избавя от Клеон и да го заменя с тебе.

Глеб Андорин избухна:

— Защо ти е да го правиш?

— Как защо? — учуди се Намарти.

— Ти гониш карез на Селдън. Когато той изчезне, защо ти трябва да поемаш ненужни рискове на такова високо равнище? Ще сключиш примирие с Клеон и аз ще съм принуден да се върна в моето разпадащо се имение и към неизпълнимите ми мечти. А може, за да си съвсем спокоен, да наредиш да ме убият.

Намарти каза:

— Не! Клеон е роден за трона. Той произхожда от няколко поколения императори — гордата Ентунска династия — и ще бъде много труден за управляване, истинска досада. От друга страна, ти ще дойдеш на трона като член на нов род, без да си обвързан здраво с традицията, защото предишните уайски монарси са били, сам ще се съгласиш, съвсем незабележими. Ще седиш на един нестабилен трон и ще имаш нужда от някой, който да те поддържа — от мен. А аз ще имам нужда от някой, който да зависи от мен и когото по тая причина бих могъл да управлявам — от теб. Хайде, Андорин, нашето няма да е женитба по любов, дето изчезва за една година; ще бъде женитба по сметка, която може да трае, докато и двамата сме живи. По-добре да си вярваме един на друг.

— Закълни се, че аз ще стана Император.

— Каква полза да ти се кълна, ако ти не ми вярваш? Нека да кажем, че те смятам за един изключително полезен Император и ще искам да замениш Клеон веднага, щом това може безопасно да се уреди. Сега ме представи на този момък, за когото мислиш, че ще бъде идеалното оръдие за твоите цели.

— Добре. И помни какво го прави тъй различен. Аз го изучих. Той не е много умен идеалист. Ще свърши каквото му наредят, без да се тревожи ни от опасността, ни от задни мисли. И в добавка излъчва такова усещане за доверие, че жертвата му ще му вярва, дори и да държи в ръката си бластер.

— Мисля, че това не е за вярване.

— Почакай, докато го видиш — рече Андорин.

17

Рейч гледаше надолу. Бе хвърлил бърз поглед на Намарти и друго не му трябваше. Преди десет години, когато младежът беше изпратен да подлъже Джоу-Джоу Джоуранъм към неговата гибел, срещна този мъж и сега няколко секунди му бяха предостатъчни.

За тия десет години Намарти се бе променил леко. Гневливостта и омразата все още бяха доминиращите черти, които човек виждаше у него (или поне Рейч ги виждаше, защото той осъзна, че не е безучастен свидетел) и те сякаш трайно го бяха мумифицирали. Лицето му беше малко по-изпито, косата — изпъстрена със сиво, обаче тънките му устни сключваха същата твърда линия, а тъмните му очи святкаха опасно както винаги.

Това бе достатъчно и Рейч се стараеше да отклонява погледа си встрани. Усещаше, че Гембъл Дийн Намарти не е от хората, които биха се привързали към някой, дето може да ги гледа право в очите.

Намарти сякаш поглъщаше с взор Рейч, но леко презрителната усмивка, която сякаш винаги висеше на лицето му, не изчезна.

Той се обърна към Андорин, неспокойно застанал настрани, и каза, като че ли обектът на разговора не присъстваше:

— Ето го значи човека.

Андорин кимна и устните му оформиха едно беззвучно „Да, шефе“.

Шефът рязко рече на Рейч:

— Името?

— Планчет, господине.

— Вярваш ли в нашата кауза?

— Да, господине — говореше внимателно, съвсем според указанията на Андорин. — Аз съм демократ и искам по-голямо участие на хората в процеса на управлението.

Очите на Намарти се стрелнаха към Андорин:

— Оратор.

После върна погледа си към Рейч:

— Ще поемеш ли риск заради каузата?

— Всякакъв, господине.

— Ще вършиш ли каквото ти кажат? Без въпроси? Без да се отмяташ?

— Ще следвам заповедите.

— Знаеш ли нещо за градинарството?

Рейч се поколеба:

— Не, господине.

— Значи си транторианец? Роден си под купола?

— Роден съм в Милимару, господине, но отраснах в Дал.

— Много добре — рече Намарти. После се обърна към Глеб Андорин: — Изведи го и го предай временно на хората, които чакат отвън. Те ще се погрижат добре за него. Сетне се върни. Искам да поговорим.

Когато другият се върна, у Намарти имаше голяма промяна. Очите му святкаха, а устните му се бяха разкривили в дива усмивка.

— Андорин — извика той, — боговете, за които онзи ден говорихме, са с нас до такава степен, каквато не съм си и представял.

— Аз ти казах, че човекът става за нашите цели.

— Става много повече, отколкото си мислиш. Знаеш, разбира се, историята как Хари Селдън, почитаемият ни Първи министър, изпратил своя син — или по-скоро осиновеното си дете — да види Джоуранъм и да постави капана, където той въпреки съвета ми попадна.

— Да — Андорин кимна с отегчение. — Историята ми е известна — каза го с вида на човек, който я знае прекалено добре.

— Виждал съм това момче само веднъж, но ликът му се е отпечатал в съзнанието ми. Смяташ ли, че десетгодишната пауза, фалшивите токове и обръснатите мустаци могат да ме подлъжат? Този твой Планчет е Рейч, осиновеният син на Хари Селдън.

Андорин пребледня и за миг престана да диша.

— Сигурен ли си, шефе? — попита той.

— Толкова сигурен, колкото че стоиш тук пред мен и че си довел сред нас един враг.

— Нямах никаква представа…

— Не се притеснявай — успокои го Намарти. — Мисля, че в целия си празен живот на аристократ не си направил нищо по-добро. Ти изигра ролята, която боговете ти бяха отредили. Ако не знаех кой е, той може би щеше да осъществи онова, което несъмнено възнамерява: да ни шпионира отвътре и да издава най-тайните ни планове. Ала тъй като аз знам кой е, нещата се обръщат. Сега ние разполагаме с всичко.

Намарти потърка доволно ръце и неуверено, сякаш чувстваше колко не му приляга, се засмя.

18

Манела замислено рече:

— Струва ми се, че повече няма да те виждам, Планчет.

Рейч се изтриваше след душа.

— Защо?

— Глеб Андорин не иска.

— Така ли?

Манела вдигна гладките си рамене:

— Казва, че те чака важна работа и нямаш вече време за глупости. Може би има предвид, че ще получиш по-добра служба.

Рейч застина:

— Каква служба? Спомена ли нещо по-специално?

— Не, но каза, че ще отива в Императорския сектор.

— Аха. Често ли ти съобщава такива работи?

— Нали знаеш, Планчет — когато са в леглото, мъжете много приказват.

— Знам — потвърди Рейч, който винаги внимаваше да не го прави. — И какво друго разправя?

— Защо питаш? — тя се понамръщи. — Той също винаги пита за теб. Забелязала съм, че мъжете все подпитват един за друг. Как мислиш, защо е тъй?

— Какво си му говорила за мене?

— Малко неща — само че си много свестен тип. Естествено не съм му казала, че те харесвам повече от него. Това би наранило чувствата му, а също и на мен няма да ми е от полза.

Рейч вече се беше облякъл.

— В такъв случай сбогом.

— Предполагам, че е за известно време. Глеб може да си промени мнението. Разбира се, бих искала да ида в Императорския сектор — ако ме вземат. Никога не съм била там.

Рейч едва не се изпусна, но свари да се закашля и после рече:

— И аз никога не съм ходил.

— Там са най-големите сгради, най-хубавите местенца и най-шикарните ресторанти; там живеят богаташите. Бих желала да се срещна с някои богаташи — искам да кажа, освен с Глеб.

— Предполагам — забеляза Рейч, — че не успяваш да измъкнеш много от хора като мен.

— Имаш право. Човек не може през цялото време да мисли за кредити, обаче понякога трябва. Особено откакто ми се струва, че взех да омръзвам на Глеб.

Рейч се почувства длъжен да каже:

— Ти на никого не можеш да омръзнеш. — Сетне разбра, донякъде за свое учудване, че наистина го мисли.

Манела въздъхна:

— Мъжете винаги разправят така. Във всеки случай беше хубаво с теб, Планчет. Пази се и, кой знае, навярно пак ще се видим.

Рейч кимна и откри, че думите не му стигат. Нямаше никакъв начин да каже или направи нещо, за да изрази чувствата си.

Насили се да размишлява за друго. Трябваше да открие какво планират хората на Намарти. Щом го откъсват от Манела, сигурно решителният момент скоро ще дойде. Всичко, на което би могъл да се опре, беше този странен въпрос за градинарството.

Пък и вече не можеше да съобщи на Селдън нищо ново. От срещата му с Намарти го следяха отблизо и всички пътища за комуникация бяха прекъснати, а ако той предадеше новините, едва след като те престанат да бъдат новини, това би означавало, че се е издънил.

19

Хари Селдън нямаше добър ден. Не бе получавал вести от Рейч от първото му съобщение насам и губеше представа от ситуацията.

Като се изключи естествената му тревога за безопасността на Рейч (положително щеше да разбере, ако се случеше нещо лошо), той се безпокоеше и за това какво всъщност би могло да бъде планирано.

Би трябвало да е някакъв хитър ход. Пряка атака срещу самия Дворец беше напълно изключена. Мерките за сигурност там бяха прекалено строги. Е, щом е тъй, какво друго достатъчно ефективно действие биха успели да планират?

Всичко туй го държеше буден нощем и го разсейваше през деня.

Сигналната лампа светна:

— Вашата среща в два часа, господине…

— Каква е тая среща в два часа?

— Мандел Грубер, градинарят. Той има необходимите сертификати.

Селдън си спомни:

— Да, пратете го при мен.

Сега не бе времето да се среща с градинаря, ала в момент на слабост се бе съгласил — човекът изглеждаше твърде объркан. Първият министър не би трябвало да изпада в такива състояния на слабост, обаче Селдън си беше Селдън, много преди да стане Първи министър.

— Влез, Грубер — благо рече той.

Грубер застана пред него с механично сведена глава, а очите му шареха насам-натам. Хари бе съвсем сигурен, че градинарят никога не е бил в толкова великолепна стая, и изпита горчивото желание да каже: „Харесва ли ти? Моля те, вземи я. Аз не я искам.“

Но вместо това рече:

— Какво има, Грубер? Защо си тъй нещастен?

Не последва незабавен отговор; Мандел Грубер само се усмихна разсеяно. Селдън му предложи:

— Седни бе, човек. Ей там е столът.

— О, не, Първи министре. Не е редно. Ще го изцапам.

— Ако го изцапаш, лесно ще го почистят. Седни, щом те каня. Така! Сега просто си поседи тук една-две минути и си събери ума. После, като се приготвиш, ми кажи каква е работата.

Грубер поседя мълчаливо и сетне думите задъхано бликнаха:

— Първи министре, главен градинар ще ме правят. Благословеният Император сам ми го съобщи.

— Да, чух за това, но сигурно не то те тревожи. Новият ти пост си заслужава поздравленията и аз наистина ти го честитя. Може би дори да съм допринесъл за него, Грубер. Никога не съм забравял твоята смелост, когато едва не ме убиха, и можеш да си уверен, че съм споменал за нея пред Негово императорско величество. Наградата е подходяща, Грубер, а ти така или иначе щеше да дочакаш повишението, защото от сведенията за теб е съвсем ясно, че си напълно подходящ за мястото. Тъй че, след като това е уточнено, кажи ми какво те безпокои.

— Първи министре, самото място и повишението ме безпокоят. С тая работа не мога да се справя, понеже не съм квалифициран.

— Ние сме убедени, че си.

Грубер се разпали:

— И аз ще трябва да седя в някоя канцелария? Не желая да седя в канцелария. Няма да мога да излизам навън и да работя с растенията и животните. Ще стана затворник, Първи министре.

Селдън се ококори:

— Няма такова нещо, Грубер. Няма защо да стоиш в офиса си повече, отколкото се налага. Можеш свободно да бродиш из парка и да надзираваш всичко. Можеш да ходиш на открито, колкото си щеш; просто ще си спестиш тежката работа.

— Аз не бягам от тежката работа, Първи министре, и няма никакъв шанс да ме пуснат да изляза от канцеларията. Нали съм наблюдавал сегашния главен градинар? Той не може да напусне офиса, макар непрекъснато да иска. Има прекалено много администрация, прекалено много бумаги. Ами да, когато пожелае да разбере какво става навън, трябва ние да ходим в неговата канцелария, за да му кажем. Гледа нещата по холовизията — рече той с безкрайно презрение, — като че ли можеш да проумееш нещо за растящите, живите неща от някакви картинки. Не е за мен, Първи министре.

— Стига, Грубер, дръж се като мъж. Не е чак толкова лошо. Ще свикнеш. Полека-лека ще почнеш да се справяш.

Мандел Грубер поклати глава:

— Първо — ама най-първо — ще се наложи да се разправям с всички нови градинари. Това ще ме закопае — и добави с неочаквана енергия: — Това е работа, която не я ща и не трябва да получавам, Първи министре.

— Слушай, Грубер, може би не желаеш тази работа, но не си единственият. Казвам ти, че в момента бих искал да не съм Първи министър. Подобна служба е прекалено тежка за мен. Струва ми се, че дори самият Император понякога се уморява от императорската си мантия. Всички ние сме в тая Галактика, за да си гледаме задълженията, а те не винаги са приятни.

— Ясно ми е, Първи министре, ала Императорът трябва да бъде Император, защото е роден за туй. И вие трябва да бъдете Първи министър, защото никой друг не може да върши същото. Само че в моя случай размишляваме единствено за главния градинар. Тука има петдесет градинари, които ще се справят не по-зле от мен и които не биха имали нищо против този пост. Вие казвате, че сте обяснили на Императора как съм се опитал да ви помогна. Не можете ли пак да поговорите с него и да му намекнете, че ако иска да ме възнагради за каквото съм направил, следва да ме остави на мястото ми?

Селдън се облегна назад на стола си и важно изрече:

— Грубер, ако можех, щях да го сторя заради теб, но нека да ти обясня нещо и искрено се надявам, че ще го проумееш. На теория Императорът е абсолютният властелин на Империята. На практика той може да направи твърде малко. В момента аз управлявам Империята в много по-голяма степен от него, обаче и аз мога да направя твърде малко. Има милиони и милиарди хора на всички етажи на управлението и всички те вземат решения, допускат грешки, като някои действат мъдро и героично, а други — глупаво и крадливо. Човек не успява да ги контролира. Разбираш ли ме, Грубер?

— Да, но какво общо има това с моя случай?

— Това, че съществува само едно място, където Императорът наистина е абсолютен властелин — и то е паркът на Двореца. Тук думата му е закон и чиновническите слоеве под него са достатъчно ограничени, за да ги управлява. Да го помолиш да преразгледа някое решение, което е взел по отношение на парка на Императорския дворец, би означавало да нахълташ в единствената зона, която той смята за неприкосновена. Ако му кажа: „Оттеглете решението си за Грубер, Ваше императорско величество“, по-вероятно ще ме освободи от задълженията ми, отколкото да отмени решението си. За мен туй може да е добро, обаче на теб изобщо няма да ти е от полза.

Грубер попита:

— Това означава ли, че няма начин нещата да се променят?

— Точно така. Но ти не се безпокой, Грубер, ще ти помогна с каквото умея. Съжалявам, ала вече прекарах с теб цялото време, което можех да ти отделя.

Посетителят стана. В ръцете си извиваше своята зелена градинарска шапка. В очите му имаше нещо повече от намек за сълзи.

— Благодаря, Първи министре. Зная, че ще искате да ми помогнете. Вие сте… вие сте добър човек, Първи министре.

Той се обърна и излезе, потънал в скръб.

Селдън замислено се загледа подире му и поклати глава. Умножи неволите на Грубер по един квадрилион и ще получиш неволите на всички хора от двадесет и петте милиона свята на Империята; как би успял той, Хари Селдън, да намери начин да ги спаси всичките, когато е безсилен да реши проблема на един-единствен човек, дошъл при него за помощ? Не, психоисторията не може да спаси отделен човек. Би ли могла да спаси квадрилион?

Хари пак поклати глава, провери естеството и времето на следващата си среща и изведнъж се вцепени. Сетне изрева към вътрешния телефон с изненадващо дива невъздържаност, съвършено различна от обичайния му строг самоконтрол:

— Върнете тоя градинар при мен! Веднага го доведете при мен!

20

— Каква бе тая приказка за новите градинари? — възкликна Селдън. Този път не помоли Грубер да седне.

Мандел Грубер примигна бързо-бързо. Беше в паника, че е бил повикан така неочаквано.

— Н-новите градинари? — заекна той.

— Ти каза: „всички нови градинари“. Това са твои думи. За какво точно говореше?

Грубер беше изумен:

— Щом има нов главен градинар, естествено ще има и нови работници в парка. Такъв е обичаят.

— Никога не съм чувал за него.

— Последния път, когато главните градинари се смениха, вие не бяхте Първи министър. Вероятно не сте били дори на Трантор.

— Но за какво е всичко това?

— Ами градинарите никога не ги уволняват. Някои умират, други остаряват и се пенсионират или ги заменят. Във всеки случай, докато дойде време да се назначи нов главен градинар, поне половината му хора са застарели и най-добрите им години са минали. Всичките ги пенсионират щедро и докарват заместници.

— Защото са млади?

— Донякъде затова и донякъде защото обикновено има нови планове за градините и трябва да разполагаме с нови идеи и схеми. Парковите земи заемат почти петстотин квадратни километра и са нужни няколко години, за да бъдат реорганизирани, а аз ще съм човекът, от когото ще искат да следи за всичко. Моля ви, Първи министре — Грубер се задъхваше, — сигурно умен мъж като вас може да намери начин да промени мнението на благословения Император.

Селдън не му обърна внимание. Челото му се бе изпотило от концентрация.

— Откъде идват новите градинари?

— Правят се изпити по всички светове — винаги има хора, които чакат да станат заместници. Ще дойдат със стотици на дузина групи. Ще ми трябва поне една година…

— Откъде идват? Откъде?

— От всяка от възможните милиони планети. Ние искаме разнообразие на градинарски знания. Всеки гражданин на Империята може да се кандидатира.

— И от Трантор ли?

— Не, от Трантор не. В градините няма никой от Трантор — гласът му стана презрителен. — От транторианец градинар не можеш направи. Парковете, които гледат тука под куполите, не са паркове. Това са растения в саксии, а животните са в клетки. Транторианците като бедни създания не знаят нищо за открития въздух, свободно течащата вода и истинското равновесие на природата.

— Добре, Грубер. Сега ще ти възложа една задача. От теб ще очаквам да ми даваш имената на всички нови градинари, които трябва да пристигнат през следващите седмици. Всичко за тях. Име. Свят. Справочен номер. Образование. Практика. Всичко. Искам да го имам на бюрото си, колкото може по-бързо. Ще изпратя хора да ти помагат. Хора с машини. Какъв компютър използваш?

— Съвсем прост, за да поддържам списък на насажденията, видовете и други такива неща.

— Хубаво. Хората, които ще ти пратя, ще вършат онова, което ти не умееш. Не мога да ти кажа колко е важна задачата.

— Ако успея да се справя…

— Грубер, сега не е време за пазарлъци. Подведеш ли ме, няма да станеш главен градинар, а вместо туй ще те уволнят без право на пенсия.

Щом се видя пак сам, Селдън излая към вътрешния телефон:

— Отменете всички срещи за този следобед!

После остави тялото си да хлътне в стола, усещайки всяка от петдесетте си години и чувствайки как главоболието му се засилва. Години, не, десетилетия наред сигурността на парка при Императорския дворец бе ставала все по-голяма, по-строга, по-непроницаема с добавянето на всеки нов слой или ново устройство…

… и ето че изведнъж пускат стада чужденци в парка. Не им задават никакви въпроси освен може би един-единствен: „Разбирате ли от градинарство?“

Тая глупост беше прекалено колосална, за да може да се схване.

И той едва бе успял да я забележи навреме. Успял ли? Дали вече не беше закъснял?

21

Глеб Андорин гледаше Намарти през полупритворените си клепачи. Никога не го беше харесвал особено, но имаше моменти, когато го харесваше още по-малко от обикновено, и сегашният бе измежду тях. Защо на Андорин, уайец с кралско потекло (в края на краищата нещата се свеждаха дотам), му се налагаше да работи с това парвеню, с този почти отявлен параноик?

Андорин знаеше защо и знаеше, че трябва да издържи, макар Намарти пак да бе почнал да разказва историята как е изградил движението за десет години до сегашния връх на съвършенството. Дали непрекъснато го разправяше на всички? Или беше избрал единствено Андорин за слушател? Лицето на Намарти като че ли просветна от злорадо ликуване, когато произнесе в странен речитатив, сякаш го повтаряше механично:

— Година след година работех в тази насока, даже да нямаше надежда и всичко да изглеждаше безполезно, ковях организацията, подронвах доверието към правителството, създавах и засилвах недоволството. По време на банковата криза и седмицата на мораториума аз… — Той внезапно млъкна. — Казвал съм ти го много пъти и вече ти е писнало да го слушаш, нали?

Другият изви устни в кратка, суха усмивка. Намарти не беше такъв идиот да не знае колко е досаден; просто не можеше да се удържи. Андорин отвърна:

— Казвал си ми го доста пъти — и остави останалата част от въпроса да увисне във въздуха без отговор. Отговорът в края на краищата бе очевидно положителен. Нямаше нужда да му го тика под носа.

Жълтеникавото лице на Намарти леко се зачерви. Той рече:

— Само че създаването и подронването можеха да продължават вечно, ако нямах нужното оръдие в ръцете си. И без никакви усилия от моя страна оръдието дойде при мен.

— Боговете ти доведоха Планчет — неутрално отбеляза Андорин.

— Прав си. Скоро една група градинари ще влезе в парка на Императорския дворец — той направи пауза, сякаш да се наслади на мисълта. — Мъже и жени. Достатъчно, за да послужат като маскировка на шепата наши тайни агенти, които ще ги придружават. Сред тях ще бъдете ти … и Планчет. И това, което ще ви отличава, е, че ще носите бластери. — Естествено — каза Андорин с хладнокръвна злоба зад учтивото изражение — ще ни спрат на вратите и ще ни задържат за разпит. Да вкараш незаконно бластер в парка на Двореца…

— Няма да ви спрат — рече Намарти, без да забележи злобата. — Няма да ви претърсят. Въпросът е уреден. Разбира се, ще ви приветства някой чиновник от Двореца. Не знам кой обикновено върши тази работа — третият помощник шамбелан по тревата и листата, доколкото схващам, — но в случая ще е самият Хари Селдън. Великият математик ще избърза да поздрави новите градинари и да им каже „Добре дошли“ в парка.

— Предполагам, че си сигурен в това.

— Сигурен съм, естествено. Всичко е уредено. Той ще научи горе-долу в последната минута, че осиновеният му син е между хората, записани като нови градинари, и за него ще бъде невъзможно да се въздържи да го види. И когато Селдън се появи, момъкът ще извади своя бластер. Нашите агенти ще се развикат: „Измяна!“ В бъркотията и врявата Планчет ще убие Селдън и тогава ти пък ще убиеш Планчет. После ще хвърлиш бластера си и ще излезеш. Нещата са уредени.

— Абсолютно ли е необходимо да го затрия?

Намарти се намръщи:

— Защо? Съгласен си за едното убийство, а не си съгласен за другото? Искаш ли, щом Планчет се възстанови, да каже на властите всичко, което знае за нас? Освен това ние подготвяме семейно отмъщение. Не забравяй, че Планчет всъщност е Рейч Селдън. Ще изглежда като че ли двамата са стреляли едновременно — или сякаш Селдън е заповядал, ако неговият син направи някое заплашително движение, да бъде ликвидиран. Ще се погрижим на тази семейна версия да бъде дадена пълна гласност. Ще напомня за лошото старо време на Кървавия император Маноуел. Хората от Трантор сигурно ще бъдат отблъснати от явната порочност на Деянието. Това, добавено към цялата неефективност и авариите, на които са били свидетели, ще предизвика рев за ново правителство и никой няма да е в състояние да им откаже, най-малкото пък Императорът. Точно тогава ние ще влезем вътре.

— Толкоз просто?

— Не, не е толкоз просто. Аз не живея в измислен свят. Изглежда, че ще има някакво временно правителство, но то ще падне. Ние ще се погрижим да падне, сетне ще излезем публично и ще подновим старите джоуранъмитски аргументи, които транторианците никога не са забравяли. И след време — не след много — аз ще стана Първи министър.

— Ами аз?

— Ти евентуално ще станеш Император.

Андорин каза:

— Шансовете всичко да се сбъдне така са малки. Това е уредено, онова е уредено, туй също е уредено. Нещата трябва да се натрупат и идеално да се омесят, защото иначе ще пропаднат. Някой някъде непременно ще се набърка. Рискът е неприемлив.

— Неприемлив? За кого? За теб?

— Положително. Очакваш аз да се уверя, че Планчет ще убие баща си, а после пък да убия Планчет. Защо аз? Няма ли по-малоценни оръдия от мен, които по-лесно да могат да бъдат рискувани?

— Да, но ако избера някой друг, ще означава сигурен провал. Кой освен теб разчита толкова на тази бойна задача, че да не избяга в нервна депресия в последната минута?

— Рискът е огромен.

— Според теб не си ли струва? Играеш за имперския трон.

— А ти какъв риск поемаш, шефе? Ти ще си останеш тука на спокойствие и ще чакаш да чуеш новините.

Устните на Намарти се извиха:

— Ама че си глупак, Андорин! Ама че Император ще стане от теб! Мислиш ли, че не поемам рискове, понеже ще остана тук? Ако гамбитът пропадне, ако заговорът не успее, ако заловят някои от нашите хора, смяташ ли, че няма да кажат това, което знаят? Ако по някакъв начин пипнат теб, ще посрещнеш ли нежните ласки на Императорската гвардия, без да им снесеш всичко за мен? И ако имат един несполучлив опит за убийство, вярваш ли, че няма да обърнат Трантор, за да ме намерят? Мислиш ли, че в края на краищата няма да успеят? А щом ме намерят, какво предполагаш, че ме очаква? Риск ли? Аз рискувам много повече от всекиго от вас, просто като седя тук и нищо не върша. Андорин, всичко се свежда до следното: искаш ли или не искаш да станеш Император?

Андорин тихо каза:

— Искам.

И така нещата бяха задвижени.

22

За Рейч не бе трудно да забележи, че за него се полагат специални грижи. Цялата група бъдещи градинари беше разквартирувана в един от хотелите в Императорския сектор — естествено не от първокласните.

Градинарите представляваха странна сбирщина от петдесет различни свята, ала той нямаше особени възможности да разговаря с тях. Глеб Андорин се изхитряваше да го държи настрани от другите, без много да бие на очи.

Рейч се чудеше защо. Това го тормозеше. Всъщност откакто бе напуснал Уай, се чувстваше малко потиснат. Депресията нарушаваше мисловните му процеси и младежът се бореше с нея, но без голям успех.

Самият Андорин носеше груби дрехи и се мъчеше да наподобява работник. Той щеше да играе ролята на градинар като средство да ръководи „шоуто“, каквото и да беше то.

Рейч изпитваше срам, че не е успял да подразбере естеството на това „шоу“. Бяха го обградили и бяха предотвратили всякаква възможна комуникация, така че той дори нямаше шанс да предупреди баща си. Доколкото знаеше, те, изглежда, постъпваха тъй с всеки транторианец, който бе пробутан в групата, просто от свръхпредпазливост. Рейч преценяваше, че между тях може да има около дузина транторианци — мъже и жени, — разбира се, до един хора на Намарти.

Онова, което го озадачи беше, че Андорин се отнася към особата му почти с обич. Бе го монополизирал, настояваше винаги да ядат заедно и се държеше с него по начин, съвсем различен от начина, по който се държи с всички останали.

Дали не беше, защото двамата споделяха Манела? Рейч не знаеше много за морала на сектор Уай, за да може да каже дали в неговото общество няма жилка полиандрия[28]. Ако двама мъже споделят една жена, дали това в известен смисъл не ги побратимява? Дали не създава връзка?

Рейч никога не бе чувал за такова нещо, но достатъчно добре съзнаваше, че не е схванал даже и малка частица от безкрайните тънкости на галактическите общества — дори и на обществата на Трантор.

Щом умът му се върна към Манела, известно време той разсъждава за нея. Тя ужасно му липсваше. Помисли си, че може би нейната липса е породила депресията му, макар, честно казано, туй, което изпитваше сега, докато приключваше обяда си с Андорин, да бе почти отчаяние — въпреки че не успя да се сети за друга причина.

Манела!

Беше споменала, че иска да посети Императорския сектор и че вероятно ще придума Глеб Андорин да изпълни желанието й. Той бе достатъчно отчаян да зададе един глупав въпрос:

— Господин Андорин, все се чудя дали не можехте да вземете Манела с вас? Тук, в Императорския сектор.

Оня го погледна съвършено изумен. Сетне благо се разсмя:

— Манела? Виждаш ли я да се занимава с градинарство? Или поне да се преструва, че разбира? Не, не, тя е от тези жени, които са измислени за спокойните ни мигове. Извън това няма никаква друга функция. — После добави: — Защо питаш, Планчет?

Рейч вдигна рамене:

— Не знам. Тук е малко скучно. Помислих си… — гласът му заглъхна.

Андорин преценяващо го изгледа и накрая рече:

— Сигурно не смяташ, че е особено важно с коя жена поддържаш връзка? Уверявам те, че за нея няма значение с кой мъж се среща. Щом това в Двореца свърши, ще има други жени. Много жени.

— Кога ще свърши?

— Скоро. И ти ще бъдеш част от него по твърде важен начин — Андорин внимателно наблюдаваше Рейч.

— Колко важен? — попита момъкът. — Няма ли да бъда само… градинар? — гласът му прозвуча глухо и той усети, че не е способен да вложи никаква искра в него.

— Ще бъдеш нещо повече, Планчет. Ще влезеш вътре с бластер.

— С какво?

— С бластер.

— Никога не съм държал бластер. Никога.

— Няма нищо сложно. Вдигаш го, насочваш го, затваряш контакта и някой умира.

— Никого няма да убия.

— Вярвах, че си един от нашите, че ще направиш всичко за каузата.

— Не съм имал предвид да убивам — Рейч сякаш не можеше да овладее мислите си.

Защо трябва да убива? Какво всъщност са приготвили за него? И как ще успее да предупреди Императорската гвардия, преди ужасното да бъде извършено?

Лицето на Андорин внезапно се втвърди — мигновен преход от приятелски интерес към сурово решение. Той каза:

— Ти трябва да го убиеш.

Рейч събра цялата си сила:

— Не. Никого няма да убия. Точка.

Андорин настоя:

— Планчет, ти ще направиш, каквото ти наредя.

— Не и да убивам.

— Дори и това.

— Как ще ме накарате?

— Просто ще ти кажа да го свършиш.

Рейч усети, че се обърква. Защо Андорин е тъй уверен? Поклати глава:

— Не.

— Аз ти я давам, Планчет, откакто напуснахме Уай — отбеляза другият. — Направих така, че да съм сигурен, че ще ядеш с мен. Следях за диетата ти. Особено за онова, което току-що погълна.

Рейч усети надигащия се отвътре ужас и изведнъж разбра.

— Десперанца!

— Съвсем точно — рече Андорин. — Ти си хитър дявол, Планчет.

— Това е незаконно.

— Да, разбира се. Както и убийството.

Младежът знаеше за десперанцата. Тя беше химическа модификация на съвършено безвреден транквилант. Модифицираната му форма обаче не предизвикваше спокойствие, а отчаяние. Бе поставена под запрещение, защото можеше да се употреби за мозъчен контрол, но въпреки туй упорито се говореше, че Императорската гвардия я използва.

Андорин каза, сякаш не му бе трудно да прочете мислите на Рейч:

— Наречена е така, понеже десперанца е стара дума, която означава безнадеждност. Смятам, че сега се чувстваш безнадеждно.

— Не — пошепна Рейч.

— Много си решителен, обаче не можеш да се бориш с химикала. А колкото по-обезнадежден се усещаш, толкова по-ефективен е наркотикът.

— Няма да го бъде.

— Я си помисли, Планчет. Намарти моментално те позна, въпреки че нямаш мустаци. Той знае, че ти си Рейч Селдън и под мое ръководство ще убиеш баща си.

Рейч промърмори:

— Не преди да убия вас.

Той стана от стола. Това нямаше да бъде никакъв проблем. Глеб Андорин може и да беше по-висок, ала бе по-слаб и очевидно не бе атлет. Рейч би могъл да го прекърши на две с една ръка — само че щом се изправи, залитна. Тръсна глава, но тя не се проясни.

Андорин също стана и се дръпна назад. Измъкна десницата си, която бе пъхнал в левия ръкав. Държеше оръжие и мило каза:

— Дошъл съм подготвен. Информиран съм за ловкостта ти като хеликонски извъртач, така че няма да има ръкопашен бой.

Той погледна своето оръжие.

— Не е бластер — рече. — Не мога да си позволя да те убия, преди да си свършиш работата. Това е невронен камшик. В известен смисъл е много по-страшен. Ще го насоча в лявото ти рамо и, повярвай ми, болката ще бъде толкова мъчителна, че и най-големият стоик на света няма да може да я издържи.

Рейч, който бавно и мрачно напредваше, рязко спря. Когато бе на дванадесет години, беше опитал — съвсем слабо — невронния камшик. Веднъж ударен, човек никога не забравяше болката, колкото и дълъг и пълен със събития да бе животът му. Андорин каза:

— Нещо повече, ще употребя пълния му обхват, тъй че отначало нервите в горната част на ръката ти да бъдат стимулирани към непоносима болка, а после да бъдат напълно разрушени и ти никога повече няма да можеш да я използваш. Ще пощадя дясната ти ръка, за да държиш бластера. Ако седнеш и приемеш нещата, както трябва, ще запазиш и двете си ръце. Разбира се, ще се наложи пак да ядеш, та нивото на десперанцата да се повиши. Отсега нататък положението ти само ще се влошава.

Рейч знаеше единствено, че ще го насилят да свърши онова, което Андорин му каже. Беше играл играта и бе загубил.

23

— Не! — Хари Селдън беше почти бесен. — Не те искам там, Дорс!

В отговор Дорс Венабили го погледна с не по-малко решително изражение:

— Тогава няма да те пусна и ти да отидеш, Хари.

— Аз трябва да съм там.

— Това не е твое задължение. Тези хора следва да ги посрещне някой градинар първа класа.

— Точно така, само че Грубер не може да го направи. Грубер е съкрушен.

— Все трябва да има близък помощник. Или пък остави стария главен градинар да го свърши. Той запазва поста си до края на годината.

— Старият главен градинар също е болен. Освен това — Селдън се поколеба — между градинарите са се промъкнали хора с невярно съобщени данни. Транторианци. Те са дошли по някаква причина. Разполагам с имената на всекиго от тях.

— Тогава накарай да ги арестуват до един. Толкова е просто. Защо усложняваш така ситуацията?

— Понеже ние не знаем защо са тук. Нещо ще става. Не виждам какво могат да направят дванадесет градинари, но… Не, по-добре да го формулирам другояче. Мога да видя дузина неща, които биха направили, обаче не знам кое от тях са планирали. Ние наистина ще ги арестуваме, ала преди туй искам да узная повече. Трябва да научим достатъчно, за да изловим всеки, който участва в конспирацията — от долу до горе, — и да бъдем наясно какво точно са сторили, та да им наложим подходящото наказание. Не желая да задържа дванадесет мъже и жени просто заради една наказуема простъпка. Те ще твърдят, че са били отчаяни и са търсили работа. Ще се оплакват, че не е честно да се изключват транторианците. Ще спечелят много симпатии и ние ще се озовем в глупаво положение. Нека да им дадем възможност да се самообвинят в нещо по-голямо. Освен това…

Последва дълга пауза и Дорс ядно рече:

— Е, какво означава новото „освен това“?

Селдън понижи глас:

— Един от дванадесетте е Рейч под името Планчет.

— Какво?

— Защо се изненадваш? Изпратих го в Уай, за да проникне в движението на джоуранъмитите и той успя да се внедри някъде. Напълно му се доверявам. Ако той е там, то знае защо и трябва да има някакъв план да им сложи прът в колелата. Само че и аз искам да присъствам. Искам да го видя. Искам, ако мога, да му помогна.

— Ако желаеш да му помогнеш, накарай петдесет души от охраната на Двореца да застанат рамо до рамо от двете страни на твоите градинари.

— Не. Пак ще приключим без нищо. Императорската гвардия ще бъде на мястото, обаче няма да се вижда. Нека въпросните градинари смятат, че имат пълната възможност да извършат онова, което са замислили. Преди да могат да го направят, но след като е станало съвсем очевидно какво възнамеряват, ще ги хванем.

— Това е рисковано. Рисковано е за Рейч.

— Рисковете трябва да се поемат. Тук е вложено нещо повече от живота на няколко души.

— Звучи твърде безсърдечно.

— Мислиш ли, че нямам сърце? Даже и да го съкруша, главната ми грижа трябва да бъде за психо…

— Не я споменавай — тя трепна като ранена.

— Добре — рече Селдън, — но ти не трябва да си там. Твоето присъствие ще е толкова неподходящо, че конспираторите ще заподозрат, че ние знаем прекалено много, и ще зарежат плановете си. А аз не искам да ги зарежат.

Той млъкна, сетне меко добави:

— Дорс, ти казваш, че работата ти е да пазиш мен. Това има предимство пред защищаването на Рейч и ти го схващаш. Не бих настоявал, ала да ме пазиш, означава да пазиш психоисторията и цялата човешка раса. Ето какво трябва да бъде на преден план. Знанията ми в областта на психоисторията ми нашепват, че аз на свой ред следва да пазя Центъра на всяка цена и точно туй се опитвам да правя. Разбираш ли?

— Разбирам — кимна Дорс и се извърна настрани от него.

Селдън си помисли: „И се надявам, че съм прав.“ Ако се окажеше, че не е прав, тя никога нямаше да му прости. Много по-лошо — той нямаше никога да си прости независимо от всякаква психоистория.

24

Те бяха красиво строени: стъпалата встрани, ръцете зад гърба, всички в спретнати зелени униформи, свободно падащи и с големи джобове. Имаше твърде малка полова разлика и човек само би могъл да предполага, че по-ниските са жени. Качулките скриваха прическите им, но градинарите и бездруго следваше да подрязват косата си съвсем късо — независимо от пола — и да не пускат растителност по лицето си.

Никой не можеше да каже защо трябва да е тъй. Думата „традиция“ обясняваше всичко, както обясняваше и толкова много други неща — и полезни, и глупави.

Отзад стоеше Мандел Грубер с по един помощник от всяка страна. Той трепереше, широко отворените му очи имаха стъклен блясък.

Хари Селдън сви устни. Стига Грубер да успееше да произнесе: „Градинарите на Императора ви поздравяват“ и това щеше да е достатъчно. Сетне самият Селдън щеше да поеме парада.

Погледът му се плъзна по новия контингент и откри Рейч.

Сърцето му леко подскочи. Рейч, лишен от мустаците си, стоеше в предната редица — малко по-вдървено от останалите — и гледаше право напред. Очите му не помръднаха да срещнат очите на Селдън; младежът изобщо не даваше признак, че го е познал.

„Добре — помисли си Първият министър. — Това и се очаква от него. Нищо да не издава.“

Грубер измърмори едно тихо приветствие и Селдън се намеси.

Излезе отпред с едри леки крачки, като незабавно застана пред Грубер, и каза:

— Благодаря, градинарю първа класа. Мъже и жени, градинари на Императора, вие поемате важна задача. Вие ще отговаряте за красотата и здравето на единствената открита земя на нашия голям транторски свят, столицата на Галактическата империя. Ще трябва да се грижите въпреки липсата на безкрайните пейзажи на откритите светове ние да имаме тук един малък скъпоценен камък, сияещ по-ярко от всичко друго в Империята. Ще ви ръководи Мандел Грубер, който скоро ще стане главен градинар. Когато е нужно, той ще ми докладва, а аз ще докладвам на Императора. Това означава, както и сами схващате, че ще бъдете едва на три нива от присъствието на Император Клеон и винаги ще сте под благото му наблюдение. Сигурен съм, че дори и сега той ни наблюдава от Малкия дворец, неговия собствен дом, постройката, която забелязвате вдясно — онази с покрития с опал купол, — и е доволен от видяното. Разбира се, преди да започнете работа, ще изкарате един курс на обучение. Така напълно ще се запознаете с парка и съответните му нужди. Вие ще…

До този момент ораторът почти крадешком се бе придвижил точно пред Рейч, който все още оставаше неподвижен и не мигваше.

Селдън се опитваше да не изглежда неестествено любезен и изведнъж леко се смръщи. Човекът точно зад Рейч му се видя познат. Надали би го разпознал, ако не бе изучавал неговата холограма. Не беше ли това Глеб Андорин от Уай? Уайският покровител на Рейч? Какво правеше той тук?

Андорин навярно забеляза рязкото пренасочване на вниманието на Селдън, защото промърмори нещо през полуотворените си устни и дясната ръка на Рейч излезе зад гърба му, изваждайки бластер от широкия джоб на градинарския жакет. Същото стори и Андорин.

Хари Селдън се озова в почти шоково състояние. Как беше възможно в парка да се допуснат бластери? Объркан, Първият министър едва чу виковете „Измяна!“ и внезапния шум от бягане и стрелба.

Всичко, което се въртеше в мислите му, бе, че оръжието на Рейч сочи право в него, а Рейч го гледа, без въобще да показва, че го е познал. Хари изпадна в ужас, когато осъзна, че синът му се кани да стреля и че той самият е на няколко секунди от смъртта.

25

Въпреки името си бластерът[29] не взривява в истинския смисъл на думата. Струята му изпарява и издухва материята и евентуално предизвиква имплозия. Разнася се мек въздишащ звук, след който остава „взривеният“ обект.

Селдън не очакваше да чуе този звук. Очакваше единствено смъртта. Затова с изненада долови отчетливата въздишка на оръжието и бързо запримига, оглеждайки се с увиснала челюст.

„Аз съм жив?“ — помисли си го като въпросително, а не като разказно изречение.

Рейч все още не мърдаше от своето място, бластерът му сочеше напред, очите му бяха стъклени. Беше абсолютно неподвижен, сякаш силата, която го ръководеше, бе изчезнала.

Зад Рейч в локва кръв лежеше сбръчканото тяло на Андорин. До него с бластер в ръката стоеше един градинар. Качулката му бе паднала; градинарят явно беше жена с наскоро подстригана коса. Тя си позволи да погледне към Селдън и каза:

— Вашият син ме познава като Манела Дюбанка. Аз съм офицер от службите за сигурност. Искате ли справочния ми номер, Първи министре?

— Не — слабо отвърна Селдън. Императорската гвардия се съсредоточаваше на сцената. — Синът ми! Какво му е на сина ми?

— Мисля, че е десперанца — рече Манела. — Това би могло да се промие — тя се пресегна да вземе бластера от ръката на Рейч. — Съжалявам, че не действах по-рано. Налагаше се да чакам открито нападение, а когато то дойде, ме свари почти неподготвена.

— И аз имах същия проблем. Трябва да заведем Рейч в болницата на Двореца.

Внезапно откъм Малкия дворец долетя объркан шум. На Селдън му мина през ума, че Императорът наистина е наблюдавал процедурата и сега вероятно е страхотно разгневен.

— Погрижете се за сина ми, госпожице Дюбанка — кимна Хари Селдън. — Аз трябва да видя Императора.

Той се впусна в съвършено неподобаващ на поста му бяг през хаоса на Голямата поляна и безцеремонно се втурна в Малкия дворец. Клеон едва ли би могъл да се разсърди още повече от това.

И там, сред една ужасена група, която се блещеше в пълна апатия — там, на полукръглата стълба, — беше тялото на Негово императорско величество Клеон I, смачкано до неузнаваемост. Богатата му императорска мантия сега служеше за саван. Подпрян на стената, Мандел Грубер глуповато се взираше в заобикалящите го вцепенени лица.

Селдън почувства, че не издържа повече. Вдигна бластера, който лежеше в краката на Грубер. Сигурен бе, че е Андориновият. Кротко попита:

— Грубер, какво си направил?

Онзи се втренчи в него и избъбли:

— Всички пищят и крещят. Викам си: „Кой ще разбере?“ Ще си помислят, че някой друг е убил Императора. Само че после не можах да побягна.

— Но защо, Грубер?

— За да не стана главен градинар — и се строполи на земята.

Първият министър потресено загледа припадналия мъж. Всичко дотук се бе разминало на косъм. Той самият беше жив. Рейч беше жив. Андорин бе мъртъв и скоро джоуранъмитите щяха да бъдат изловени до последния човек.

Центърът щеше да се закрепи, точно както изискваше психоисторията.

И ето че един градинар поради причини, които бяха толкова тривиални, че не се поддаваха на анализ, бе убил Императора.

„А сега — помисли си отчаян Селдън — какво ще правим? Какво ще стане сега?“

ТРЕТА ЧАСТ

ДОРС ВЕНАБИЛИ

ВЕНАБИЛИ, ДОРС — … Съдбата на Хари Селдън е така обгърната от легендата и несигурността, че няма голяма надежда някога да се сдобием с изпълнена с факти биография. Може би най-озадачаващата страна от неговия живот е свързана със съпругата му Дорс Венабили. Преди пристигането на Дорс в Стрилингския университет, където тя постъпва на работа в Историческия факултет, за нея липсва каквато и да било информация, ако се изключи обстоятелството, че е родена на Сина. Скоро след пристигането си тя среща Селдън и остава негова съпруга в продължение на двадесет и осем години. Всъщност нейният живот е изпъстрен с далеч повече легенди от Селдъновия. Съществуват съвсем неправдоподобни истории за силата и бързината й и за нея нашироко се е говорело или, поточно, шепнело като за Жената-тигър. Още по-озадачаващо от пристигането обаче е изчезването й, защото след известно време за Венабили вече не се чува нищо, без да има никакви указания какво се е случило.

За нейната роля като историк свидетелстват трудовете и за…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

1

Уонда вече беше на осем години, ако се смята по стандартното галактическо време, както правеше всеки. Бе истинска малка дама — с важни маниери и права светлокестенява коса. Очите й бяха сини, но постепенно потъмняваха и накрая спокойно можеше да се сдобие с кафявите очи на баща си.

Седеше, потънала в мисли… Шестдесет.

Беше се вглъбила в числото. Дядо й щеше да има рожден ден — шестдесетия, а шестдесет бе наистина голямо число. Това я безпокоеше, защото вчера сънува лош сън, свързан с юбиляра.

Отиде да потърси майка си. Трябваше да попита.

Не бе трудно да я намери. Тя говореше с дядо — сигурно за рождения му ден. Уонда се поколеба. Нямаше да бъде хубаво да я пита пред него.

Майка й незабавно долови ужаса на малката и каза:

— Един момент, Хари, чакай да видим защо се тревожи Уонда. Какво има, мила?

Момиченцето я задърпа за ръката:

— Не тук, мамо. Личен въпрос.

Манела се обърна към Хари Селдън:

— Виждаш ли откога започва? Личен живот, лични проблеми. Разбира се, Уонда, да идем ли в твоята стая?

— Да, мамо — детето очевидно почувства облекчение.

Те влязоха ръка за ръка и майка й рече:

— Казвай сега какъв е проблемът, Уонда.

— Дядо.

— Дядо ти! Не мога да си представя, че Хари ще направи нещо, което да не ти е приятно.

— Ами, прави — детските очи изведнъж се напълниха със сълзи. — Той ще умира ли?

— Дядо ти? Кой ти напъха това в главата, Уонда?

— Той ще стане на шейсет. Толкова е стар.

— Не е. Не е млад, но не е и стар. Хората живеят до осемдесет, деветдесет, дори до сто години — пък и дядо ти е силен и здрав. Ще изкара още дълго.

— Сигурна ли си? — подсмъркна момичето.

Манела хвана дъщеря си за раменете и я погледна в очите:

— Всички ние някой ден ще умрем, мила. Вече съм ти го обяснявала. Въпреки това няма за какво да се безпокоим, щом не му е дошло времето. — Тя нежно изтри сълзите на Уонда. — Дядо ти ще живее, докато не станеш съвсем голяма и родиш свои собствени бебета. Ще видиш. Хайде сега, ела с мен. Искам да говориш с дядо.

Уонда пак подсмъркна.

Селдън погледна със симпатия малкото момиченце и рече:

— Какво има, Уонда? Защо си така нещастна?

Детето поклати глава.

Хари Селдън обърна очи към майка му:

— Е, Манела, какво става?

Жената само кимна:

— Ще трябва тя да ти каже.

Селдън се отпусна на стола и потупа коленете си:

— Ела, Уонда. Седни и ми разправи какво те тревожи.

Малката се подчини, пошава леко и после призна:

— Страх ме е.

Той я прегърна с една ръка:

— Няма защо да те е страх от твоя стар дядо.

Манела направи гримаса:

— Думата е лоша.

Селдън я погледна изотдолу:

— Дядо?

— Не, стар.

Това сякаш отприщи бента. Уонда заплака:

— Дядо, ти си стар!

— Сигурно. На шестдесет съм — той приближи лицето си към лицето на Уонда и прошепна: — И на мен не ми харесва, дете. Затова съм щастлив, че ти си само на седем и караш осмата.

— Косата ти е бяла, деди.

— Не винаги е била такава. Побеля едва напоследък.

— Бялата коса показва, че ти ще умреш, деди.

Селдън беше потресен. Той рече на Манела:

— Какво значи туй?

— Не знам, Хари. Има си някаква идея.

— Сънувах лош сън — вметна Уонда.

Селдън се прокашля:

— От време на време всички сънуваме по някой лош сън, Уонда. Това е хубаво, защото лошите сънища ни избавят от лошите мисли и после се чувстваме по-добре.

— Сънувах, че ще умреш, дядо.

— Знам, знам. Сънищата могат да бъдат и за смъртта, но така не стават по-важни. Я ме погледни. Не забелязваш ли колко съм свеж… и приветлив… и усмихнат? Приличам ли ти на умиращ? Кажи.

— Н-не.

— Ето, виждаш ли? Хайде сега иди да играеш и забрави тая работа. Просто ще имам рожден ден и всички ще изкарат чудесно. Върви, миличка.

Уонда излезе с повишено настроение, обаче Селдън направи знак на Манела да остане.

2

— Откъде мислиш е хрумнало това на Уонда? — каза Селдън.

— Хайде, Хари. Не помниш ли, че тя имаше салвански гекон[30], който умря? Бащата на един от нейните приятели загина при катастрофа и през цялото време малката гледа по холовизията как хората издъхват. Няма начин да оградиш така едно дете, че то да не осъзнава смъртта. А и аз не бих искала да ограждам Уонда. Смъртта е крайно съществена част от живота и тя трябва да го научи.

— Нямам предвид смъртта изобщо, Манела. Имам предвид точно моята смърт. Кой й го е пъхнал в главата?

Манела се поколеба. Наистина бе много привързана към Хари Селдън. Помисли си: „Кой ли не, само че как да ти кажа?“

Само че как пък можеше да не му каже? Така че тя рече:

— Хари, ти самичък си й го пъхнал в главата.

— Аз?

— Разбира се, ти от месеци говориш, че ставаш на шестдесет и непрекъснато се оплакваш, че остаряваш. Единствената причина хората да организират този празник е да те ободрят.

— Не е шега да навършиш шестдесет — важно забеляза Селдън. — Почакай, почакай! Сама ще разбереш.

— Да, ако имам късмет. Някои не стигат до шестдесетте. Както и да е, ако говориш само за това, че ставаш на шестдесет и си стар, накрая можеш да изплашиш едно впечатлително момиченце.

Хари Селдън въздъхна и придоби загрижен вид:

— Съжалявам, но не ми е леко. Виж ми ръцете. Започват да се покриват с петна и скоро ще се разкривят. Вече почти нищо не умея да направя като извъртач. Сигурно едно дете може да ме повали на колене.

— И с какво това те различава от останалите шестдесетгодишни? Във всеки случай мозъкът ти работи както винаги. Колко пъти си казвал, че той е най-важният?

— Знам, обаче ми липсва тялото.

Манела рече с мъничко злоба:

— Особено при положение, че Дорс сякаш хич не остарява.

Селдън се запъна:

— Ами-и… предполагам, че да. — и погледна настрани.

Явно не желаеше да обсъжда този въпрос.

Манела тъжно изгледа своя свекър. Белята беше, че Хари нищо не знаеше за децата — или дори въобще за хората. Чудно как е бил толкова време Първи министър на стария Император и пак не е научил повече за другите.

Разбира се, той бе напълно потънал в тая негова психоистория, боравеща с квадрилиони, което в крайна сметка означаваше, че изобщо не се занимава с хората като личности. И откъде ли би могъл да знае нещо за децата, когато не бе имал никакъв контакт с тях освен с Рейч, появил се в живота му вече като дванадесетгодишен? Сега имаше Уонда, която за него беше — и вероятно щеше да остане — пълна загадка.

Манела премисли всичко туй с топло чувство. Изпитваше невероятно желание да защитава Хари Селдън от света, който той не разбираше. Това бе единственият пункт, където тя и свекърва й, Дорс Венабили, се спогаждаха и обединяваха — желанието да защитават Хари.

Преди десет години Манела бе спасила живота на Селдън. По своята странна логика Дорс беше възприела събитието като нарушаване на нейните права и никога не прости напълно на снаха си.

На свой ред Селдън също бе спасил живота на Манела. Тя затвори за миг очи и цялата сцена пак оживя пред нея, сякаш се развиваше в момента.

3

Беше седмица след убийството на Клеон — една ужасна седмица. Целият Трантор тънеше в хаос.

Хари Селдън все още държеше поста Първи министър, но бе очевидно, че не притежава власт. Той повика Манела Дюбанка.

— Искам да ви благодаря, загдето спасихте живота на Рейч и моя собствен живот. Досега просто не успях да го направя — сетне с въздишка добави: — Тази седмица почти нямах възможност да направя каквото и да било.

Манела попита:

— Какво стана с лудия градинар?

— Екзекутираха го! На момента! Без съд! Опитах се да го спася, като изтъкнах, че е бил невменяем, обаче и дума не можеше да става. Каквото и друго да бе сторил, каквото и престъпление да бе извършил, щяха да приемат, че е ненормален, и да го пощадят. Щяха да го осъдят — да го затворят и да го подложат на лечение, — ала въпреки това да го пощадят. Но да убиеш Императора… — Селдън тъжно поклати глава.

Манела трепна:

— Сега какво ще стане, Първи министре?

— Ще ви кажа какво мисля. С Ентунската династия е свършено. Синът на Клеон няма да го замести на трона. Не вярвам, че и сам го иска. Той на свой ред се бои от убийство и аз ни най-малко не го упреквам. За него ще бъде много по-добре да се оттегли в някое от семейните имения на Външните светове и там да живее спокойно. Тъй като е член на императорското семейство, несъмнено ще му разрешат. Ние с вас може да имаме по-скромен късмет.

Манела се намръщи:

— В какъв смисъл, господине?

Селдън се прокашля:

— Възможно е да се сметне, че понеже вие сте убила Глеб Андорин, той е изпуснал бластера си, който е станал достъпен за Мандел Грубер, а Грубер пък го е използвал, за да застреля Клеон. Ето защо вие носите голяма част от отговорността за престъплението и дори би могло да се каже, че всичко е било предварително подготвено.

— Но това е смешно. Аз съм служителка на силите за сигурност и изпълнявах дълга си — правех онуй, което ми бе наредено да правя.

Селдън тъжно се усмихна:

— Вие спорите логично, а за известно време логиката няма да е на мода. Това, което ще се случи, е, че при липсата на законен наследник на имперския трон ние сме обречени да имаме военно управление.

(В следващите години, когато Манела започна да разбира психоисторическите методи, тя се чудеше дали Хари Селдън е използвал някоя техника, за да открие какво е трябвало да стане, защото военното управление наистина се превърна във факт. Тогава обаче той въобще не спомена за току-що разперилата криле своя теория.)

— Ако реално се стигне до подобно управление — продължи Селдън, — те ще трябва незабавно да установят твърда власт, да смажат всички прояви на непокорство, да действат енергично и жестоко, дори и влизайки в противоречие със здравия разум и законите. Ако военните, госпожице Дюбанка, ви обвинят, че сте участник в заговор за смъртта на Императора, ще ви убият не като акт на справедливост, а като начин да сплашат хората от Трантор. Щом стана въпрос за това, те могат да кажат, че и аз съм участвал в заговора. Все пак аз отидох да посрещна градинарите, което не беше моя работа. Ако не го бях сторил, нямаше да има опит да ме убият, вие нямаше да стреляте и Императорът щеше да остане жив. Виждате ли как всичко си идва на мястото?

— Не вярвам, че могат да го направят.

— Да речем, че няма да го направят. Аз ще им предложа нещо, което може би — само може би — няма да желаят да отблъснат.

— Какво е то?

— Ще им предложа да си подам оставката като Първи министър. Те не ме искат и няма да ме държат на тоя пост. Обаче аз имам поддръжници в Императорския двор и, което е дори по-важно, доста хора от Външните светове ме намират приемлив. Туй означава, че ако хората от Императорската гвардия ме изхвърлят, даже и да не ме екзекутират, ще си навлекат неприятности. Ако, от друга страна, си подам оставката, декларирайки убеждението, че онова, от което Трантор и Империята се нуждаят, е военното управление, в такъв случай на практика ще им помогна, нали разбирате?

Той се позамисли и сетне продължи:

— Ех, съществува и онази дреболия с психоисторията.

Тогава за пръв път Манела чу тая дума.

— Какво е това?

— Нещо, над което работя. Клеон силно вярваше във възможностите му — повече, отколкото аз навремето вярвах — и в Двора се шири мнението, че психоисторията е или може да бъде мощен инструмент, който ще съдейства на правителството, независимо какво е то. Фактът, че нищо не знаят за научните тънкости, няма никакво значение. Предпочитам въобще да не узнаят. Липсата на познания може да засили онова, което бих нарекъл суеверен аспект на положението. В тоя случай ще ме оставят да продължа изследванията си като частен гражданин или поне така се надявам. А това ме връща към вас.

— И по-точно?

— Каня се да поискам като част от сделката да ви бъде позволено да се уволните от службите за сигурност и срещу вас да не се предприемат никакви мерки във връзка със събитията около убийството. Би трябвало да успея да го издействам.

— Но вие говорите аз да приключа кариерата си!

— Вашата кариера е приключена във всички случаи. Даже Императорската гвардия да не издаде заповед за екзекуцията ви, можете ли да си представите, че ще ви разрешат и по-нататък да работите като офицер в сигурността?

— Тогава какво да правя? От какво ще живея?

— Аз ще се погрижа за това, госпожице Дюбанка. По всяка вероятност ще се върна в Стрилингския университет с щедра субсидия за моите психоисторически изследвания и съм убеден, че ще намеря едно място за вас.

С широко отворени очи Манела каза:

— Защо ви е да…

— И още питате — натърти Селдън. — Вие спасихте живота на Рейч и моя живот. Как можете да си мислите, че нищо не ви дължа?

Стана така, както той предрече. Хари Селдън елегантно си подаде оставката от поста, който бе заемал в продължение на десет години. Току-що сформираното военно правителство — хунта, ръководена от някои членове на Императорската гвардия и на въоръжените сили — му връчи пресилено благодарствено писмо за заслугите му. Той се върна в Стрилингския университет и Манела Дюбанка, освободена от поста й като служител на сигурността, замина със Селдън и неговото семейство.

4

Рейч влезе, духайки в шепите си:

— Напълно поддържам съзнателната промяна на времето. Човек не иска под купола винаги да е едно и също. Днес обаче го направиха малко прекалено студено и освен това пуснаха вятър. Мисля, че най-после някой трябва да се оплаче на службата за атмосферен контрол.

— Не знам дали службата е виновна — кимна Селдън. — Напоследък всичко се управлява по-трудно.

— Е, да. Изхабяване — Рейч приглади гъстите си черни мустаци с опакото на дланта.

Правеше го често, сякаш така и не бе успял да превъзмогне мисълта за няколкото месеца, прекарани без мустаци в Уай. Беше натрупал малко килограми около талията и въобще бе започнал да прилича на добре задоволен представител на средната класа. Дори далянският му акцент се позагуби.

Той свали лекия си комбинезон и каза:

— И как е старият рожденик?

— Не може да се примири. Почакай, сине, почакай. Скоро ти ще си празнуваш четиридесетгодишнината. Ще видим дали ще ти се струва смешно.

— Няма да е толкова смешно, колкото на шестдесет.

— Стига сте се шегували — вметна Манела, която разтриваше ръцете на Рейч, за да ги стопли.

Селдън разпери длани:

— Не правим добре, Рейч. Жена ти счита, че всички тия приказки за шестдесетата ми годишнина са накарали малката Уонда да изпадне в размисли за възможността да умра.

— Наистина ли? — попита Рейч. — Значи това е обяснението. Отбих се да я видя и тя моментално ми довери, че е сънувала лош сън. Че ще умреш ли?

— Очевидно — отвърна Селдън.

— Ех, ще й мине. Не можеш да спреш лошите сънища.

— Според мен не е толкова безобидно — рече Манела. — Тя се е замислила здравата, което не й е полезно. Смятам да разбера откъде е дошло.

— Както кажеш, Манела — съгласи се Рейч. — Ти си скъпата ми женичка и каквото кажеш за Уонда, става — и той пак приглади мустаците си.

Скъпата му женичка! Съвсем не беше лесно да я направи своя скъпа женичка. Рейч помнеше какво бе отношението на майка му към тази възможност. Ще ми говорят за кошмари! Не друг, а той сънуваше постоянно кошмари, в които трябваше отново и отново да се среща с разгневената Дорс Венабили.

5

Първият ясен спомен на Рейч след излизането му от предизвиканото чрез десперанцата изпитание бе, че го бръснат.

Почувства как виброострието се движи по бузата му и слабо рече:

— Бръснарю, не пипай около горната ми устна. Искам си пак мустаците.

Бръснарят, който вече беше получил указания от стария Селдън, му поднесе едно огледало, за да го успокои.

Седналата на леглото му Дорс Венабили каза:

— Остави го да работи, Рейч. Не се вълнувай.

Младежът веднага обърна очи към нея и се умълча. Когато бръснарят си отиде, Дорс попита:

— Как се чувстваш, Рейч?

— Скапан — промърмори той. — Толкова съм потиснат, че не мога да издържа.

— Това е последица от десперанцата, която са ти давали. Ефектът постепенно ще изчезне.

— Не ми се вярва. Колко мина оттогава?

— Няма значение. Ще отнеме известно време. Бяха те претъпкали.

Той неспокойно се озърна:

— Манела идвала ли е да ме види?

— Оная жена ли? — (После свикна да чува Дорс да говори за Манела с тези думи и този тон.) — Не. Още не си за посетители.

И като разгада изражението на лицето му, Дорс добави:

— Аз правя изключение, Рейч, защото съм ти майка. И за какво тая жена трябва да идва? Не си много за гледане.

— Това е още една причина да я видя — промърмори Рейч. — Искам да ме види в най-лошото ми състояние — той обезсърчено се обърна на хълбок. — Искам да спя.

Дорс Венабили поклати глава. По-късно същия ден тя каза на Селдън:

— Не знам какво ще правим с Рейч. Станал е съвсем неразумен.

Селдън отвърна:

— Той не е добре, Дорс. Дай му възможност да се съвземе.

— Непрекъснато мрънка за оная жена, как й беше името?

— Манела Дюбанка. Не е трудно за помнене.

— Мисля, че планира да имат общо домакинство. Да живее с нея. Да се ожени за нея.

Селдън вдигна рамене:

— Рейч е на тридесет — достатъчно е възрастен да решава сам.

— Навярно трябва да кажем нещо като негови родители.

Хари въздъхна:

— Сигурен съм, че вече си го казала, Дорс. И щом вече си го казала, сигурен съм, че Рейч ще направи каквото той иска.

— Това ли ти е последната дума? Смяташ да не си мръднеш пръста, докато той се кани да се ожени за такава жена?

— Какво очакваш да сторя, скъпа? Манела спаси живота му. Нима вярваш, че Рейч ще го забрави? Ако е там въпросът, тя спаси и моя живот.

Последните думи наляха масло в огъня. Дорс рече:

— И ти също я спаси. Квит сте.

— Не може да се каже…

— Разбира се, че може. Тия вагабонти, военните, които сега управляват Империята, щяха да я заколят, ако ти не се беше намесил и не им бе продал оставката си и своята поддръжка, та да я отървеш.

— Макар и да съм квит с Манела, което не мисля, че е вярно, Рейч не е. И, Дорс, скъпа, на твое място много бих внимавал да не използвам такива злощастни определения, за да опиша нашето правителство. Времената днес не са толкоз спокойни, както когато управляваше Клеон, и винаги ще се намерят доносници, дето ще повторят какво са те чули да говориш.

— Голяма работа. Тая жена не ми харесва. Предполагам, че това поне е разрешено.

— Положително е разрешено, но е безполезно.

Хари се втренчи в пода и потъна в размисли. Обикновено непроницаемите черни очи на Дорс сега блестяха от ярост. Селдън вдигна поглед:

— Дорс, бих искал да знам защо. Защо толкова не харесваш Манела? Ако не бе действала тъй бързо, двамата с Рейч отдавна щяхме да сме мъртви.

Дорс изстреля в отговор:

— Да, Хари. Помня го по-добре от всеки друг. И ако тя не се бе оказала там, аз нямаше да успея да направя каквото и да било, за да предотвратя убийството ти. Сигурно си мислиш, че трябва да съм й благодарна. Само че всеки път, щом погледна тая жена, тя ме подсеща за моя провал. Знам, че това не са съвсем рационални чувства, но някак си не мога да ги обясня. Така че не ме моли да я харесам, Хари. Не мога.

Ала на следващия ден дори Дорс Венабили трябваше да отстъпи, когато докторът рече:

— Вашият син иска да види една жена на име Манела.

— Той не е в състояние да приема посетители — отсече Дорс.

— Точно напротив, в състояние е. Оправя се бързо. Освен това настоява, и то много упорито. Не зная дали ще бъде мъдро да му отказваме.

Тогава доведоха Манела и Рейч я приветства прочувствено и показа първите слаби признаци, че е щастлив след пристигането си в болницата.

Той направи към Дорс лек отпъждащ жест, който не можеше да бъде изтълкуван погрешно. Майката стисна устни и излезе.

И дойде денят, когато Рейч съобщи:

— Тя ще ме има, мамо.

— Да не очакваш да се изненадам, глупако? — възкликна Дорс. — Разбира се, че ще те има. Ти си единственият й шанс. Както сега е опозорена и изритана от сигурността…

— Мамо — каза Рейч, — ако се опитваш да ме загубиш, това е сигурният начин. Не говори такива неща.

— Мисля единствено за твоето добро.

— Благодаря, обаче сам ще мисля за своето добро. Аз не съм нечия индулгенция за порядъчност, така че, ако обичаш, престани да разсъждаваш по въпроса. Не съм голям красавец. Нисък съм. Татко вече не е Първи министър и произношението ми е съвсем като на човек от долната класа. С кое у мен би могла да се гордее? Тя може да си намери далеч по-добра партия, но иска мен. И, да ти кажа, аз също я искам.

— Само че знаеш каква е.

— Естествено, че знам каква е. Жена, която ме обича. Тя е жената, която аз обичам. Ето каква е.

— А преди да се влюбиш в нея, какво е правила? Разбрал си туй-онуй от онова, което е трябвало да върши, докато е била в нелегалност в Уай — и ти си бил една от нейните „задачи“. Колко още е имало? Ще успееш ли да живееш с миналото й? С нещата, които е изпълнявала в името на дълга? Сега можеш да си позволиш да се държиш като идеалист, само че някой ден ще се скарате за пръв път — или за втори, или за деветнадесети — и ти ще се изпуснеш и ще й викнеш: „Ку…!“

Рейч гневно изрева:

— Не го казвай! Когато се караме, ще я наричам неразумна, ирационална, заядлива, ревла, без акъл — с един милион епитети, дето ще отговарят на положението. И тя също ще си намери думи за мен. Обаче всички те ще са разумни думи, които могат да бъдат взети обратно, щом караницата свърши.

— Така си мислиш, но само почакай, докато се случи.

Рейч пребледня:

— Майко, ти си с баща ми от близо двадесет години. С него човек трудно може да не е съгласен, ала се е случвало двамата да спорите. Аз съм ви чувал. През всичките тези двадесет години той казвал ли ти е нещо, което по някакъв начин да подлага на съмнение твоята роля на човешко същество? Ако там е въпросът, правил ли съм го аз самият? Можеш ли да ме накараш сега да го направя, независимо колко съм ядосан?

Дорс застина. Лицето й не изразяваше емоциите й по начина, по който биха го сторили лицата на Рейч или Селдън, но беше ясно, че за момента не е в състояние и дума да отрони.

— Всъщност — продължи Рейч, използвайки временното си предимство (при което се чувстваше ужасно, че го върши) — работата е там, че ти ревнуваш, понеже Манела спаси живота на татко. Ти не искаш никой друг освен теб да го прави. Е, не си имала шанса да го спасиш. Би ли предпочела тя да не беше застреляла Андорин и татко да е мъртъв? А също и аз?

Дорс отвърна със сподавен глас:

— Той настоя да иде сам да посрещне градинарите. Не ми позволи да ида с него.

— Но в случая Манела не е виновна.

— Затова ли искаш да се ожениш за нея? От благодарност?

— Не. От любов.

Така и стана, ала след церемонията Манела каза на Рейч:

— Майка ти може и да дойде на сватбата, защото ти си пожелал, обаче изглежда съвсем като някой от онези буреносни облаци, които понякога пускат да се реят под купола.

Рейч се разсмя:

— Лицето й не става за буреносен облак. Просто си въобразяваш.

— Ни най-малко. Как ли ще я накараме да ни даде възможност?

— Просто ще бъдем търпеливи. Тя ще го надмогне.

Но Дорс Венабили не го надмогна.

Уонда се роди две години подир сватбата. Манела и съпругът й не можеха и да очакват по-добро отношение към детето от страна на Дорс, ала майката на Уонда завинаги остана „оная жена“ за майката на Рейч.

6

Хари Селдън се бореше с меланхолията. Един след друг Дорс, Рейч, Юго и Манела му четяха конско. Всички се бяха обединили да го убеждават, че шестдесет години още не са старост.

Те просто не разбираха. Когато за пръв път му мина мисълта за психоисторията, Селдън беше на тридесет години; на тридесет и две изнесе своята знаменита лекция пред Конгреса, а после сякаш всичко му се случи едновременно. След краткия си разговор с Клеон той хукна по Трантор и срещна Демерцел, Дорс, Юго и Рейч, да не говорим за хората от Микоген, Дал и Уай.

Беше на четиридесет години, когато стана Първи министър, и на петдесет, когато напусна поста. Сега закръгляше шестдесет.

Бе посветил три десетилетия на психоисторията. Колко още щяха да му трябват? Още колко щеше да живее? Щеше ли най-накрая да умре, без да е завършил Психоисторическия проект?

„Не ме безпокои смъртта“ — казваше си той. Безпокоеше го мисълта да остави Проекта недовършен. Отиде да види Юго Амарил. Напоследък с разрастването на Психоисторическия проект те някак си се бяха отдалечили един от друг. През първите години в Стрилинг нещата бяха прости (Селдън и Амарил работеха заедно) и нямаше сподвижници. Днес…

Амарил наближаваше петдесетте — вече не бе съвсем млад — и донякъде беше загубил живеца си. През цялото туй време не бе проявил интерес към нищо друго освен към психоисторията: никакви компании, никакво хоби, никаква допълнителна дейност.

Той примигва срещу Хари, който не можа да се удържи да не забележи промяната във вида му. До известна степен тя навярно се дължеше на факта, че на Юго му се наложи да реконструира очите си. Сега виждаше отлично, ала очите му стояха някак неестествено и бе придобил навика да примигва бавно. Това го правеше да изглежда сънлив.

— Как мислиш, Юго? — рече Селдън. — Има ли светлинка в края на тунела?

— Светлинка? Да, има — кимна Амарил. — Тоя новият, Тамуил Илар. Знаеш го, разбира се.

— А, да. Нали аз го назначих? Много енергичен и агресивен. Как се държи?

— Не мога да кажа, че с него ми е наистина приятно, Хари. Смее се толкоз високо, че ми лази по нервите. Но инак е блестящ. Тази нова система уравнения идеално пасва на първичния радиант. Изглежда, че са заобиколили проблема за хаоса.

— Изглежда или са го заобиколили?

— Доста е рано да преценя, обаче много се надявам. Опитах няколко неща, които щяха да ги съсипят, ако не струваха, но новите уравнения ги издържаха всичките. Започвам да си мисля за тях като за ахаотични по принцип.

— Не мога да си представя — отбеляза Селдън, — че сме направили що-годе сериозна проверка на тези уравнения.

— Не, не сме я направили, макар да накарах половин дузина хора да се занимават с това, включително Илар, разбира се — Амарил пусна първичния си радиант, който беше точно толкова съвършен, колкото и Селдъновият, и се загледа как редовете на светещите знаци се заизвиваха във въздуха — твърде малки,твърде фини, за да бъдат прочетени без увеличение. — Като прибавим новите уравнения, може би ще бъдем в състояние да започнем да предвиждаме.

— Всеки път, когато сега проучвам първичния радиант — каза замислено Селдън, — се чудя на електролупата и на факта колко плътно пресова материала в линиите и кривите на бъдещето. Тя не беше ли също идея на Илар?

— Да, с помощта на Синда Моната, която я проектира.

— Хубаво е, че в Проекта има нови и умни мъже и жени. Това някак ме примирява с перспективата.

— Мислиш ли, че някой като Илар може един ден да оглави Проекта? — попита Амарил, докато все още изучаваше първичния радиант.

— Може би. След като ние с теб се оттеглим или умрем.

Юго Амарил сякаш се отпусна и изключи устройството:

— Бих желал да приключим задачата, преди да се оттеглим или умрем.

— И аз, Юго. И аз.

— Психоисторията ни води съвсем добре през последните десет години.

Това до голяма степен беше вярно, но Селдън знаеше, че няма особена причина да триумфира. Нещата си вървяха гладко и без резки изненади.

Психоисторията бе предсказала — по много мъгляв и неопределен начин, — че след смъртта на Клеон Центърът ще се закрепи, и стана точно така. Трантор беше относително спокоен. Въпреки убийството и края на династията Центърът наистина удържа.

Удържа под натиска на военното управление — Дорс бе твърде права да говори за хунтата като „онези вагабонти, военните“. Без да сбърка, би могла да стигне и по-далеч в обвинението си. Независимо от това те бяха скрепили Империята и още известно време щяха да я държат обединена. Може би достатъчно дълго, за да позволят на психоисторията да играе активна роля в задаващите се събития.

Напоследък Юго приказваше за възможното установяване на Фондации — отделни, изолирани, необвързани от гигантската Империя, — които да послужат като семена на развитието през наближаващите тъмни епохи и на една нова и по-добра система. Самият Селдън работеше върху последиците от подобна подредба.

Времето обаче не му стигаше и той чувстваше (с известна болка), че не му достига и младост. Мозъкът му, макар стабилен и пробивен, нямаше същата пъргавина и плодовитост, както на тридесет лазарника, и професорът знаеше, че с всяка изминала година ще ги притежава във все по-малка степен.

Навярно би следвало да възложи задачата на младия и блестящ Илар, като го освободи от всичко останало. Хари Селдън трябваше да си признае със срам, че тази възможност не го въодушевява. Не искаше да е измислил психоисторията само за да дойде някой младеж и да обере плодовете на славата. Всъщност нека го кажем по най-грозния начин, Селдън ревнуваше от Илар и го съзнаваше достатъчно, та да се срамува от чувствата си.

Но независимо от не дотам рационалните си емоции щеше да му се наложи да разчита на други по-млади мъже, колкото и да му бе неприятно. Психоисторията вече не беше запазен периметър за него и Юго Амарил. Десетте години като Първи министър я бяха превърнали в голямо, одобрявано и издържано от правителството начинание и за негова силна изненада, след като се оттегли от поста си и се върна в университета, то порасна още повече. Хари правеше физиономии при тежкото му и помпозно официално название: Селдънов психоисторически проект към Стрилингския университет. Ала болшинството хора го наричаха просто Проекта.

Военната хунта очевидно виждаше в него възможно политическо оръжие и докато го възприемаше по тоя начин, финансирането не беше проблем. Кредитите направо се лееха. В замяна трябваше да се изготвят годишни отчети, които обаче бяха съвсем мъгляви. Докладваха се само странични въпроси и даже и при това положение математическият им апарат едва ли бе от компетентността на който и да е член на хунтата.

Когато си тръгваше от своя стар помощник, беше наясно, че Амарил е най-малкото доволен от линията, по която се развива психоисторията. Въпреки всичко Селдън усети как депресията пак хвърли тежкото си наметало върху него.

Реши, че се дразни от наближаващото празненство по случай рождения ден. Беше замислено като весел празник, но за Хари то дори не бе жест на подкрепа, ами само подчертаваше възрастта му.

Освен туй празненството обърка навиците му, а Селдън беше човек на навика. Неговият офис и още няколко от съседните бяха изнесени и от десетина дни не можеше да работи нормално. Предполагаше, че личният му кабинет ще бъде превърнат в зала на славата и че още много време ще мине, преди да се върне към своите занимания. Единствен Амарил абсолютно бе отказал да се премести и успяваше да поддържа кабинета си.

Хари Селдън с раздразнение се чудеше на кого ли му е хрумнало да забърка цялата тази каша. Разбира се, не на Дорс — тя го познаваше прекалено добре. Нито пък на Амарил или Рейч, които никога не си спомняха и за собствените си рождени дни. Подозираше, че е Манела и даже разговаря с нея по въпроса.

Тя му призна, че е участвала с всички сили и е дала нареждането за подготовката, но каза, че идеята за тоя празник й е била подхвърлена от Тамуил Илар. „Блестящ — помисли Селдън. — Блестящ във всичко.“

Той тежко въздъхна. Да можеше рожденият ден вече да е отшумял.

7

Дорс подаде глава през вратата:

— Мога ли да вляза?

— Разбира се, че не. Защо си мислиш, че ще ти разреша?

— Обикновено не стоиш тук.

— Знам — въздъхна Селдън. — Натириха ме от мястото ми заради тъпия рожден ден. Ще ми се вече да е минал.

— Ето, виждаш ли? Щом на оная жена й дойде някоя идея в главата, тя я поема и я раздува като Големия взрив.

Хари веднага се извъртя на другата страна:

— Хайде де. Тя го прави за добро, Дорс.

— Я ме остави на мира с това правене на добро — каза Дорс. — Както и да е, дошла съм да обсъдим нещо друго. Нещо, което може да се окаже важно.

— Давай. Какво?

— Говорих с Уонда за съня й… — тя се поколеба.

Нейде дълбоко от гърлото на Селдън излезе гъргорещ звук и той рече:

— Не ми се вярва. Я го зарежи.

— Няма. Даде ли си труд да я разпиташ за подробности от този сън?

— Защо да измъчвам малката с това?

— Рейч не я е питал, нито пък Манела. Оставили сте го на мен.

— Е, защо ти е да я тормозиш, като я разпитваш?

— Защото имам усещането, че трябва да го направя — мрачно обясни Дорс. — Първо на първо, тя не го е сънувала в леглото си вкъщи.

— Тогава къде е била?

— В твоя кабинет.

— Какво е дирила там?

— Искала да види мястото, където ще бъде празненството, и влязла в кабинета ти, но, разбира се, вътре нямало нищо за гледане, понеже всичко било почистено заради приготовленията. Креслото ти обаче стояло там. Онова голямото — с високата облегалка и високите подпорки за ръцете, — потрошеното, дето не ми даваш да го сменя.

Хари въздъхна, сякаш се върна към някакъв проточил се във времето спор:

— Не е потрошено. Не искам ново кресло. Продължавай.

— Тя се свила в креслото ти и започнала да размишлява над факта, че може би ти всъщност не възнамеряваш да устройваш празненство, и настроението й се развалило. Казва, че сетне трябва да е заспала, защото не си спомняла нищо ясно, освен че в съня й имало двама мъже — не жени, сигурна е, — двама мъже, които говорели.

— И за какво са говорили?

— Не помни точно. Нали знаеш колко е трудно в такива случаи да се сетиш за детайлите? Но твърди, че било за умирането, и си помислила, че се отнася за теб, понеже си толкова стар. И запомнила ясно три думи: „синдром на лимонада“.

— Какво?

— Синдром на лимонада.

— Това пък какво значи?

— Не знам. Във всеки случай разговорът приключил, мъжете излезли, а тя останала в креслото — вцепенена и уплашена — и оттогава е все разстроена.

Селдън се замисли над чутото от Дорс. После рече:

— Слушай, скъпа, можем ли да придаваме толкоз голямо значение на един детски сън?

— Хари, първо следва да се запитаме, дали наистина е било сън.

— Какво имаш предвид?

— Уонда не твърди, че е сънувала. Казва, че трябва да е заспала. Това са нейни думи. Не казва, че е заспала, а че трябва да е заспала.

— И какво заключение вадиш оттук?

— Може би се е унесла в полудрямка и в такова състояние е чула двама души — истински хора, не сънувани — да разговарят.

— Истински? Да говорят, че ще ме убият чрез синдром на лимонадата?

— Да, нещо подобно.

— Дорс — твърдо забеляза Селдън — зная, че непрекъснато предугаждаш разни опасности, насочени срещу мен, но туй е вече много. Защо някой ще иска да ме убие?

— Досега на два пъти са се опитвали.

— Да, обаче помисли при какви обстоятелства. Първият опит беше малко след като Клеон ме назначи за Първи министър. Естествено това бе обидно за отдавна установената дворцова йерархия и ме приеха на нож. Няколко души решиха, че могат да оправят нещата, ако се отърват от мен. Втория път джоуранъмитите се мъчеха да завземат властта и смятаха, че точно аз им преча — плюс ненормалното желание на Намарти да се реваншира. За щастие и двата опита за убийство не успяха, ала защо сега трябва да има трети? Вече не съм Първи министър от десет години насам. Аз съм само един остаряващ математик в оставка и положително няма кой да се страхува от моя милост. Джоуранъмитите са изкоренени и унищожени, Намарти отдавна е екзекутиран. Никой няма абсолютно никаква мотивация да иска да ме убие. Така че, моля те, Дорс, успокой се. Когато се разтревожиш заради своя Хари, ставаш неуравновесена, което пък още повече те изнервя, а на мен това не ми се ще.

Дорс отмести стола си и се наведе над бюрото на Селдън:

— Лесно ти е да казваш, че няма причина да те убият, но причина не е нужна. Сегашното ни правителство е съвършено безотговорно и ако пожелаят…

— Стига! — високо изкомандва мъжът. После добави много тихо: — Нито дума повече, Дорс. Нито думичка против правителството. Това може да ни навлече белята, която предвиждаш.

— Само ти говоря, Хари.

— В момента е така, обаче ако ти стане навик да приказваш глупости, не се знае кога ще се изтървеш пред друг човек — пред някой, който ще бъде доволен да докладва за теб. Просто се научи, като нещо крайно необходимо, да се въздържаш от политически коментари.

— Ще се опитам, Хари — рече Дорс, но не успя да скрие възмутената нотка в гласа си. Обърна се на токове и излезе.

Селдън се загледа след нея. Дорс бе поостаряла елегантно, толкова елегантно, че от време на време изглеждаше като че ли изобщо не е докосната от старостта. Макар и само две години по-млада от съпруга си, тя далеч не се беше променила колкото него през тия близо три десетилетия, прекарани заедно. Естествено, че косата й леко сребрееше, ала под сивото все още светеше с младежки блясък. Бе поотслабнала; гласът й звучеше мъничко хрипкаво и, разбира се, обличаше се, както подобава на жена на средна възраст. Нейните движения обаче бяха все тъй ловки и бързи, сякаш не позволяваше нищо да наруши способността й да защищава Хари в случай на внезапна опасност.

Той въздъхна. Фактът, че бе охраняван — повече или по-малко против волята му през цялото време, — понякога се превръщаше в тежък товар.

8

Почти веднага след това Манела дойде да го види.

— Хари, извинявай, но какво каза Дорс?

Селдън пак вдигна поглед. Само го прекъсваха.

— Нищо важно. За съня на Уонда.

Устните на Манела се присвиха:

— Знаех си. Уонда ми съобщи, че Дорс я е разпитвала. Защо не остави детето на мира? Човек може да си помисли, че сънуването на някой лош сън е тежко престъпление.

— Всъщност — успокояващо заяви Хари Селдън — стана дума за онова, което малката си е припомнила като част от съня. Не знам дали ти е казала, обаче очевидно е чула насън за някакъв „синдром на лимонада“.

— Хм! — Манела помълча няколко мига. — Едва ли има особено значение. Уонда умира за лимонада и очаква здравата да си пийне на празненството. Обещах й, че ще й намеря лимонада с микогенски капки, и тя само за нея си мисли.

— Значи ако чуе нещо, което звучи горе-долу като тази дума, в ума си ще го преведе точно така?

— Да, защо не?

— В такъв случай, като изключим това, какво смяташ, че е било казано в действителност? Трябва да е чула нещо, за да го изтълкува погрешно.

— Не вярвам, че непременно трябва да е чула нещо. Защо придаваме толкова голямо значение на съня на едно момиченце? Моля те, повече не искам никой да му говори за инцидента. Много се разстройва.

— Съгласен. Ще се погрижа Дорс да не зачеква вече темата — поне с Уонда.

— Чудесно. Хари, хич не ме интересува, че е баба на Уонда. В края на краищата аз съм й майка и моето мнение е най-важното.

— Абсолютно — успокояващо каза Селдън и когато Манела излезе, погледна след нея. Това бе още един допълнителен товар — непрестанното съперничество между двете жени.

9

Тамуил Илар беше на тридесет и шест и се включи в Селдъновия психоисторически проект като старши математик преди четири години. Бе висок, с постоянен блясък в очите и нещо повече от следа на самоувереност.

Косата му лъщеше кестенява и леко начупена, което лесно се забелязваше, понеже я носеше доста дълга. Смееше се някак отсечено, ала що се отнася до математическите способности, нямаше грешка.

Илар беше привлечен от университета в Западен Манданов и Селдън винаги се усмихваше, когато се сетеше колко го подозираше Юго Амарил отначало. Но пък и Амарил подозираше всекиго. Дълбоко у себе си (Хари бе сигурен) бившият топлотехник имаше чувството, че психоисторията трябва да остане запазен периметър за него и за Селдън. Сега обаче дори Юго беше склонен да признае членството на Илар в групата, което страхотно облекчаваше собственото му положение. Веднъж той каза:

— Неговите техники за избягване на хаоса са уникални и очарователни. Никой друг в Проекта не би могъл да ги разработи като него. На мен нищо подобно не ми е хрумвало. На теб също, Хари.

— Ами — измърмори Селдън сърдито, — остарявам.

— Само да не се смееше толкоз високо тоя човек — рече Амарил.

— Хората не могат да контролират как да се смеят.

И все пак истината беше, че професор Селдън с мъка приемаше Илар. Бе почти обидно, че той самият изобщо не се е и доближил до ахаотичните уравнения, както днес ги наричаха. Хари Селдън не се тормозеше, че не се е сетил за принципа, на който се основаваше електролупата — това не влизаше точно в неговата област. За ония уравнения обаче действително би трябвало да се досети или поне да стигне близо до тях.

Опита се да поспори със себе си. Сам беше разработил цялата основа на психоисторията, а пък ахаотичните вериги следваха естествено от тази основа. Би ли могъл преди три десетилетия Тамуил Илар да извърши онова, което Селдън бе извършил? Твърдо вярваше, че не би могъл. И толкова ли беше важно, че Илар е измислил принципа на ахаотизма, след като почвата за него вече е била подготвена?

Всичко това бе напълно разумно и напълно вярно, но Хари Селдън все още усещаше някаква неловкост, когато се срещнеше с Тамуил. Просто беше малко сприхав. Уморената старост срещу пищната младост. Илар никога не му бе давал очевиден повод да почувства разликата в годините. Никога не пропускаше да покаже на Селдън цялото си уважение или по някакъв начин да намекне, че по-възрастният мъж още е в разцвета на силите си.

Разбира се, младият колега беше заинтересован от наближаващите празници и дори, както се оказа, пръв бе предложил да се чества рожденият му ден. (Дали тук нямаше нагъл намек за възрастта на професора? Хари отхвърли тая възможност. Да повярва на това би означавало, че започва да усвоява подозрителността на Дорс.)

Сега Илар тръгна към него и рече:

— Маестро… — и Селдън, както винаги, примигна. Предпочиташе старшите участници в Проекта да го наричат Хари, ала туй изглеждаше прекалено дребна работа, за да вдига патърдия.

— Маестро — подзе Илар, — говори се, че са ви повикали на среща с генерал Тенар.

— Да. Той е новият водач на военната хунта и предполагам, че иска да ме види във връзка с психоисторията. Непрекъснато ме питат за нея още от времето на Клеон и Демерцел.

(Новият водач! Хунтата беше като калейдоскоп: периодично някои членове изпадаха в немилост, а други се издигаха от неизвестността.)

— Но доколкото разбирам, той желае да се срещнете сега — точно посред празненството.

— Е, няма значение. Всички вие можете да празнувате и без мен.

— Не, маестро, не можем. Надявам се, че няма да имате нищо против, обаче се събрахме няколко души и се обадихме в Двореца да отложим срещата с една седмица.

— Какво? — рече Селдън раздразнен. — Това май е било доста нахално от ваша страна, пък и рисковано.

— Но мина съвсем добре. Те я отложиха, а на вас тази седмица ще ви трябва.

— Защо ще ми трябва цяла седмица?

Илар се поколеба:

— Маестро, мога ли да говоря откровено?

— Разбира се, че можеш. Искал ли съм някога някой от вас да не ми говори откровено?

Тамуил Илар леко се изчерви, светлата му кожа порозовя, ала гласът му остана твърд:

— Не ми е лесно да го кажа, маестро. Вие сте гений в математиката. Никой в Проекта не се съмнява в това. Никой в Империята — ако ви познава и разбира от наука — не би проявил и най-малкото съмнение. Човек обаче не може да бъде универсален гений.

— Знам го не по-зле от теб, Илар.

— Естествено, че го знаете. На вас по-конкретно ви липсва умението да се оправяте с обикновените хора — да кажем с глупавите. Липсват ви известна непочтеност, известна способност да заобикаляте въпросите и ако общувате с някой, дето хем има власт, хем е малко нещо глупав, лесно можете да вкарате Проекта и, ако е там въпросът, собствения си живот в опасност, просто защото сте прекалено прям.

— Какво значи туй? Да не съм се вдетинил изведнъж? Доста време съм се разправял с политици. Може би ще си припомниш, че десет години съм бил Първи министър.

— Простете, маестро, но не бяхте изключително ефективен. Имали сте си работа с Първия министър Демерцел, който според всички сведения е бил твърде интелигентен, и с Император Клеон, който е бил много приятелски настроен. Сега ще се сблъскате с хора военни, които не са нито интелигентни, нито приятелски настроени, а това е съвършено различно нещо.

— Разправял съм се дори с военни и съм оцелял.

— Не и с генерал Дъгал Тенар. Той е съвсем друга песен. Познавам го.

— Познаваш го? Ти си се срещал с него?

— Не лично, ала генералът е от Манданов (който, както знаете, е моят сектор) и там той беше известен фактор, преди да се присъедини към хунтата и да се издигне в нея.

— И какво ще кажеш за Тенар?

— Невежа, суеверен, гневлив. Не е човек, с когото ще се оправите лесно или безопасно. Можете да използвате тази седмица да разработите начини как да се държите с него.

Селдън захапа долната си устна. В приказките на Илар имаше нещо и Хари трябваше да приеме факта, че макар да крои свои собствени планове, може да се окаже трудно да манипулира една глупава, самомнителна, избухлива личност, която отгоре на всичко разполага със съкрушителна власт. Той обезпокоено каза:

— Ще се справя някак си. Във всеки случай днес военната хунта на Трантор е в нестабилно положение. Тя вече се крепи по-дълго, отколкото изглеждаше възможно.

— Това проверявали ли сме го? Не знаех, че сме изчислявали стабилността на хунтата.

— Амарил спретна няколко сметки с твоите ахаотични уравнения — Селдън направи малка пауза. — Между другото натъкнах се да ги споменават като уравненията на Илар.

— Не и аз, маестро.

— Надявам се, че нямаш нищо против, но не искам това да се случва. Психоисторическите елементи трябва да се описват функционално, а не персонално. Щом се намесят личности, появяват се лоши чувства.

— Ясно ми е и съм напълно съгласен, Маестро.

— Всъщност — с нотка на виновност рече професорът — винаги съм усещал, че не е редно да говорим за основните Селдънови уравнения на психоисторията. Проблемът е там, че този термин е използван толкова години и не е практично да се опитваме да го променяме.

— Ако ме извините, маестро, ще отбележа, че вие сте изключение. Мисля, никой не би оспорил, че откриването на психоисторическата наука се дължи изцяло на вас. Само че с ваше позволение бих желал да се върна на срещата ви с генерал Тенар.

— Какво повече да бистрим за нея?

— Все се чудя дали няма да е по-добре, ако вие нито го видите, нито разговаряте с него, нито си имате някакво вземане-даване.

— Как да го избягна, като ме кани на среща?

— Бихте могли да се престорите на болен и да изпратите някой друг вместо вас.

— Кого?

Илар не отвърна, но мълчанието му бе красноречиво.

— Доколкото разбирам, теб — рече Селдън.

— Дали не трябва точно това да направим? Аз съм съгражданин по сектор на генерала, което би имало известно значение. Вие сте човек зает, годините ви са напреднали и няма да е трудно Тенар да повярва, че не сте съвсем добре. И ако го видя аз, а не вие — моля да ме извините, маестро, — ще мога да шикалкавя и маневрирам доста по-лесно от вас.

— Искаш да кажеш — да лъжеш.

— Ако стане нужда.

— Рискуваш прекалено.

— Не чак толкова. Съмнявам се, че ще нареди да ме екзекутират. Ако го разгневя, което е напълно възможно, бих могъл да се позова — или вие да се позовете — на моята младост и неопитност. При всички случаи ще бъде значително по-безопасно аз да се забъркам в някоя каша, отколкото вие. Мисля за Проекта — той може да напредне без мен много по-бързо, но не и без вас.

Селдън намръщено каза:

— Нямам намерение да се крия зад гърба ти, Илар. Ако генералът иска да ме види, ще ме види. Няма да треперя и да те пращам да рискуваш вместо мене. За какъв ме смяташ?

— За прям и честен човек, докато сега има нужда от някой, който не е искрен.

— Ако се наложи, ще съумея да бъда неискрен. Моля те, колега, не ме подценявай.

Другият безнадеждно сви рамене:

— Добре. Мога да споря с вас само до известна точка.

— Всъщност, Илар, бих желал да не бяхте отлагали срещата. По-скоро щях да пропусна моя рожден ден, за да се запозная с генерала, отколкото обратното. Това тържество не беше моя идея — гласът му заглъхна с ръмжене.

— Съжалявам — промълви Тамуил Илар.

— Хубаво — кимна примирено Селдън, — ще видим какво ще стане.

Той се обърна и излезе. Понякога горещо му се приискваше да направи онова, на което казваше „затягане на гайките“, та да е сигурен, че всичко ще върви, както го планира, и да не остави на подчинените си никакви пътища за маневриране. Туй обаче щеше да погълне много време, огромни усилия и щеше напълно да го лиши от каквато и да било възможност той самият да работи над психоисторията — а в добавка просто характерът му не бе такъв.

Въздъхна. Трябваше да поговори с Юго Амарил.

10

Селдън влезе без предупреждение в кабинета на Амарил.

— Юго — рязко рече, — срещата с генерал Тенар е била отложена — и се настани със съвсем кисело изражение.

На Амарил му бяха потребни обичайните няколко мига да откъсне мозъка си от работата. Накрая вдигна очи и каза:

— Какво е измислил за оправдание?

— Не той, а неколцина от нашите математици са уредили едноседмично отлагане, за да не се наруши честването на рождения ми ден. Ужасно ме раздразниха.

— Защо си ги оставил да го направят?

— Не съм ги оставял. Просто решили на своя глава да уредят нещата — сви рамене Хари. — Донякъде аз съм си виновен. Толкова време хленчих, че ставам на шестдесет, та всеки си мисли, че трябва да ме развесели, като попразнуваме.

— Разбира се, можехме да използваме тази седмица — отбеляза Амарил.

Селдън приседна по-напред и мигом застана нащрек:

— Нещо не е наред ли?

— Не. Струва ми се, че не, но нямаше да е зле още да поразчепкаме. Слушай, Хари, за пръв път от тридесет години психоисторията е стигнала дотам наистина да може да направи предвиждане. Не е кой знае какво — просто една шепа от огромния контингент на човечеството, — ала засега е най-доброто, което сме имали. Така. Искаме да се възползваме от обстоятелствата, да разберем как действа, да си докажем, че психоисторията е онова, което си мислим: предсказваща наука. Тъй че няма да е излишно да се уверим, че не сме прозяпали нещо. Дори и дребното предсказание е сложно и още някоя седмица проучване би била добре дошла.

— Отлично. Преди да ида да видя генерала, ще си поговоря с теб по въпроса, та да въведем нужните промени в последната минута. Междувременно, Юго, не допускай да изтече каквато и да е информация за това към останалите — към никого. Ако се издъним, не искам хората от Проекта да се обезсърчат. Двамата ще си преглътнем провала и ще продължим да опитваме.

Рядка, изпълнена с копнеж усмивка мина по лицето на Амарил:

— Двамата с тебе. Помниш ли кога бяхме наистина само двамата?

— Помня много добре и не си мисли, че ония дни не ми липсват. Нямахме възможност да работим с…

— Нямахме даже първичния радиант, да не говорим за електролупата.

— Но това бяха щастливи дни.

— Щастливи — рече Амарил и кимна.

11

Университетът беше преобразен и Хари Селдън не можеше да сдържи задоволството си.

Централните помещения от комплекса на Проекта изведнъж се изпъстриха и осветиха и холограми запълниха въздуха с подвижни тримерни изображения на Селдън, които възникваха тук и там по различно време. Ето я усмихнатата и малко по-младолика Дорс Венабили… все още недодялания тийнейджър Рейч… Хари и Амарил, невероятно млади, приведени над компютрите си. За кратко се мярна дори Ето Демерцел и образът му опари сърцето на Селдън с копнеж за стария приятел и за сигурността, която бе чувствал преди заминаването му.

На холографиите никъде не се появяваше Император Клеон. Не че нямаше негови портрети, но при управлението на хунтата не беше мъдро да се припомня на хората за предишната Империя.

Изображенията се изляха навън и започнаха да насищат помещение след помещение, сграда след сграда. Кой знае как бяха намерили време да превърнат целия университет в екран, подобен на който рожденикът нито бе виждал, нито някога си бе представял. Дори светлините на купола бяха приглушени, та да се получи изкуствена нощ, на чийто фон празникът щеше да блести в продължение на три дни.

— Три дни! — каза Селдън полувпечатлен, полуужасен.

— Три дни — повтори Дорс Венабили, кимайки. — На по-малко университетът нямаше да се съгласи.

— Ами разходите? Трудът? — намръщи се Хари.

— В сравнение с това, което си свършил за науката — рече Дорс, — разходите са минимални. А трудът беше изцяло доброволен. Студентите се включиха и се погрижиха за всичко.

Появи се панорама на Стрилингския университет от птичи поглед. Селдън се загледа в нея и усмивка си проби път на лицето му.

— Ти си доволен — забеляза Дорс. — Няколко месеца не прави нищо друго, освен да мърмориш как не искаш никакво празнуване, защото си остарял, пък сега само се погледни.

— Ех, доста е ласкателно. Нямах представа, че може да организират нещо такова.

— Защо не? Хари, ти си икона. Целият свят — цялата Империя — знае за теб.

— Не знаят — рече Селдън, като енергично тръсна глава. — Няма и един човек от милиард, който нещичко да знае за мен, да не говорим за психоисторията. Никой, дето не е в Проекта, пък и не всеки от Проекта няма и най-бледа представа как работи психоисторическата наука.

— Това е без значение, Хари. Работата е в теб. Даже и квадрилионите, които въобще не са чували за твоя живот или за труда ти, помнят, че Хари Селдън е най-великият математик в Империята.

— Е — въздъхна Селдън, като се огледа, — в момента точно така ме карат да се чувствам. Но три дни и три нощи! Ще направят всичко на трески.

— Няма. Всички записи са в хранилищата. Компютрите и останалото оборудване също са на сигурно място. Студентите създадоха истинска служба за охрана, тъй че нищо няма да бъде повредено.

— Ти си се погрижила за това, нали, Дорс? — усмихна й се влюбено Хари.

— Бяхме няколко души. В никакъв случай не бях само аз. Твоят колега Тамуил Илар работи с невероятно настървение.

Селдън се навъси.

— Имаш ли проблеми с Илар? — запита Дорс.

— Продължава да ми вика маестро.

Жената поклати глава:

— Да, ужасно престъпление.

Той го пусна покрай ушите си и добави:

— И освен това е млад.

— Толкоз по-лошо. Хайде, Хари, ще трябва да се научиш да остаряваш елегантно. Като начало следва да покажеш, че действително се забавляваш. Туй ще зарадва останалите и те самите ще могат да се веселят по-добре, така че сигурно ще пожелаеш да го направиш. Хайде, поразходи се. Не се крий тук при мен. Поздравявай всички, усмихвай се, питай ги за здравето. И помни, че след банкета ще трябва да произнесеш реч.

— Не харесвам банкетите и двойно повече речите.

— Тъй или иначе ще ти се наложи. Хайде, тръгвай!

Селдън драматично въздъхна и послуша съвета. Когато застана под колонадата, водеща към главната зала, фигурата му бе наистина величествена. Нямаше я някогашната широка мантия на Първия министър, нямаше ги и хеликонските одеяния, които предпочиташе като млад. Сега облеклото му говореше за високото му положение: прави панталони с ръбове като нож, а отгоре модифицирана туника. Над сърцето му със, сребърна нишка бе избродиран надписът СЕЛДЪНОВ ПСИХОИСТОРИЧЕСКИ ПРОЕКТ КЪМ СТРИЛИНГСКИЯ УНИВЕРСИТЕТ. На благородния титановосив оттенък на дрехата му той блестеше подобно фар. Очите на Хари Селдън искряха върху издълбаното от времето лице, шестдесетте му години си личаха както по бръчките, така и по бялата коса.

Той влезе в стаята, където се угощаваха децата. Тя беше съвършено опразнена, ако се изключат дървените стойки, връз които бе сложена храната. Щом го зърнаха, малчуганите се втурнаха към него, защото знаеха кой е причината за угощението, и Селдън се опита да се отскубне от протегнатите им пръстчета.

— Чакайте, деца, чакайте — каза. — Дръпнете се сега назад.

Извади от джоба си малък компютъризиран робот и го остави на пода. В една Империя без никакви роботи можеше да разчита, че механизмът ще предизвика облещване. Той имаше очертанията на дребно космато животинче, но също и способността да променя внезапно формата си (като всеки път изтръгваше писъци или детски смях), а заедно с нея се променяха звуците и движенията му.

— Гледайте го — поръча професорът, — играйте си с него и се помъчете да не го счупите. По-нататък ще има по един за всекиго от вас.

Измъкна се в коридора към главната зала и усети, че Уонда го е последвала.

— Деди — рече тя.

Естествено внучката беше нещо по-друго. Той се приведе и я вдигна високо във въздуха, превъртя я и я остави на земята.

— Добре ли се забавляваш, Уонда? — попита.

— Да — каза момичето, — обаче не влизай в тази стая.

— Защо, Уонда? Това е моята стая. Това е кабинетът, в който работя.

— Тук сънувах лошия сън.

— Знам, но нали приключихме с тоя случай? — поколеба се, сетне поведе малката към едно от креслата край стената. Седна и я сложи в скута си. — Уонда — промълви, — сигурна ли си, че е било сън?

— Мисля, че бе сън.

— Наистина ли беше заспала?

— Мисля, че да.

Изглежда, не й бе приятно да говори за това и Селдън реши да я пусне да си ходи. Нямаше смисъл да я разпитва повече.

— Дали е било сън, или не, ала е имало двама мъже и те са си говорели за синдром на лимонада, нали?

Уонда кимна неохотно.

— Уверена ли си, че ставаше дума за лимонада? — рече Селдън.

Уонда пак кимна.

— Дали не са казали нещо друго, а ти да си помислила, че са казали лимонада?

— Казаха лимоната.

Трябваше да се задоволи с този отговор.

— Добре, Уонда. Бягай сега да се забавляваш. Забрави съня.

— Да, деди — щом неприятният въпрос отпадна, тя моментално се разведри и хукна да се присъедини към другите.

Селдън тръгна да търси Манела. Доста време му отне да я намери, защото на всяка крачка го спираха, поздравяваха и заговаряха.

Накрая я зърна в далечината. Мърморейки: „Извинете… Извинете… Трябва да видя един… Извинете…“, той с мъка си проби път до нея.

— Манела — рече и я дръпна към себе си, като механично се усмихваше на всички страни.

— Да, Хари — каза тя. — Нещо не е наред ли?

— Сънят на Уонда.

— Само не ми разправяй, че тя още говори за него.

— Да, ама продължава да се безпокои. Слушай, нали тук има лимонада?

— Разбира се, децата я обожават. Пуснах две дузини различни микогенски вкусови зрънца в много малки чаши с различна форма и дечурлигата ги пробват една след друга да видят коя е най-вкусната. И възрастните я пият. Аз също. Защо не я опиташ, Хари? Чудесна е.

— Мисля си, че ако туй не е било сън и ако момичето наистина е чуло двама мъже да говорят за лимонаден синдром… — Селдън млъкна, сякаш се засрами да продължи.

— Да не смяташ, че някой е отровил лимонадата? — удиви се Манела. — Това е смешно. Досега всички деца наоколо щяха да се превиват или да са умрели.

— Знам — промърмори той, — знам.

Запъти се нанякъде и почти не забеляза Дорс, когато мина покрай нея. Тя го хвана за лакътя.

— Каква е тая гримаса? — попита. — Изглеждаш угрижен.

— Спомних си за Уондиния лимонаден синдром.

— И аз, но засега нищо не ми е хрумнало.

— Не мога да престана да мисля за възможността от отравяне.

— Престани. Уверявам те, че всеки къс храна и всяка капка на нашето парти са молекулярно проверени. Зная, че ще решиш, че пак съм изпаднала в моята типична параноя, обаче задачата ми е да те пазя и именно това правя.

— И всичко е…

— Няма отрова. Гарантирам.

Селдън се усмихна:

— Е, добре. Успокоих се. Всъщност не си мислех…

— Да се надяваме — сухо отсече Дорс. — Това, което ме безпокои далеч повече от този мит за отровата, е, че подир няколко дни се каниш да видиш онова чудовище Тенар.

— Не го наричай чудовище, Дорс. Внимавай. Заобиколени сме от уши и езици.

Тя веднага понижи глас:

— Сигурно си прав. Само се огледай. Всичките усмихнати, а кой знае кой от нашите „приятели“ ще докладва на главния и на шайката му, когато нощта мине. Ех, хора! Като си помислиш, че след тези хиляди векове все още съществува такова долно предателство. Толкова ненужно ми се вижда. Ала знам каква вреда може да нанесе. Ето защо трябва да дойда с теб, Хари.

— Не е възможно, Дорс. Само ще ми усложниш задачата. Ще ида сам и няма да имам никакви неприятности.

— Но ти въобще нямаш представа как да се оправиш с генерала.

Селдън помрачня:

— А ти имаш ли? Говориш също като Илар. И той е убеден, че аз съм един безпомощен стар глупак. И той иска да дойде с мен — или, по-скоро, да иде вместо мен. Чудя се колко ли души на Трантор желаят да заемат моето място — добави Хари с явен сарказъм. — Дузини? Милиони?

12

От десет години Галактическата империя беше без Император, обаче тази липса изобщо не се отразяваше на начина, по който се управляваха императорските имоти. Хилядолетните традиции обезсмисляха отсъствието на монарха.

Това, разбира се, означаваше, че нямаше облечена в императорска мантия фигура, която да властва над различните церемонии. Нямаше го гласа на Императора да дава заповеди; не се изказваха императорски желания; не се чувстваше нито императорското задоволство, нито императорското раздразнение; удоволствията на Негово величество не сгряваха никой от дворците; неразположенията му не ги помрачаваха. Покоите на Клеон I в Малкия дворец бяха празни — императорското семейство не съществуваше.

И въпреки всичко армията градинари държеше парка в идеална форма. Друга армия от служители поддържаше постройките в идеално състояние. Всеки ден върху леглото на Императора — в което никой не спеше — слагаха нови чаршафи; стаите биваха почиствани; всичко работеше така, както винаги бе работило; и целият огромен персонал се трудеше така, както се бе трудил винаги. Висшите чиновници даваха нареждания, каквито биха давали, ако Императорът беше жив, нареждания, за които бяха сигурни, че той би ги дал. В много случаи, особено в горните ешелони, персоналът бе същият както в последния ден от живота на Клеон. Когато взимаха нови хора, внимателно ги подбираха и обучаваха според традициите, на които щяха да служат.

Сякаш грамадната Империя, привикнала към властването на Императора, настояваше на подобно призрачно управление, за да се крепи в едно цяло.

Хунтата знаеше това или, ако не го знаеше, смътно го усещаше. За десет години никой от военните, дето бяха командвали Империята, не се бе нанесъл в покоите на монарха в Малкия дворец. Те можеха да са всякакви, обаче не бяха от императорски род и разбираха, че тук нямат права. Населението, което понасяше загубата на свободата си, не би приело и най-нищожния белег на неуважение към Императора — жив или мъртъв.

Дори генерал Тенар не се премести в грациозната постройка, която толкова време бе приютявала дузина различни династии. Той живееше и работеше в една от сградите в края на парка — грозотии, но грозотии, които бяха изградени като крепости и бяха достатъчно яки, за да издържат истинска обсада, а до тях се разполагаха постройки, обитавани от безчет стражи.

Тенар беше набит и с мустаци. Те не бяха от пищния, преливащ далянски тип, ами внимателно подстригани й прилепваха към горната устна, оставяйки ивица кожа между космите и ръба на устната. Мустаците бяха кафяви, а Тенар имаше студени сини очи. Вероятно в по-младите си години е бил привлекателен, ала сега лицето му бе подпухнало, а очите представляваха само цепки, в които преобладаващата емоция беше гневът.

И така, той ядосано — като човек, който се чувства абсолютен властелин на милиони светове, но въпреки всичко не смее да се нарече Император — каза на Хендър Лин:

— Мога да си основа своя собствена династия — и се огледа навъсено. — Това място не подхожда за господаря на Империята.

Лин кротко рече:

— Важното е човек да е господар. По-добре да бъдеш господар в една кабинка, отколкото фигурант в някой дворец.

— Най-добре обаче е да господстваш в дворец. Защо пък не?

Лин носеше титлата полковник, но бе съвсем сигурно, че никога не е участвал в каквито и да е военни действия. Службата му беше да казва на Тенар онова, което той искаше да чуе, и да свежда заповедите му без изменение до знанието на останалите. При случай — стига да изглеждаше безопасно — можеше и да се опита да насочи Тенар към по-благоразумно поведение.

Лин бе известен като „лакея на Тенар“ и го знаеше, макар то да не го безпокоеше. Така той стоеше на завет, а пък бе виждал сгромолясването на хора, които бяха твърде горди, за да станат лакеи.

Разбира се, можеше да дойде час, когато самият Тенар щеше да бъде погребан във вечно променящата се панорама на хунтата, но Лин чувстваше с някаква доза философска настройка, че навреме ще го усети и ще се спаси. А имаше вероятност и да не успее. Всяко нещо се плащаше.

— Няма причини да не основете династия, генерале — каза Лин. — През дългата имперска история мнозина са го правили. Само че за целта е нужно време — хората привикват бавно. Обикновено едва вторият или третият член на династията бива напълно възприет като Император.

— Това не го вярвам. Достатъчно ми е да се обявя за новия Император. Кой ще посмее да го оспори? Добре владея положението.

— Така е, генерале. На Трантор и на повечето Вътрешни светове вашата власт е неоспорима, ала все пак е възможно много от Външните светове — поне засега — да не приемат нова императорска династия.

— Външни светове, Вътрешни светове… Който има военната сила, управлява всичко. Това е стара имперска максима.

— Максимата е хубава — рече Хендър Лин, — но днес доста от провинциите имат собствени въоръжени сили, които могат да използват не на ваша страна. Времената са трудни.

— Значи ме съветваш да съм предпазлив?

— Винаги ви съветвам да сте предпазлив, генерале.

— И някой ден може да излезе, че по такъв начин си ме съветвал в повече, отколкото е трябвало.

Лин сведе глава:

— Мога да ви препоръчам само нещо, което ми се вижда, че е добро и полезно за вас, генерале.

— Например като постоянното ти опяване за тоя Хари Селдън.

— Той е най-голямата опасност за вас, генерале.

— Непрекъснато така разправяш, обаче аз не мисля същото. Селдън е просто един университетски професор.

— Вярно е — съгласи се Лин, — но някога е бил Първи министър.

— Знам, ала то е било при Клеон. Да е направил нещо оттогава? Щом времената са тежки, а губернаторите на провинциите са склонни да се отцепват, защо най-голямата опасност да е някакъв професор?

— Понякога е грешка — внимателно каза Лин (понеже трябваше да внимава, когато поучава генерала) — да се предполага, че тихият, ненатрапчив човек може да бъде безобиден. За своите противници Селдън е бил всичко друго, само не и безобиден. Преди двадесет години движението на джоуранъмитите едва не унищожи могъщия Първи министър на Клеон Ето Демерцел.

Тенар кимна, но лекото смръщване издаде усилието му да си спомни случая.

— Не друг, а Хари Селдън отстрани Джоуранъм и наследи Демерцел като Първи министър. Движението на джоуранъмитите обаче остана и той предизвика и неговото унищожение, ала не преди то да успее да убие Клеон.

— Но Селдън оцеля, нали?

— Вие сте абсолютно прав. Професорът оцеля.

— Странно. За един Първи министър да допусне убийството на Императора би трябвало да означава смърт.

— Би трябвало и въпреки това хунтата го остави жив. Така изглеждаше по-разумно.

— Защо?

Лин въздъхна вътрешно.

— Има едно нещо, наречено психоистория, генерале.

— Нищо не знам за нея — категорично отсече Тенар.

Всъщност смътно си спомняше, че на няколко пъти Лин се опита да му говори за тая странна сбирщина от срички. Той ни веднъж не пожела да го изслуша, а полковникът бе достатъчно благоразумен да не настоява. Тенар и днес не искаше да слуша, но зад думите на Хендър Лин май личеше скрита неотложност. Помисли си, че сега може би ще е по-добре да му отдели нужното внимание.

— Почти никой не знае нищо за нея — каза Лин, — обаче има неколцина — а-а — интелектуалци, които я намират за интересна.

— И какво представлява?

— Някаква комплексна математическа система.

Тенар тръсна глава:

— Моля те, не ме занимавай с това. Мога да си преброя дивизиите. От друга математика нямам нужда.

— Работата е там — поясни Лин, — че психоисторията дава възможност да се предвиди бъдещето.

Очите на генерала щяха да изскочат:

— Искаш да кажеш, че Селдън е ясновидец?

— Не в обичайния смисъл на думата. Става въпрос за наука.

— Не вярвам.

— Не си е и за вярване, но тук, на Трантор, Хари Селдън се е превърнал в нещо като култова фигура, а също и на някои места във Външните светове. Та психоисторията — ако може да бъде използвана за предвиждане на бъдещето или дори ако хората само си мислят, че може да бъде използвана — евентуално ще бъде мощно оръдие за укрепването на режима. Сигурен съм, че вече сте го забелязали, генерале. Трябва единствено да предскаже, че нашият режим ще е дълговечен и ще донесе мир и благоденствие на Империята. Като повярват, хората ще помогнат това да стане самоизпълняващо се пророчество. От друга страна, ако Селдън желае противното, може да предрече гражданска война и опустошения. Пак ще му повярват и по тоя начин биха дестабилизирали режима.

— Тогава, полковник, ние просто следва да сме уверени, че предсказанията на психоисторията ще бъдат такива, каквито ги искаме.

— Да, обаче тях ще трябва да ги направи Селдън, а той не е приятел на режима. Много е важно, генерале, да отчитаме разликата между Проекта за усъвършенстване на психоисторията, който се разработва в Стрилингския университет, и Хари Селдън. Тази наука може да ни бъде изключително полезна, но само в случай че не професорът, а някой друг ръководи нещата.

— Има ли други хора, които да могат?

— О, да. Трябва някак да се избавим от Селдън.

— Че какво трудно виждаш в това? Една заповед за екзекуция и готово.

— Ще бъде по-добре, генерале, ако изглежда, че правителството не е пряко замесено в подобно нещо.

— Обясни ми!

— Аз подготвих среща с него, за да използвате своите умения и да прецените какво представлява като личност. Тогава ще можете да съдите дали някои предложения, които имам наум, си заслужават вниманието или не.

— Кога ще е тази среща?

— Трябваше да бъде много скоро, ала неговите представители в Проекта помолиха за няколко дни отсрочка, защото се готвят да честват рождения му ден — очевидно шестдесетия. Изглеждаше разумно да им позволя и да разреша едноседмично отлагане.

— Защо? — запита Тенар. — Не ми харесват проявите на слабост.

— Съвсем правилно, генерале, съвсем правилно. Вашият инстинкт както винаги е верен, само че на мен ми се струва, че интересите на държавата изискват да знаем какво и под каква форма честването на рождения ден (а то е точно в момента) може да включва.

— Така ли?

— Всяко знание е полезно. Бихте ли желали да видите част от празненството?

Лицето на генерал Тенар си остана мрачно:

— Необходимо ли е?

— Мисля, че ще го намерите за интересно, генерале.

Записът — и като образ, и като звук — беше отличен и за известно време веселието от празника изпълни доста невзрачната стая, в която седеше генералът. Ниският глас на Лин служеше за коментар:

— Повечето от това, генерале, става в комплекса на Проекта, но участва и останалата част от университета. След малко ще го видим от птичи поглед и ще можете да забележите, че празненството се е разпростряло нашироко. Всъщност макар в момента да не разполагам с доказателства, тук и там из планетата има кътчета — главно в различни университети или сектори, — където се правят разнородни, така да се каже, съпразненства. Честването продължава и ще трае поне още един ден.

— Да не искаш да ми кажеш, че честването е из цял Трантор?

— В известен смисъл да. Участват главно интелектуалните класи, но е учудващо широко разпространено. Възможно е да викат от радост дори на други светове освен Трантор.

— Откъде притежаваш този запис?

Хендър Лин се усмихна:

— Съоръженията ни в Проекта са доста стабилни. Имаме достоверни източници на информация и затова не могат да се случат много неща, за които да не разберем веднага.

— Е, добре, Лин, какви са изводите ти от ситуацията?

— Струва ми се, генерале, и съм сигурен, че и на вас тъй ви се вижда, че Хари Селдън е фокусът на един култ към личността. Той така се е самоидентифицирал с психоисторията, че ако се избавим от него по прекалено явен начин, може напълно да разрушим доверието в науката. Това няма да ни е от полза. Иначе, генерале, Селдън остарява и не е трудно да си представим, че ще бъде заменен от друг човек: някой, когото бихме могли да подберем и който ще бъде приятелски настроен към великите ни цели и надеждите ни за Империята. Ако Селдън може да бъде отстранен тъй, че да изглежда естествено, повече не ни е нужно.

Генералът каза:

— И ти мислиш, че трябва да се срещна с него?

— Да, за да прецените качествата му и да решите какво да правим. Само бъдете предпазлив, понеже той е много известен.

— И по-рано съм си имал работа с известни хора — мрачно отвърна Тенар.

13

— Да — забеляза уморено Хари Селдън, — голям триумф беше. Изкарах чудесно. Не мога да изтрая да стана на седемдесет, та да го повторя. Истината обаче е, че съм изтощен.

— Тогава добре се наспи през нощта, татко — кимна с усмивка Рейч. — Лекарството е просто.

— Не зная доколко ще успея да се отпусна, когато след няколко дни ще трябва да се срещна с нашия велик ръководител.

— Няма да го видиш сам — строго рече Дорс Венабили.

Селдън се намръщи:

— Това повече не го казвай, Дорс. За мен е важно да го видя насаме.

— Но така няма да си в безопасност. Помниш ли какво стана преди десет години, когато не ми позволи да дойда с теб да посрещнеш градинарите?

— Както ми го напомняш по два пъти седмично, Дорс, няма шанс да го забравя. И сега обаче смятам да ида сам. Какво може да ми направи, ако един съвършено безопасен стар човек като мен отиде да разбере намеренията му?

— Е, какво мислиш, че ще иска? — запита Рейч, гризейки кокалчето на пръста си.

— Предполагам, че ще бъде онова, което винаги искаше Клеон. Ще излезе, че е открил, че психоисторията по някакви пътища може да предвижда бъдещето, и ще пожелае да я използва за собствените си цели. Преди близо тридесет години казах на Клеон, че науката още не може да го прави, и продължих да му го повтарям през целия период на службата ми като Първи министър, а сега ще трябва да потвърдя същото на генерал Тенар:

— Смяташ ли, че ще ти повярва? — усъмни се Рейч.

— Ще измисля начин да бъда убедителен.

— Не искам да ходиш сам — рече Дорс.

— Това, че не искаш, Дорс, не променя нещата.

В тоя момент се намеси Тамуил Илар:

— Аз съм единственият човек тук, който не е от семейството, и не знам дали моята забележка ще е добре дошла.

— Давай — кимна Селдън. — Щом сте почнали, карайте всички.

— Бих желал да предложа компромисен вариант. Защо с маестрото да не идем още няколко души? Само няколко. Можем да се държим като негов триумфален екскорт, един вид като финал на честването на рождения му ден. Чакайте, нямам предвид всичките да се стълпим в кабинета на генерала. Нямам предвид дори да влезем в парка на Императорския дворец. Може просто да наемем хотелски стаи в Императорския сектор близо до парка — хотелът „Краят на купола“ идеално ще ни пасне — и навярно генералът също ще си отбележи едно наум. Ако знае, че там ние ви чакаме да се върнете, може да се откаже да се държи неприятно.

След тези думи се възцари дълбока тишина. Най-после Рейч промълви:

— Струва ми се много демонстративно. Не съвпада с образа, който светът си е изградил за татко.

Но Дорс рече:

— Не ме интересува образът на Хари. Интересува ме неговата безопасност. Според мен, щом не можем да влезем при генерала или в императорския парк, струпването ни толкова близо до Тенар, колкото е възможно, би ни свършило добра работа. Благодаря ви, доктор Илар, за твърде полезното предложение.

— Не искам да го правите — възпротиви се Селдън.

— Аз обаче искам — каза Дорс — и щом не мога да ти осигуря по-непосредствена лична защита, ще настоявам.

Манела, която дотогава слушаше; без да коментира, се намеси:

— Посещението в „Краят на купола“ може да излезе голямо забавление.

— Не си мислех за забавления — уточни Дорс, — но приемам, че си ме подкрепила.

Така и стана. На следния ден двайсетина души от висшия ешелон на Психоисторическия проект се настаниха в „Краят на купола“ в стаи, които гледаха към откритите земи на императорския парк.

На другата вечер Хари Селдън бе арестуван от въоръжени стражари на генерала и отведен на срещата.

Почти в същия час изчезна Дорс Венабили, ала нейното отсъствие дълго време не беше забелязано. Когато го забелязаха, никой не знаеше какво й се е случило и веселото празнично настроение бързо се превърна в мрачно предчувствие.

14

Дорс Венабили бе живяла десет години в комплекса на Императорския дворец. Като жена на Първия министър тя имаше достъп до този комплекс и можеше свободно да излиза от купола под открито небе, а за пропуск й служеха пръстовите отпечатъци.

В бъркотията след убийството на Клеон не й отнеха привилегията и сега, когато за пръв път от оня ужасен ден поиска да прекрачи в земите на Двореца, Дорс можеше да го направи.

Всякога бе знаела, че ще го стори толкова лесно само веднъж, защото щом я разкриеха, щяха да анулират пропуска й — но точно днес беше моментът да рискува.

Излезе ли на открито, небето рязко притъмня и тя усети, че температурата определено се понижи. Светът под купола винаги бе държан малко по-светъл през нощния период, отколкото е естествената нощ, и малко по-тъмен през дневния период. И, разбира се, климатът тук винаги беше по-умерен, отколкото навън.

Повечето транторианци не съзнаваха това, тъй като прекарваха целия си живот под този похлупак. За Дорс то бе очаквано, ала всъщност нямаше значение.

Тя пое по централното шосе, към което секцията при хотела „Краят на купола“ се отваряше. Естествено то бе ярко осветено, така че небето в случая не играеше никаква роля.

Дорс знаеше, че няма да измине и стотина метра по пътя, без да бъде спряна, още повече в сегашните параноични дни на хунтата. Непознатото й присъствие незабавно щеше да бъде открито.

Не остана разочарована. Един малък автомобил се впусна към нея и стражарят извика през прозореца:

— Какво правите тук? Къде отивате?

Дорс Венабили игнорира въпросите му и продължи да върви.

Мъжът викна: „Стой!“ Сетне скочи на спирачките и излезе от колата — точно това, което Дорс искаше да стори.

В ръката си стражарят отпуснато държеше бластер, без да заплашва, че ще го използва, а само демонстрирайки неговото наличие. Той рече:

— Вашият справочен номер?

Дорс отвърна:

— Искам колата ти.

— Какво! — служителят изглеждаше побеснял. — Вашият справочен номер! Незабавно! — и сега бластерът се вдигна нагоре.

Дорс спокойно реагира:

— Справочният ми номер не ти трябва — и тръгна към стражаря.

Той направи крачка назад.

— Ако не спрете и не ми дадете вашия справочен номер, ще ви застрелям.

— Не! Пусни бластера!

Стражарят присви устни. Пръстът му започна да се приближава към контакта, но преди да го достигне, той беше загубен.

По-късно така и не успя да опише точно инцидента. Всичко, което можеше да каже, бе: „Откъде да знам, че това е Жената-тигър? (Щеше да дойде време, когато ще се гордее с този сблъсък.) Тя се движеше тъй бързо, че не видях нито какво направи, нито какво се случи. В един момент се канех да я застрелям — бях сигурен, че е някаква луда, — а в следващия бях напълно победен.“

Дорс стисна яко стражаря, като вдигна нагоре десницата му с бластера, и каза:

— Или ще пуснеш оръжието веднага, или ще ти строша ръката.

Мъжът почувства през гърдите си една мечешка прегръдка, която почти му пречеше да диша. Щом разбра, че няма избор, той пусна смъртоносния предмет.

Дорс Венабили го освободи, но преди стражарят да помръдне, за да се възстанови, видя, че непознатата държи собствения му бластер, насочен към него.

— Надявам се, че си оставил детекторите си на мястото — рече тя. — Не се опитвай прекалено бързо да докладваш какво е станало. По-добре изчакай и реши как смяташ да съобщиш на своите началници. Фактът, че една невъоръжена жена ти е взела бластера и автомобила, спокойно може да означава, че вече не си полезен на хунтата.

Дорс запали двигателя и се устреми по централното шосе. Десетгодишният й престой тук й подсказваше ясно къде отива. Служебната кола, в която беше, не представляваше чуждо тяло на терена и естествено нямаше да бъде проследена. Тя обаче трябваше да рискува с бързото каране, защото искаше по-скоро да стигне до целта си. Натисна газта и вдигна двеста километра в час.

Ала скоростта й привлече вниманието. Жената пренебрегна виковете по радиото, изискващи да знаят защо бърза толкова, и не след дълго детекторите на нейната кола съобщиха, че е преследвана от друг автомобил.

Разбираше, че ония ще изпратят предупреждение и че още коли ще я очакват да пристигне, но те не можеха да сторят кой знае какво, освен да се опитат да я ликвидират — нещо, което очевидно никой не желаеше да прави преди по-нататъшно разследване.

Когато стигна до сградата, към която се бе насочила, два автомобила вече я чакаха. Тя спокойно излезе от купето и тръгна към входа.

Моментално двама души й препречиха пътя, явно изумени от факта, че шофьорът на бързащата кола не е стражар, ами жена в цивилно облекло.

— Какво правите тук? Защо е това бързане?

Дорс тихо отвърна:

— Важно съобщение за полковник Хендър Лин.

— О, така ли? — остро попита един стражар. Сега между нея и входа имаше четирима мъже. — Моля, справочния номер?

— Не ме бавете — рече Дорс.

— Казах: справочния номер.

— Губите ми времето.

Някой от стражарите внезапно се сети:

— Знаете ли на кого ми прилича? На жената на стария Първи министър. Доктор Венабили. Жената-тигър.

И четиримата някак си странно отстъпиха назад, но един от тях викна:

— Вие сте арестувана!

— Тъй ли? — учуди се Дорс. — Ако аз съм Жената-тигър, трябва да знаете, че съм значително по-силна от всекиго от вас и че рефлексите ми са доста по-бързи. Предлагам и четиримата да ме придружите спокойно вътре и да видим какво ще каже полковник Лин.

— Вие сте арестувана — повториха и четири бластера се насочиха към Дорс Венабили.

— Добре — кимна Дорс. — Щом настоявате.

Светкавично се задвижи и двама от стражарите изведнъж се озоваха на земята, стенейки, докато жената застана с бластер във всяка ръка.

— Постарах се да не им причинявам вреда — каза Дорс, — но е напълно възможно да съм им счупила китките. Сега оставате само двама, а аз мога да стрелям по-бързо от вас. Само някой да направи и най-малкото движение — най-малкото, — ще се наложи да наруша един дълготраен навик и да ви убия. Това ужасно ще ме разстрои, така че ви моля да не ме принуждавате да го сторя.

От страна на ония стражари, които все още стояха на краката си, отговорът бе абсолютно мълчание и никакво движение.

— Бих ви предложила — рече Дорс — двамата да ме придружите до полковника и после да потърсите медицинска помощ за другарите си.

От предложението й нямаше нужда. Полковник Лин се появи от своя кабинет:

— Какво става тук? Какво…

Непознатата се обърна към него:

— А-а! Позволете ми да се представя. Аз съм доктор Дорс Венабили, жената на професор Хари Селдън. Дойдох да ви видя по важна работа. Тези четиримата се опитаха да ме спрат и в резултат двамина са лошо ранени. Изпратете ги да си гледат задълженията и да си поприказваме. Нищо лошо не ви мисля.

Лин се втренчи в стражарите, а сетне в Дорс. Той спокойно произнесе:

— Нищо лошо не ми мислите? Макар четиримата стражари да не са успели да ви спрат, на мига мога да извикам четири хиляди.

— Тогава извикайте ги — каза Дорс. — Колкото и бързо да дойдат, пак няма да пристигнат навреме, за да ви спасят, ако реша да ви убия. Освободете подчинените си и нека да си поговорим като цивилизовани хора.

Лин освободи стражарите и въздъхна:

— Ех, елате тогава. Само че трябва да ви предупредя, доктор Венабили, че имам добра памет.

— И аз — отвърна Дорс.

Двамата влязоха заедно в кабинета на Хендър Лин.

15

Лин рече съвършено учтиво:

— Кажете ми точно какво ви води насам, доктор Венабили.

Дорс се усмихна без заплаха, но все пак не особено приятно.

— Като за начало — подзе — дойдох тук, за да ви покажа, че мога да дойда тук.

— А-а?

— Отведоха съпруга ми на срещата му с генерала с въоръжена охрана в един служебен автомобил. Самата аз напуснах хотела горе-долу по същото време — пеша и без оръжие — и вече съм тука, струва ми се, преди той да е пристигнал. Трябваше да се справя с петима стражари, включително онзи, чиято кола взех, за да се добера до вас. Можех да мина и през петдесет.

Лин кимна флегматично:

— Доколкото знам, понякога ви наричат Жената-тигър.

— Да, наричали са ме тъй. Сега, след като стигнах до вас, трябва да се уверя, че на съпруга ми няма да му се случи нищо лошо. Той се осмели да влезе в леговището на генерала — ако не ви звучи много драматично — и аз искам да излезе оттам, без да бъде заплашван или зле третиран.

— Доколкото имам отношение към въпроса, зная, че наистина нищо лошо няма да се случи на съпруга ви заради тази среща. Само че щом се тревожите, защо дойдохте при мен? Защо не отидохте направо, при генерала?

— Защото от двамата началници вие сте тоя, който притежава мозък.

Последва кратка пауза и Лин каза:

— Забележката ви може да е изключително опасна, ако бъде чута.

— Ще бъде по-опасна за вас, отколкото за мен, така че се постарайте да не бъде чута. Сега, ако ви хрумне, че трябва просто да ме успокоите и отпратите и че ако моят съпруг бъде задържан и набелязан за екзекуция, аз няма да успея да реагирам, за да попреча, престанете да се заблуждавате.

Тя посочи двата бластера, лежащи на масата пред нея:

— Влязох без нищо в парка и пристигнах в непосредствена близост до вас с ей това. Ако нямах бластери, можех да имам ножове, с които съм истински майстор. А даже и да нямах нито бластери, нито ножове, пак щях да бъда забележителна личност. Тази маса, на която сме седнали, е метална — вижда се — и е здрава.

— Да.

Дорс протегна ръце с разперени пръсти, сякаш да демонстрира, че не държи никакво оръжие. После ги положи с дланите надолу и ги плъзна по повърхността.

След миг жената рязко вдигна юмрук и го стовари по плота с гръмък трясък, който прозвуча почти като удар на метал върху метал. Усмихна се, показвайки ръката си.

— Нито съм одраскана — рече Дорс, — нито ме боли, обаче можете да видите, че там, където ударих масата, тя леко е огъната. Ако същият юмрук попадне със същата сила върху нечия глава, черепът ще се пръсне. Никога не съм го правила; всъщност никога никого не съм убивала, макар и да съм наранила няколко души. Въпреки това ако на професор Селдън му бъде причинена…

— Вие продължавате да ме заплашвате.

— Аз обещавам. Няма да предприема нищо, ако професорът остане здрав и читав. В противен случай, полковник Лин, ще бъда принудена да ви осакатя или убия и — пак ви обещавам — ще сторя същото и с генерал Тенар.

— Колкото и тигърска жена да сте, не можете да устоите на цяла армия — забеляза Лин. — И тогава?

— Слуховете се разчуват и се преувеличават — каза Дорс Венабили. — Аз не съм извършила кой знае какво тигърско, но по-голямата част от случките, които се разправят за мен, е вярна. Вашите стражари се дръпнаха назад, щом ме познаха, и сега те самите ще разпространят историята — и то с преувеличения — как съм се добрала до вас. Дори цяла армия, полковник Лин, може да се поколебае да ме атакува, а даже да го направи и да ме унищожи, пазете се от презрението на хората. Хунтата едва-едва успява да поддържа реда и вие няма да искате да обърквате нещата. Помислете си колко сигурна алтернатива имате. Просто да не причинявате нищо лошо на професор Селдън.

— Нищо лошо не възнамеряваме да му сторим.

— Тогава защо е тази среща?

— Какво чудно виждате? Генералът се интересува от психоисторията. Ние имаме достъп до правителствените архиви. Старият Император Клеон се е интересувал, Демерцел, когато е бил Първи министър, също е проявявал интерес. Защо и ние на свой ред да не бъдем заинтригувани, и то дори повече?

— Защо дори повече?

— Защото е минало доста време. Доколкото знам, психоисторията се е родила като идея в главата на професор Селдън. Той е работил над нея с нарастваща енергия и с все по-големи и по-големи групи хора в продължение на тридесет години. Почти изцяло го е правил с правителствена подкрепа, така че в известен смисъл откритията му и разработените методи принадлежат на правителството. Смятаме да го разпитаме за психоисторията, която сега би трябвало да бъде далеч по-напреднала, отколкото е била по времето на Демерцел и Клеон, и очакваме да ни каже онова, което бихме желали да научим. Искаме нещо по-практично от гледката на уравнения, дето криволичат във въздуха. Разбрахте ли ме?

— Да — отвърна Дорс, като се намръщи.

— И още нещо. Не мислете, че единствено правителството застрашава вашия съпруг и че ако му се случи нещастие, това ще означава, че трябва незабавно да ни атакувате. Предполагам, че професор Селдън може да си има съвсем лични врагове. Нямам сведения за тях, ала положително е възможно.

— Няма да го забравя. В момента обаче настоявам да ми уредите да бъда заедно със съпруга си при срещата му с генерала. Искам да съм абсолютно сигурна, че е в безопасност.

— Това няма да стане лесно и ще ми отнеме известно време. Няма да е удобно да прекъснем разговора, но ако почакате да свършат…

— Нека ви отнеме известно време, обаче го уредете. Не разчитайте, че можете да ме измамите и да останете жив.

16

Генерал Тенар здравата се бе облещил в Хари Селдън, а пръстите му леко потропваха по бюрото, зад което седеше.

— Тридесет години — рече. — Тридесет години и вие ми твърдите, че все още нямате какво да покажете?

— Всъщност, генерале, двадесет и осем.

Тенар не обърна внимание на забележката.

— И всичко на правителствена издръжка. Знаете ли колко милиарда кредити са инвестирани във вашия Проект, професоре?

— Не съм правил сметка, генерале, но имаме данни, така че бих могъл да ви отговоря за секунди.

— И ние ги имаме. Правителството, професор Селдън, не е безкраен източник на субсидии. Вече не е онуй време. Нямаме Клеоновото небрежно отношение към финансите. Данъците се събират трудно, а нуждата от кредити за много цели нараства. Извиках ви, като се надявах, че по някакъв начин ще ни бъдете от полза с вашата психоистория. Ако не можете, трябва съвсем честно да ви кажа, че ще спрем кранчето. Ако пък съумеете да продължите изследванията си без финансиране от страна на правителството, дерзайте. Не ми ли покажете нещо, което да си заслужава, ще ви се наложи да го направите.

— Генерале, вие изисквате от мен онова, което не мога да ви дам, ала имайте предвид, че прекъснете ли субсидиите, пренебрегвате бъдещето. Отпуснете ми време и евентуално…

— Няколко правителства са слушали вашето „евентуално“ в продължение на десетилетия. Не е ли вярно, професоре, че вашата психоистория предсказва, че хунтата е нестабилна, че моето управление е нестабилно, че не след дълго правителството ще падне?

Селдън се намръщи:

— Методите не са разработени достатъчно, за да мога да кажа, че психоисторията предвижда това.

— Повтарям ви, че тя го предвижда и че всички във вашия Проект го знаят.

— Не — разгорещи се Хари Селдън, — няма такова нещо. Възможно е някои от нас да са интерпретирали известни взаимоотношения като признак, че хунтата е нестабилна форма на управление, но има и други взаимоотношения, които просто могат да се изтълкуват така, че да покажат стабилността й. Това е причината, поради която трябва да продължим своята работа. В настоящия момент е прекалено лесно да се използват непълни данни и непрецизни разсъждения, за да се стигне до каквото си поискаш заключение.

— Обаче ако вие решите да разпространите заключението, че правителството е нестабилно, и кажете, че туй го гарантира психоисторията — даже и в действителност да не е вярно, — така няма ли да се увеличи нестабилността?

— Напълно е вероятно, генерале. Ако пък обявим, че правителството е стабилно, напълно е вероятно да увеличим стабилността му. На няколко пъти съм спорил с Император Клеон по същия повод. Възможно е психоисторията да се използва като инструмент за манипулиране на човешките емоции и да се постигнат някои краткотрайни ефекти. В последна сметка обаче съвсем не е изключено предсказанията да се окажат непълни или абсолютно погрешни. Тогава Проектът ще загуби доверието на хората и в резултат все едно няма да е съществувал.

— Стига! Говорете направо! Какво мислите, че психоисторическата наука показва за моето правителство?

— Показва, че в него има елементи на нестабилност, но не сме сигурни — и не можем да бъдем сигурни — по какъв начин нещата биха се оправили или влошили.

— С други думи науката просто ви съобщава това, което бихте знаели и без нея, и тук правителството е инвестирало несметни купища пари.

— Ще дойде време, когато психоисторията ще ни посочва онова, което не бихме научили без нея, и тогава инвестициите ще се изплатят многократно.

— И кога ще дойде подобно време?

— Надявам се да не е след дълго. През последните няколко години имаме забележим напредък.

Тенар пак започна да почуква с нокът по бюрото.

— Това не е достатъчно. Кажете ми нещо, дето ще ми свърши работа сега. Нещо полезно.

Селдън помисли и отвърна:

— Мога да ви подготвя обстоен доклад, но той ще отнеме време.

— Разбира се, че ще отнеме време. Дни, месеци, години — и някак си докладът никога няма да бъде написан. За глупак ли ме вземате?

— Не, разбира се, че не, генерале. Обаче и аз не искам да ме смятате за глупак. Мога да ви кажа нещо, за което лично ще поема отговорността. Забелязах го при моите психоисторически изследвания, ала е възможно да съм го разтълкувал неправилно. Но щом настоявате…

— Настоявам.

— Преди малко споменахте данъците. Казахте, че те се събират трудно. Сигурно е тъй. Винаги е трудно. Всяко правителство си върши работата, натрупвайки под една или друга форма средства. Единствените два начина да се получат тия средства са: първо, като се обере съседът, и, второ, като се убедят собствените граждани да дават кредитите си мирно и с готовност. Доколкото сме изградили единна Галактическа империя, която от хиляди години прави политиката си с разумни методи, възможността да се обере съседът отпада, ако се изключи някое случайно въстание и потушаването му. Това не се случва достатъчно често, за да може правителството да се издържа, а ако пък вземе да се случва, властта ще бъде твърде нестабилна, та да се задържи дълго.

Селдън си пое дълбоко дъх и продължи:

— Ето защо кредитите трябва да се събират, като се помоли народа да отделя част от личните си доходи в разпореждане на правителството. Предполага се, че тогава Империята ще работи ефикасно и за гражданите ще е по-добре да похарчат своите кредити по тоя начин, вместо да ги стискат — всеки за себе си — и да живеят в опасна и хаотична анархия. Обаче макар подобно искане да е логично и за хората да е по-разумно да плащат данъци като цена за поддръжката на стабилно и активно правителство, те въпреки това го вършат с неохота. За да преодолеят тази неохота, властите трябва да оставят впечатлението, че не прибират прекалено много кредити и че имат предвид правата и добруването на всеки гражданин. С други думи те следва да намалят процента, който се взима при ниски доходи; да позволят да се направят най-разнообразни приспадания, преди да бъде определен данъкът, и така нататък.

Тук Селдън преглътна и отново подзе:

— С времето ситуацията неизбежно става все по-сложна и по-сложна, защото различните светове, различните сектори на всеки свят и различните икономически поделения до един желаят и изискват специално отношение. Средният гражданин не смогва да разбере защо или колко трябва да му вземат; какво може да си позволи и какво не може. Правителството и самото данъчно ведомство често пъти също не знаят. Нещо повече, една все по-голяма част от събираните данъци отива за свръхусложнената данъчна служба — за поддържане на архивите, за преследване на нарушителите, — така че количеството кредити, отделяни за добри и полезни цели, каквото и да правим, намалява. Накрая тази ситуация става неудържима. Тя предизвиква недоволство и подклажда бунтове. Историческите книги са склонни да ги приписват на алчните бизнесмени, на корумпираните политици, на бруталните военни, на амбициозните вицекрале, но всъщност те са просто хората, които се възползват от разрастването на данъците.

Генералът остро запита:

— Да не искате да ми кажете, че нашата данъчна система също е свръхусложнена?

— Ако не е, доколкото ми е известно, ще бъде единствената в историята — рече Хари Селдън. — Ако има едно нещо, което психоисторията да твърди, че е неизбежно, това е прекомерното усложняване на данъците.

— И какво да сторим в такъв случай?

— Не мога да ви кажа. Точно затуй бих искал да подготвя доклад, който — както вие забелязахте — ще отнеме някакво време.

— Оставете доклада. Данъчната система е свръхусложнена, така ли? Не е ли това, което твърдите?

— Възможно е — предпазливо отвърна Селдън.

— И за да коригира нещата, човек трябва да опрости тая система — всъщност да я направи колкото се може по-проста.

— Бих желал да изследвам…

— Глупости! Противоположното на голямото усложнение е голямото опростяване. Няма нужда от доклад, който да ми го каже.

— Ваша воля, генерале — кимна Селдън.

В този момент Тенар внезапно вдигна очи, сякаш го бяха повикали, както наистина и беше. Юмруците му се свиха и холовизионните образи на полковник Лин и Дорс Венабили изведнъж се появиха в помещението.

Потресен, Хари възкликна:

— Дорс! Какво правиш тук?

Генералът не рече нищо, но смръщи вежди.

17

Генерал Тенар бе изкарал тежка нощ, а поради мрачните си предчувствия — и полковникът. Двамата сега стояха един срещу друг и всеки се чудеше как да реагира.

— Разкажи ми пак какво направи тази жена — нареди генералът.

Лин сякаш носеше тежък товар на раменете си:

— Това е Жената-тигър. Така я наричат. Изглежда, че някак си не е съвсем човек. Тя е невероятно трениран атлет, пълна е със самоувереност и, генерале, наистина е плашеща.

— Теб изплаши ли те? Сама жена?

— Чакайте да ви обясня какво точно стори и да ви кажа още няколко неща за нея. Не знам доколко са верни слуховете, но туй, дето се случи вчера, не подлежи на съмнение.

Той разправи историята отново и другият го изслуша, надувайки бузи.

— Лошо — рече. — Какво да предприемем?

— Мисля, че нашата линия на поведение е ясна. Психоисторията ни трябва…

— Да, трябва ни — съгласи се Тенар. — Селдън ми каза нещо за данъчното облагане, което… Остави, в момента това няма значение. Продължавай.

Разтревоженият Лин, който си бе позволил на лицето му да се отрази частица нетърпение, подзе:

— Както изтъкнах и преди, психоисторията ни трябва, ала без Селдън. Той вече е изхабен. Колкото повече го наблюдавам, толкова повече виждам остарелия учен, живеещ на минали лаври. Почти от тридесет години се опитва да пробие с тази психоистория и се проваля. Без него и с ново ръководство Проектът може да напредне по-бързо.

— Съгласен. Ами жената?

— Е, тук е въпросът. Ние не я взехме предвид, понеже тя предвидливо стоеше на заден план. Аз обаче силно подозирам, че сега ще се окаже трудно и може би невъзможно да отстраним Селдън тихомълком и без да въвличаме правителството, докато жената е жива.

— Наистина ли мислиш, че Венабили ще ни осакати и двамата, ако реши, че сме причинили нещо лошо на мъжа й? — попита генералът, като изви презрително уста.

— Смятам, че действително ще го направи и че в добавка ще вдигне бунт. Ще стане точно, както тя обеща.

— Превръщаш се в страхливец.

— Моля ви, генерале. Опитвам се да бъда разумен. Не съм се отказал. Трябва да се погрижим за тая Жена-тигър — той замислено помълча. — Всъщност моите осведомители ми го казаха и да си призная, не обърнах достатъчно внимание на въпроса.

— И как предполагаш, че можем да се избавим от нея?

Хендър Лин промълви:

— Не знам — и бавно добави: — Но някой друг може и да знае.

18

Селдън също бе изкарал тежка нощ, а и новият ден не обещаваше да бъде доста по-добър. Не бяха много случаите, когато Хари се беше ядосвал на Дорс. Този път обаче бе твърде ядосан.

— Ама че глупава постъпка! — заяви той. — Не беше ли достатъчно, че всички се натресохме в „Краят на купола“? Дори само това стигаше, за да наведе един параноичен властник на мисълта за конспирация.

— Откъде накъде? Ние не бяхме въоръжени, Хари. То си беше празнична история, последен щрих от честването на рождения ти ден. Не представлявахме никаква заплаха.

— Да, докато ти не нахлу на територията на Двореца. Това е непростимо. Втурна се към Двореца да прекъснеш разговора ми с генерала, когато специално — и то няколко пъти — бях дал да се разбере, че не те искам там. Не схващаш ли, че си имам собствени планове?

— Твоите желания, заповеди и планове стоят след твоята безопасност. Аз съм загрижена преди всичко за нея.

— Нищо не ме заплашваше.

— Не бих го повярвала толкова лесно. Досега на два пъти се опитваха да те убият. Защо си мислиш, че няма да има и трети път?

— Двата опита бяха по времето, когато бях Първи министър. Тогава сигурно си е струвало да ме ликвидират. Днес кому е нужно да убие един остарял математик?

— Точно това искам да открия — рече Дорс — и точно това искам да предотвратя. Трябва да започна, като поразпитам туй-онуй тук, в Проекта.

— Не, само ще ми разстроиш хората. Остави ги на мира.

— Няма да ги оставя, Хари. Работата ми е да те защитавам и от двадесет и осем години се занимавам с тази задача. Не можеш да ме спреш сега.

Нещо в блестящите й очи му даде ясно да разбере, че каквито и желания или заповеди да има, Дорс възнамерява да направи туй, което иска.

Безопасността на Селдън стоеше на първо място.

19

— Мога ли да ти попреча за малко, Юго?

— Разбира се, Дорс — рече Юго Амарил с широка усмивка. — Всъщност ти въобще не ми пречиш. Какво те води насам?

— Опитвам се да разчепкам няколко въпроса, Юго, и се чудя дали ще ми помогнеш.

— Стига да успея.

— Вие в Проекта имате нещо, което се нарича първичен радиант. От време на време чувам за него. Хари ми е говорил, така че ми се струва, че знам как изглежда, когато се включи, ала в действителност никога не съм виждала как работи. Бих желала да го видя.

Амарил придоби неловко изражение:

— Ами първичният радиант е свързан точно с най-строго секретната част от Проекта и ти не си в списъка на членовете, които имат достъп до него.

— Известно ми е, но все пак се познаваме от двадесет и осем години…

— И ти си жената на Хари. Предполагам, че можем да си затворим очите. Разполагаме само с два цялостни първични радианта — един в кабинета на Хари и един тук. Всъщност ей го там.

Дорс погледна дундестия черен клуб върху централното бюро. Изглеждаше съвсем обикновен.

— Това ли е?

— Да. Той съхранява уравненията, които описват бъдещето.

— Как може да ги видя?

Амарил премести някакъв превключвател и незабавно стаята притъмня, а после се оживи от променливо сияние. Навсякъде около Дорс се появиха символи, стрелки, линии и едни или други математически знаци. Те като че ли се местеха и въртяха, но щом се взреше в определено място, то сякаш застиваше.

— Значи това е бъдещето? — рече тя.

— Може би — каза Амарил, като изключи уреда. — Пуснах го на максимално увеличение, за да различиш символите. Без увеличение не се вижда нищо освен светли и тъмни шарки.

— И като изучаваш тези уравнения, можеш да съдиш какво ни подготвя бъдещето?

— Така е на теория. — Сега стаята бе върнала обичайния си вид. — Само че възникват две трудности.

— Какви?

— Първата е, че въпросните уравнения не са създадени пряко от човешки мозък. Просто сме прекарали десетилетия в програмиране на по-мощни компютри и те са съставили и записали уравненията, а ние, разбира се, не знаем дали са валидни и дали имат смисъл. Това зависи изпяло от валидността и смислеността на първоначалното програмиране.

— Значи могат да са грешни до едно?

— Възможно е — Амарил потърка очи и Дорс не се удържа да не си помисли колко стар и уморен е станал напоследък.

Беше по-млад от Хари с близо дванайсет години, но изглеждаше много по-възрастен.

— Естествено — продължи Амарил с доста отпаднал глас — ние се надяваме, че те не са напълно погрешни, ала тук се явява втората трудност. Въпреки че Хари и аз ги проверяваме и променяме от десетилетия, никога не сме съвсем уверени какво означават уравненията. Съставени са от компютри, така че се предполага, че трябва все пак да означават нещо, но какво? Мислим, че сме разгадали някои участъци. В момента например работя над това, което наричаме сектор А-23, една твърде заплетена система от взаимоотношения. Засега не сме успели да я съотнесем с нищо в реалната Вселена. Въпреки всичко напредваме с всяка изминала година и аз съм сигурен, че психоисторията ще се укрепи като легитимна и полезна техника за боравене с бъдещето.

— Колко души имат достъп до тези първични радианти?

— Всеки математик от Проекта има достъп, обаче не съвсем по собствено желание. Трябва да се попълнят формуляри и да се определи час, както и първичният радиант да бъде нагласен на оная част от уравненията, която сътрудникът ще разглежда. Става малко сложно, щом всички поискат да използват радиантите по едно и също време. В момента нещата са по-спокойни, може би защото все още изпитваме последствията от честването на рождения ден на Хари.

— Няма ли планове за конструиране на допълнителни първични радианти?

Юго Амарил издаде устни напред:

— И да, и не. Би било голямо облекчение, ако разполагаме и с трети, но някой трябва да отговаря за него. Не може да бъде просто обща собственост. Предложих на Хари това да е Тамуил Илар — мисля, че го познаваш…

— Познавам го.

— Смятах Илар да получи следващия първичен радиант. Неговите ахаотични уравнения и електролупата, която изобрети, го правят определено третия сътрудник в Проекта след Хари и мен. Твоят съпруг обаче се колебае.

— Защо? Знаеш ли?

— Да го дадем на Илар означава открито да го провъзгласим като трети човек през главата на други математици, които са по-възрастни и са по-старши в Проекта. Така да се каже, могат да се появят политически трудности. Аз твърдя, че не бива да си прахосваме времето с вътрешна политика, но Хари… Е, знаеш го Хари какъв е.

— Да, знам го. Да предположим, че ти съобщя, че Лин е видял първичния радиант.

— Лин?

— Полковник Хендър Лин от хунтата. Лакеят на Тенар.

— Много се съмнявам, Дорс.

— Той спомена за криволичещи уравнения и аз току-що ги наблюдавах да излизат от първичния радиант. Не мога да не си помисля, че Лин е бил тук и също го е видял как работи.

Амарил поклати глава:

— Не си представям някой да доведе човек от хунтата в кабинета на Хари или в моя кабинет.

— Кажи ми, кой от Проекта смяташ, че е способен да си сътрудничи с хунтата по тоя начин?

— Никой — решително и с явно безгранична вяра рече Юго. — Това е немислимо. Вероятно Лин никога не е виждал първичния радиант, а само са му говорили за него.

— Кой би могъл да му каже?

Амарил се съсредоточи за миг и отвърна:

— Никой.

— Добре де, преди малко ти спомена за вътрешна политика във връзка с възможността Илар да получи третия първичен радиант. Предполагам, че в Проект като този, където участват стотици хора, през цялото време има вражди… търкания… караници.

— О, да. Бедният Хари непрекъснато ми говори за това. Той трябва по един или друг начин да ги оправя и отлично си представям колко го главоболят.

— Толкова ли са лоши тези вражди, че да попречат на работата по Проекта?

— Не са сериозни.

— Има ли хора, които са по-големи кавгаджии или по-непоносими от останалите? Накратко казано, Юго, има ли сътрудници, от които можете да се избавите и евентуално да отстраните 90 процента от търканията за сметка на 5 или 6 процента от персонала?

Амарил вдигна вежди:

— Звучи добре, но не знам от кого да се избавим. Аз на практика не участвам във всички дреболии на вътрешната политика. Това не може да се предотврати, така че що се отнася до мен, просто избягвам разправиите.

— Странно — рече Дорс. — По този начин не отричаш ли достоверността на психоисторията?

— По кой начин?

— Как можеш да претендираш, че ще стигнеш дотам да предвиждаш и управляваш бъдещето, щом не успяваш да анализираш и оправиш такава кухненска история като търканията между хората в същия тоя Проект, който е толкова многообещаващ?

Амарил леко захихика. Това бе необичайно, защото той не си падаше особено по хумора и смеха.

— Съжалявам, Дорс, ала ти се хвана за нещо, което, тъй да се каже, вече сме го решили. Самият Хари още преди години идентифицира уравненията, описващи проблема на междуличностните търкания, а пък аз миналата година добавих последния щрих. Открих, че има начини, по които съответните уравнения да се променят така, че да се намали конфликтността. При всеки подобен случай обаче намаляването й на едно място води до увеличаване на друго. Никога не може да се получи общо намаляване или, ако е там въпросът, общо увеличаване на търканията в една затворена група, тоест в група, от която не излизат стари членове и в която не влизат нови. Чрез ахаотичните уравнения на Илар доказах, че туй е вярно, независимо от евентуалните действия, които някой би предприел. Хари го нарече „закон за съхранение на личностните проблеми“. Това доведе до идеята, че обществената динамика, също като физиката, има свои закони за съхранението и че на практика точно те ни предлагат най-добрите възможни способи за решаване на истински неприятните аспекти от психоисторията.

— Много е впечатляващо — кимна Дорс. — Ами ако свършите с откритието, че нищичко не може да се промени, че всичко лошо се запазва и че да спасите Империята от унищожение, означава единствено да подсилите някакъв друг вид унищожение?

— Някои наистина го предположиха, но на мен не ми се вярва.

— Добре, да се върнем към действителността. Съществува ли нещо в тези търкания вътре в Проекта, което да заплашва Хари? Имам предвид физически.

— Да го заплашва? Разбира се, че не. Как можеш да го допуснеш?

— Не е ли възможно да има хора, които не търпят Хари, понеже е твърде арогантен, твърде нахакан, прекалено погълнат от самия себе си, прекалено алчен да заграби всичката слава? Или, ако пък нищо подобно няма, не е ли възможно да не го понасят просто защото толкоз дълго ръководи Проекта?

— Никога не съм чувал някой да казва нещо такова против Хари.

Дорс не изглеждаше доволна:

— Съмнявам се, че някой би го казал в твое присъствие. Все пак благодаря ти, Юго, за помощта и за това, че ми отдели толкова много от времето си.

Когато тя излезе, Амарил се втренчи след нея. Чувстваше някакво смътно безпокойство, но после отново се хвана за работа и остави ситуацията да се уталожи от само себе си.

20

Един от начините (от не чак толкоз многото начини) Хари Селдън да се откъсне от заниманията си за известно време беше да посети апартамента на Рейч, който бе току до университетския парк. Посещенията му винаги го изпълваха с любов към осиновения му син. За това си имаше солидни причини. Рейч беше добър, способен и лоялен, да не говорим за странната му дарба да вдъхва доверие и любов у другите.

Хари я бе забелязал още когато момчето беше дванадесетгодишен уличник и по някакъв начин докосна душевните струни на самия Селдън и на Дорс. Спомняше си как Рейч се хареса на Рашел, някогашната кметица на Уай. Помнеше как Джоуранъм му се довери и туй го доведе до собственото му крушение. Рейч се бе изхитрил дори да спечели сърцето на красивата Манела. Хари не разбираше изцяло онова особено качество, което синът му въплъщаваше, ала се радваше на всяка среща с него.

Влезе в апартамента с обичайното си „Всичко ли е наред тук?“.

Рейч отмести настрани холографския материал, с който работеше, и стана да го посрещне.

— Всичко е наред, татко.

— Не чувам Уонда.

— Има си причини. Отиде на пазар с майка си.

Селдън се настани на един стол и добродушно огледа бъркотията от справочни материали:

— Как върви книгата?

— Добре. Аз съм тоя, който може и да не оцелее — той въздъхна. — Но поне веднъж ще имаме откровен поглед към Дал. Представяш ли си, никой досега не е шарнал книга за тоя сектор?

Хари бе забелязал, че колчем Рейч заговореше за родния си сектор, далянският му диалект избиваше.

— А ти как си, татко? — попита домакинът. — Радваш ли се, че празниците свършиха?

— Ужасно. Едва ги изтраях.

— Нещо не ти личеше.

— Виж какво, трябваше да нося един вид маска. Не исках да развалям настроението на другите.

— Сигурно си побеснял, когато мама те е последвала в Двореца. Всички познати само за това говорят.

— И още как! Майка ти, Рейч, е най-чудесният човек в света, но е много трудно да се оправяш с нея. Насмалко да ми провали плановете.

— Какви планове, татко?

Селдън се облегна назад. Винаги беше приятно да поговориш с близък, на когото напълно вярваш и който нищо не разбира от психоистория. Хари неведнъж бе подхвърлял на Рейч свои идеи, а той ги преосмисляше в по-близки до разума формулировки, отколкото ако самият професор ги беше предъвквал в мозъка си. Селдън рече:

— Екранирани ли сме?

— Винаги.

— Добре. Накарах генерал Тенар да се замисли над един любопитен проблем.

— Какъв проблем?

— Ами поразсъждавах над данъчното облагане и му посочих, че поради усилията данъците да се разпределят справедливо върху населението, те стават все по-сложни и по-сложни, неудобни за работа и скъпоструващи. Очевидното внушение беше, че системата трябва да бъде опростена.

— Това изглежда разумно.

— Донякъде да, но е възможно в резултат от нашия малък разговор Тенар да я опрости нереално много. Данъчното облагане престава да бъде ефективно, и в двата крайни случая, разбираш ли? Усложниш ли го прекалено, хората няма да го проумеят и да плащат за една твърде голяма и скъпа данъчна организация. Опростиш ли го прекалено, народът ще реши, че е нечестно, и ще започне силно да недоволства. Най-простият данък е данъкът на глава, при който всеки внася еднаква сума, ала несправедливостта да третираш и бедни, и богати по един и същ начин е съвсем очевидна, за да не бъде забелязана.

— А ти не обясни ли това на генерала?

— Така се получи, че нямах тази възможност.

— Вярваш ли, че Тенар ще опита данъка на глава?

— Смятам, че ще се замисли да го въведе. Ако го стори, няма начин да не се разчуе и дори само туй ще бъде достатъчно, за да предизвика бунтове и евентуално да свали правителството.

— И ти нарочно ли го направи, татко?

— Естествено.

Рейч поклати глава:

— Не мога да те разбера напълно, татко. В личния си живот си най-приятният и кротък човек в Империята и въпреки всичко можеш преднамерено да предизвикаш ситуация, при която ще има бунтове, потисничество, смъртни случаи. Много неща ще бъдат разрушени, татко. Помислил ли си за последиците?

Селдън се облегна на стола си и тъжно рече:

— За нищо друго не мисля, Рейч. Когато за пръв път започнах да се занимавам с психоисторията, тя ми се струваше съвършено академична задача. Изглеждаше нещо, което по всяка вероятност въобще не може да бъде разработено, а ако пък бъде разработено, няма да се приложи на практика. Само че десетилетията си минаваха, ние научавахме все повече и повече и след това дойде ужасната необходимост наистина да го приложим.

— Така, че да умират хора?

— Не, така, че да умират по-малко хора. Ако сега нашите психоисторически анализи са верни, хунтата ще оцелее още няколко години и има различни варианти, по които може да се сгромоляса. Всички до един ще бъдат доста кървави и отчаяни. Този метод — номерът с данъчното облагане — би го направил по-гладко и кротко от всеки друг, ако, повтарям, нашите анализи са верни.

— А ако не са, тогава какво?

— В подобен случай не знаем какво ще стане. Все пак психоисторията трябва да стигне до точката, когато ще може да бъде използвана, и ние от години търсим нещо, чиито последици да изчислим с някаква сигурност и тия последици да са такива, че да са поносими в сравнение с алтернативните. В известен смисъл този номер с данъците е първият голям психоисторически експеримент.

— Да ти призная, изглежда ми съвсем прост.

— Да, ама не е. Нямаш си представа колко е сложна психоисторията. Нищо не е просто. Данъкът на глава е бил многократно изпробван. Винаги е бил непопулярен и неизбежно е предизвиквал съпротива под една или друга форма, но почти никога не се е стигало до насилствено сваляне на правителството. В края на краищата силата на държавната принуда може да бъде твърде голяма или пък да се появят методи, чрез които хората да противодействат по мирен начин и да постигнат отстъпки. Ако данъкът на глава постоянно или дори само понякога беше фатален, никое правителство не би го изпробвало. Единствената причина да бъде прилаган отново и отново е, че не е фатален. Положението на Трантор обаче не е съвсем нормално. Има известна нестабилност, която изглежда ясна при психоисторически анализ и която подсказва, че недоволството ще бъде необикновено силно, а принудата — необикновено слаба.

Гласът на Рейч издаваше съмнението му:

— Надявам се, че ще успееш, татко, но не помисли ли, че генералът ще каже, че е действал по психоисторически съвет, и ще те събори заедно със себе си?

— Предполагам, че е записал малката ни среща, ала ако я публикува, ясно ще се види, че аз съм го карал да изчака, докато мога да анализирам положението както трябва и да подготвя доклад — а той е отказал да чака.

— Ами мама какво смята за това?

— Не съм го обсъждал с нея — рече Хари Селдън. — Тя е изцяло на друга вълна.

— Наистина ли?

— Да. Опитва се да надуши някаква дълбока конспирация в Проекта, насочена срещу мен. Вярва, струва ми се, че при нас има много хора, които с удоволствие биха се избавили от моя милост — Селдън въздъхна. — Май и аз съм един от тях. С удоволствие бих се отървал от себе си като директор на Проекта и бих оставил отговорността за психоисторията на другите.

— Това, което тормози мама, е сънят на Уонда — каза Рейч. — Нали знаеш какво е отношението на мама към собствената ти безопасност? Хващам се на бас, че и един сън за твоята смърт е достатъчен да я накара да си мисли за убийствена конспирация против теб.

— Искрено се надявам да няма такава.

И при тези думи двамата мъже се разсмяха.

21

Малката лаборатория за електролупи по някаква причина поддържаше по-ниска от нормалната температура и Дорс Венабили бегло се зачуди каква ли може да е тя. Седна спокойно и зачака единствената обитателка на лабораторията да си свърши работата.

Дорс внимателно загледа жената. Слаба, с дълго лице. Не беше истински привлекателна с тия тънки устни и вдадена навътре челюст, обаче в тъмните й кафяви очи блестеше интелигентност. Светещата табелка на нейното бюро оповестяваше: СИНДА МОНАТА. Най-накрая се обърна към гостенката и рече:

— Моите извинения, доктор Венабили, но има някои процедури, които не могат да бъдат прекъсвани дори и заради съпругата на директора.

— Щяхте да ме разочаровате, ако бяхте пренебрегнали работата си заради мен. Казвали са ми отлични неща за вас.

— Винаги е приятно да го чуеш. Кой ме е хвалил?

— Няколко души — отвърна Дорс. — Доколкото схващам, вие сте един от най-известните нематематици в Проекта.

Моната примигна:

— Съществува някаква тенденция да ни отделят от аристокрацията на математиците. Аз мисля, че щом съм известна, значи всъщност съм известен член на Проекта. Няма особено значение, че не съм математик.

— Това определено ми звучи разумно. Откога сте тука?

— От две години и половина. Преди бях студентка но физика на лъченията в Стрилинг и междувременно работих две години в Проекта като стажант.

— Разбрах, че имате успех в този Проект.

— На два пъти са ме повишавали, доктор Венабили.

— Сблъсквали ли сте се с някакви трудности тук, доктор Моната? Каквото и да ми кажете, ще си остане между нас.

— Работата не е лесна, разбира се, ала ако имате предвид дали съм срещала трудности в общуването, отговорът е не. Във всеки случай не повече, отколкото ми се струва, че човек може да очаква при един голям и сложен експеримент.

— И по-точно?

— Случайни препирни и караници. Всички сме хора.

— Но нищо сериозно?

Синда Моната поклати глава:

— Нищо сериозно.

— Доколкото разбирам, доктор Моната — подзе Дорс, — на вас се дължи разработването на едно устройство, което е от голяма важност за използването на първичния радиант. То дава възможности в него да се натъпче далеч повече информация.

Другата разцъфна в усмивка:

— Знаете ли за това? Да, електролупата. Когато я разработих, професор Селдън създаде тази малка лаборатория и ме постави да ръководя останалите изследвания в същата насока.

— Чудно ми е, че такава важна разработка не ви е извела в най-високите ешелони на Проекта.

— О, ами — рече Моната с леко смутен вид, — аз не искам да си присвоявам всички заслуги. Всъщност участвах само като техник — приятно ми е да смятам, че като много изкусен и творчески мислещ техник, — но нищо повече.

— И кой работи с вас?

— Не знаехте ли? Тамуил Илар. Той разви теорията, която направи устройството възможно, а аз проектирах и създадох същинския инструмент.

— Това значи ли, че Илар си е присвоил славата, доктор Моната?

— Не, не. Не трябва да мислите тъй. Доктор Илар не е такъв човек и напълно ми отдаде заслуженото за моята част от труда. Всъщност той имаше идея да кръсти устройството с нашите имена — неговото в моето, — ала не можа.

— Защо не можа?

— Ами, нали знаете, такова е правилото на професор Селдън — на всички прибори и уравнения да се дават функционални названия, а не персонални, за да се избегне противопоставянето. Така че въпросното устройство се нарича просто електролупа. Когато работим заедно обаче, той го нарича с имената ни и, да ви кажа, доктор Венабили, звучи страхотно. Може би някой ден всички в Проекта ще използват личните имена, поне тъй се надявам.

— И аз се надявам — учтиво кимна Дорс. — Като ви слушам отстрани, ми се струва, че Илар е много свестен човек.

— Да, свестен е — откровено заяви Моната. — Удоволствие е да работиш за него. Точно сега опитвам нов вариант на инструмента, който е по-мощен и който не го разбирам напълно. Имам предвид за какво може да се употребява. Както и да е, Тамуил Илар ме ръководи.

— Напредвате ли?

— Успяваме. Аз му дадох един прототип и той смята да го изпробва. Ако действа добре, ще продължим.

— Звучи обещаващо — съгласи се Дорс. — Какво мислите, че ще стане, ако професор Селдън се откаже от поста директор на Проекта? Ако се пенсионира?

Синда Моната погледна изненадано:

— Да не би професорът да се кани да се пенсионира?

— На мен поне не ми е известно. Просто ви го посочвам като хипотеза. Предположете, че излезе в пенсия. Как смятате, кой ще бъде безспорният наследник? От това, което ми казахте, заключавам, че бихте гласували доктор Илар да бъде новият директор.

— Да, бих го направила — отвърна Моната след кратко колебание. — Той несъмнено е най-блестящият от новите хора и вярвам, че ще съумее да ръководи Проекта по най-добрия възможен начин. Само че Илар е твърде млад. Съществуват доста стари фосили[31] — е, знаете какво имам предвид, — които не биха допуснали да бъдат прередени от един младок.

— Ще назовете ли някой конкретен фосил? Не забравяйте — разговорът е конфиденциален.

— Те са неколцина, но най-вече доктор Амарил. Той е безспорният наследник.

— Да, разбирам какво имате предвид — Дорс стана. — Е, благодаря ви за помощта. Сега да ви оставя да се върнете към работата си.

Тя си тръгна, като мислеше за електролупата. И за Амарил.

22

Юго Амарил рече:

— Ха, ти пак дойде, Дорс!

— Извинявай, Юго. За втори път тая седмица те безпокоя. Всъщност ти май не се виждаш много с други хора?

— Не окуражавам хората да ме посещават, не — призна Амарил. — Все ми се пречкат и ми прекъсват мисълта. За теб това не се отнася, Дорс. Ти си нещо съвсем специално, ти и Хари. Няма ден, в който да не си спомням какво сторихте двамата за мен.

Гостенката махна с ръка:

— Забрави го, Юго. Ти толкова работиш за Хари, че отдавна си се отплатил многократно за всяка дреболия, която сме направили за теб. Как върви Проектът? Моят съпруг никога не говори за него — поне не на мене.

Лицето на Амарил просветна и сякаш в цялото му тяло се вля нов живот:

— Твърде добре. Твърде добре. Не е лесно да се приказва за него без математика, но през последните две години постигнахме изумителен прогрес — по-голям, отколкото за всичкото време преди това. Сякаш след като сме се бъхтали и бъхтали, нещата най-накрая са започнали да се разчупват.

— Чух, че новите уравнения, разработени от доктор Илар, са помогнали на положението.

— Ахаотичните уравнения? Да. До немай-къде.

— А също и електролупата е била от полза. Говорих с жената, която я е проектирала.

— Синда Моната?

— Да, тя беше.

— Много умна жена. Късметлии сме, че я имаме.

— Юго, чакай… ти не работиш ли на практика през цялото време с първичния радиант?

— Кажи-речи непрекъснато го изучавам.

— И го изучаваш с електролупата?

— Точно така.

— Никога ли не си мислил да си вземеш отпуска, Юго?

Амарил я погледна ококорено, мигайки бавно:

— Отпуска?

— Да. Сигурно си чувал тази дума и знаеш какво означава.

— Защо да си взимам отпуска?

— Защото ми се струваш ужасно изморен.

— От време на време, по малко. Само че не искам да си зарежа работата.

— Сега чувстваш ли се по-уморен, отколкото си свикнал?

— Мъничко. Остарявам, Дорс.

— Ти си само на четиридесет и девет.

— Това все пак е повече, отколкото съм бил досега.

— О’кей, остави. Кажи ми, Юго, просто за да сменим темата, как се справя с Проекта Хари? Ти си с него толкоз отдавна, че вероятно никой не го познава по-добре от теб, даже и аз. Особено що се отнася до работата му.

— Справя се отлично, Дорс. Не намирам да се е променил. Все още има най-бързия и най-блестящия мозък в околността. Старостта изобщо не му влияе — или поне не чак толкова.

— Приятно ми е да го чуя. Опасявам се, че мнението му за самия него не е тъй високо като твоето. Не приема възрастта си леко. Доста зор видяхме, докато го накараме да празнува последния си рожден ден. Между другото ти беше ли на празненството? Не те забелязах.

— Бях за известно време. Само че, нали знаеш, на такива празненства не се чувствам твърде уютно.

— Мислиш ли, че Хари се е износил? Нямам предвид остротата на ума, говоря за физическите му възможности. Дали според теб е започнал да се уморява — да се уморява прекалено много, за да се справя с отговорностите си?

Амарил изглеждаше удивен:

— Въобще не съм мислил за това. Не мога да си го представя да се измори.

— Да, но въпреки всичко е възможно. Смятам, че от време на време му идва наум да се откаже от своя пост и да предаде задачата на някой по-млад човек.

Амарил се облегна на стола си и остави писалката, с която си играеше, откакто бе влязла Дорс.

— Какво? Това е смешно! Не е възможно!

— Уверен ли си?

— Абсолютно. Той положително не би обмислял подобно нещо, без да го обсъди с мен. А той не го е обсъждал.

— Бъди разумен, Юго. Хари е изтощен. Опитва се да не го показва, обаче е изтощен. Ами ако реши да се оттегли? Какво ще стане с Проекта? Какво ще стане с психоисторията?

Зениците на Амарил се присвиха:

— Шегуваш ли се, Дорс?

— Не. Просто се мъча да надзърна в бъдещето.

— Ами ако Хари се пенсионира, сигурно аз ще поема поста. Двамата с него движихме психоисторическата наука години наред, преди някой друг да се присъедини към нас. Само той и аз. Като изключим него, никой не познава Проекта като мен. Учуден съм, Дорс, че не смяташ за сигурно, че аз ще го поема.

— Нито аз, нито другите се съмняват, че ти си логическият приемник — рече Дорс, — но дали ти го искаш? Можеш да познаваш издъно психоисторията, ала дали желаеш да се хвърлиш в политиката и плетениците на един огромен Проект и да изоставиш по-голямата част от заниманията си, за да се справиш? Всъщност точно желанието му да поддържа всичко да върви гладко е износило така Хари. Ти би ли поел тази част от работата?

— Да, и това не е въпрос, който смятам да обсъждам. Слушай, Дорс, да не си дошла, за да ми съобщиш, че Хари се кани да ме изрита?

— Естествено, че не! — каза тя. — Как можеш да си помислиш такова нещо за Хари Селдън? Да знаеш някога да е измамил приятел?

— Е, тогава чудесно. Хайде да оставим тоя разговор. Наистина, Дорс, ако нямаш нищо против, трябва да свърша някои задачи — и той рязко й обърна гръб и пак се приведе над работата си.

— Разбира се. Не съм искала да ти отнема толкова много време.

Дорс Венабили излезе намръщена.

23

— Мамо, влизай — кимна Рейч. — Теренът е чист. Пратих Манела и Уонда навън.

Дорс влезе, огледа се по навик наляво и надясно и седна на най-близкия стол.

— Благодаря — рече. Известно време просто поседя с изражението на човек, който носи цялата тежест на Империята върху раменете си.

Рейч изчака и подзе:

— Така и не успях да те попитам за страхотното ти пътешествие в парка на Двореца. Малцина имат майчици, които биха го направили.

— Да не говорим за това, Рейч.

— Добре тогава, я чакай… Ти не си от хората, на които можеш да им четеш по лицето, но изглеждаш нещо скапана. Защо?

— Защото се чувствам, както казваш, нещо скапана. Всъщност съм в лошо настроение, понеже в ума ми се въртят ужасно важни въпроси, а няма полза да говоря на баща ти за тях. Той е най-прекрасният човек на света, обаче е доста трудно да се оправяш с него. Няма никакъв шанс да се заинтересува от някоя драма. Отхвърля всичко като мои ирационални опасения за живота му — и като произлизащи от тях опити да го защитавам.

— Хайде, мамо, ако става дума за татко, ти комай наистина имаш ирационални опасения. Ако нещо драматично ти е влязло в ума, сигурно е напълно погрешно.

— Благодаря ти. Говориш също като него и много ме обезсърчаваш. Абсолютно ме обезсърчаваш.

— Е, добре тогава, излей си болката, мамо. Сподели какво ти се върти в главата. Ама почни от началото.

— Началото е сънят на Уонда.

— Сънят на Уонда! Мамо! Май е по-хубаво да спреш още сега. Щом започваш по този начин, знам, че татко няма да пожелае да те изслуша. Искам да кажа, че ужасно се връзваш. Едно малко дете сънувало някаква история, а ти я превръщаш в голям въпрос. Направо е смешно.

— Съмнявам се, че е било сън, Рейч. Смятам, че онова, което тя си мисли, че е било сън, са били двама души от плът и кръв. Те са говорили за нещо и внучката е решила, че се тревожат за смъртта на дядо й.

— Това са свободни съчинения. Какъв шанс има да е наистина вярно?

— Просто предположи, че е вярно. Единствената фраза, която е запомнила, е „синдром на лимонада“. Защо ще сънува подобно нещо? Много по-вероятно е да го е чула и да е изкривила чутото, а в такъв случай какви са били първоначалните думи?

— Не мога да ти кажа — недоверчиво отвърна Рейч.

Дорс не пропусна да долови съмнението в гласа му.

— Мислиш си, че всичко е само в болното ми въображение. И все пак, ако се окаже, че съм права, може да излезе, че съм започнала да разплитам заговор против Хари ей тук, в Проекта.

— В Проекта има ли заговори? Звучи ми също тъй невъзможно, както и да намериш смисъл в някакъв сън.

— Всеки фундаментален експеримент е бъкан с неприязън, търкания и всевъзможни ревности.

— Сигурно, сигурно. Подхвърляме си гадории, правим си физиономии и дълъг нос, приказваме зад гърба на другите. Това обаче изобщо не е като да плетем заговори. Не е като да замисляме да убием татко.

— Разликата е само в степента, а тя може би не е голяма.

— Никога няма да накараш татко да ти повярва. Ако е там въпросът, и мен никога няма да ме накараш да повярвам — Рейч крачеше бързо напред-назад из стаята. — И ти се опитваш да откриеш тази така наречена конспирация, нали?

Дорс кимна.

— И не си успяла? Жената пак кимна.

— Мамо, не ти ли идва наум, че не я откриваш, понеже конспирацията липсва? Дорс поклати глава:

— Засега не съм успяла, но туй не подкопава убеждението ми, че заговорът не е измислица. Имам такова усещане.

Рейч се разсмя:

— Много елементарно звучи, мамо. Очаквах повече от теб, а не: „Имам такова усещане.“

— Съществува една дума, която смятам, че може да се изкриви в „лимонада“. Тая дума е „илитерата“.

— Илитерата? Какво е това?

— Илитерат-а. Членувано е. Означава неграмотен човек — така математиците в Проекта наричат нематематиците.

— Е, и?

— Да допуснем — твърдо рече Дорс, — че някой говори за „синдром на илитерата“, имайки предвид, че е открит някакъв начин да бъде убит Хари, при което един или повече от нематематиците ще играят важна роля. Това не би ли прозвучало на Уонда като „синдром на лимоната“, като знаем, че и тя като теб никога не е чувала думата „илитерат“, но затова пък изключително обича лимонада?

— Да не искаш да ми кажеш, че не другаде, а точно в татковия кабинет е имало хора… Между другото колко са били?

— Когато ми разказваше съня си, Уонда спомена за двама. Мисля, че единият от тях е бил не друг, а полковник Хендър Лин от хунтата, че са му показвали първичния радиант и че трябва да се е водил разговор за отстраняването на Хари.

— Мамо, ти съвсем се развихри. Полковник Лин и някакъв друг човек да говорят в татковия кабинет за убийство, без да знаят, че в креслото седи малко момиченце, което ги слуша? Така ли излиза?

— Горе-долу.

— В такъв случай, щом са приказвали за илитерати, значи единият от двамата, вероятно не Лин, трябва да е бил математик.

— Изглежда ми напълно възможно.

— Изглежда ми съвършено невъзможно. Но даже и да е вярно, кой мислиш, че е тайнственият математик? В Проекта има поне петдесет.

— Не съм ги разпитвала всички. Разпитах неколцина, а също и десетина илитерати, ако е там въпросът, обаче не открих никакви следи. Разбира се, не мога да бъда прекалено пряма с анкетата си.

— Накратко казано, никой от разпитаните не ти е дал някаква нишка за опасната конспирация.

— Не.

— Не ме учудва. Не са го сторили, понеже…

— Знам твоето „понеже“, Рейч. Да не мислиш, че, хората ще се объркат и ще издадат заговора заради няколко учтиви въпроса? Нямам възможност да изтръгна информация от никого. Представяш ли си какво би казал баща ти, ако разстроя някой от неговите безценни математици?

И сетне с внезапна промяна в тона добави:

— Рейч, говорил ли си с Юго Амарил напоследък?

— Не, скоро не. Нали знаеш, че не е от най-общителните създания? Ако му издърпаш психоисторията, ще се срути като купчинка суха кожа.

Дорс направи гримаса при този образ и рече:

— Неотдавна два пъти разговарях с него и ми се стори някак отнесен. Нямам предвид просто изморен. Той има вид на човек, който не е на тоя свят.

— Да. Юго си е такъв.

— Дали напоследък не изглежда по-зле?

Рейч се позамисли:

— Може би. Остарява, нали знаеш. Всички остаряваме освен теб, мамо.

— Рейч, не намираш ли, че Юго е минал границата и е станал малко нестабилен?

— Кой, Юго ли? Че той няма за какво да бъде нестабилен. Само го остави при неговата психоистория и тихичко ще си мърмори до края на живота.

— Не мисля тъй. Има едно нещо, което го интересува, и то твърде много. Приемничеството.

— Какво приемничество?

— Споменах, че някой ден баща ти може да поиска да се оттегли, и се оказа, че Юго Амарил е решен — абсолютно решен — да бъде неговият приемник.

— Въобще не ме изненадва. Предполагам, всички ще се съгласят, че тъкмо той е естественият приемник. Сигурен съм, че и татко така преценява.

— Само че на мен ми се струва, че по този пункт Амарил не е съвсем нормален. Сметна, че съм отишла при него да му съобщя новината, че Хари го е изместил в полза на друг. Можеш ли да си представиш някой да си помисли това за Хари Селдън?

— Странно е… — Рейч млъкна и отправи дълъг поглед към майка си. — Мамо, да не се каниш да ми кажеш, че Юго може да е в сърцето на тоя заговор, за който говориш? Че иска да се отърве от татко и да вземе поста?

— Напълно ли е изключено?

— Да, мамо. Напълно. Ако на Юго нещо не му е наред, то е от прекалено много работа и нищо друго. Всеки би откачил, ако гледа всички онези уравнения или каквото там бяха по цял ден, че и половината нощ.

Дорс рязко скочи на крака:

— Прав си.

Изненадан, Рейч кимна:

— Какво имаш предвид?

— Това, което каза. Даде ми съвършено нова идея. Мисля, че е решаваща.

Без нито дума повече тя се обърна и излезе.

24

Дорс Венабили неодобрително подхвърли на Хари Селдън:

— Четири дни прекара в Библиотеката. Изобщо не мога да се свържа с теб и ти пак се изхитри да отидеш без мен.

Съпругът и съпругата гледаха взаимно образите си на холоекраните. Хари току-що се бе върнал от своето изследователско пътуване до Галактическата библиотека в Императорския сектор. Беше се обадил на Дорс от кабинета си в Проекта, за да й каже, че се е прибрал в Стрилинг. „Даже ядосана — помисли си той, — Дорс е красива.“ Прииска му се да се протегне и да докосне бузата й.

— Скъпа — започна с умиротворителна нотка в гласа, — не съм отишъл сам. С мен имаше сума ти хора, а пък Галактическата библиотека е най-безопасното за учени място дори и в тези смутни дни. Струва ми се, че с времето все по-често и по-често ще се налага да ходя в Библиотеката.

— Да не възнамеряваш да продължиш да ходиш, без да ми казваш?

— Дорс, не мога да живея с тия твои изпълнени със смърт идеи. Нито пък желая да търчиш подире ми и да разстройваш библиотекарите. Те не са хунтата. Нуждая се от тях и не искам да ги дразня. Обаче си мисля, че бих… че бихме могли да си вземем апартамент наблизо.

Тя погледна мрачно, тръсна глава и смени посоката:

— Знаеш ли, че напоследък два пъти говорих с Юго?

— Добре. Радвам се. Той има потребност от контакти с външния свят.

— Да, има, защото нещо не е наред. Това не е същият онзи Юго, който беше с нас през всичките тия години. Станал е неясен, откъснат и, много странно, чувствителен само на една тема, доколкото мога да съдя — решителността си да те наследи, когато се оттеглиш.

— И то ще бъде естествено, ако ме надживее.

— Не очакваш ли да те надживее?

— Ами той е единадесет години по-малък от мен, но превратностите…

— Искаш да кажеш, че Юго наистина не е добре. Той изглежда и се държи като по-възрастен от теб, въпреки че е по-млад, и това сякаш се е засилило напоследък. Болен ли е?

— Физически? Не мисля. Явява се на периодичните прегледи, макар да признавам, че изглежда изтощен. Опитах се да го уговоря да си вземе няколко месеца отпуска — или, ако желае, полагащата му се цяла година. Предложих му въобще да напусне Трантор, тъй че за известно време да бъде толкова далеч от Проекта, колкото е възможно. Няма да има никакви спънки да платим престоя му на Геторин — един приятен курорт, който не е на прекалено много светлинни години оттук.

Дорс нетърпеливо поклати глава:

— И, разбира се, Амарил е отказал. Аз му намекнах за отпуска, а той реагира така, като че ли не знае значението на думата. Отказа абсолютно.

— Тогава какво можем да направим? — рече Селдън.

— Можем да помислим мъничко. От четвърт век Юго работи по Проекта и сякаш нямаше никакви проблеми да поддържа силите си, но сега някак изведнъж е отслабнал. Това не е от възрастта. Той няма и петдесет.

— Намекваш ли нещо?

— Да. Откога вие с Юго използвате тази електролупа към първичните си радианти?

— От около две години… или малко повече.

— Предполагам, че всеки, който борави с първичния радиант, употребява електролупата.

— Точно така.

— Което означава най-вече ти и Юго Амарил?

— Именно.

— И повече Юго, отколкото ти?

— Да, Юго здравата се е хванал с първичния радиант и неговите уравнения. Аз за нещастие трябва да прахосвам голяма част от времето си за административни задължения.

— И какъв е ефектът от действието на електролупата върху човешкото тяло?

Селдън изглеждаше изненадан:

— Не знам да има някакъв забележим ефект.

— В такъв случай, Хари, обясни ми нещо. Електролупата работи от около две години и за този период ти си започнал да се изморяваш значително по-лесно и си станал капризен и малко отнесен. Защо се получава така?

— Остарявам, Дорс.

— Глупости. Кой ти е казал, че шестдесет години означава кристализирана сенилност? Ти използващ възрастта си като патерица и за самозащита и аз искам да престанеш да го правиш. Юго, макар че е по-млад, е бил изложен на въздействието на електролупата повече от теб и в резултат се изморява по-бързо, станал е още по-капризен и според мен е далеч по-отнесен от теб. И в добавка е по детински настойчив по въпроса за приемствеността. Не забелязваш ли нещо симптоматично тук?

— Възраст и прекалено много грижи. Това е симптоматичното.

— Не, работата е в електролупата. Тя оказва дългосрочен ефект върху вас двамата.

След известна пауза Селдън заключи:

— Не мога да те опровергая, Дорс, но не виждам как е възможно. Електролупата е устройство, създаващо рядко електронно поле, ала то все пак е от този вид полета, на които хората са постоянно изложени. Тя не може да причини някакви необикновени увреждания. Във всеки случай няма да престанем да я използваме. Няма начин да продължим работата по Проекта без нея.

— Сега, Хари, ще те помоля нещо и ти трябва да ми сътрудничиш. Никъде не излизай извън Проекта, без да ми кажеш, и не върши нищо необичайно, без да ми кажеш. Разбра ли ме?

— Скъпа, как мога да се съглася? Ти се опитваш да ме натикаш в усмирителна риза.

— Само за малко. За няколко дни. За една седмица.

— Какво ще се случи за няколко дни или за една седмица?

— Повярвай ми — рече Дорс, — всичко ще изясня.

25

Хари Селдън изтропа лекичко един старомоден код и Юго Амарил вдигна очи:

— Хари! Колко мило да минеш насам!

— Би трябвало да минавам по-често. Някога през цялото време бяхме заедно. Напоследък ми се налага да се грижа за стотици хора — тук, там, навсякъде — и те застават между нас. Чу ли новините?

— Какви новини?

— Хунтата се кани да въведе данъка на глава — съвсем истински. Утре ще го обявят по Транторвизията. Засега ще се отнася само за Трантор, а Външните светове ще трябва да почакат. Това малко ме разочарова. Надявах се, че ще го въведат едновременно в цялата Империя, но очевидно не съм оценил докрай предпазливостта на генерала.

Амарил каза:

— Трантор е достатъчен. Външните светове ще разберат, че скоро ще дойде и техният ред.

— Сега да видим какво ще стане.

— Ще стане така, че крясъците ще започнат в мига, в който излъчат съобщението, а пък бунтовете — още преди новият данък да влезе в сила.

— Сигурен ли си?

Амарил веднага включи първичния си радиант и увеличи необходимия участък:

— Погледни сам, Хари. Не виждам как това може да бъде грешно изтълкувано, а то е предвиждането именно при днешните обстоятелства. Ако нищо не се случи, значи всичко, което сме разработили в психоисторията, е напразно и аз отказвам да го повярвам.

— Ще се опитам да намеря кураж — рече с усмивка Селдън. — Как се чувстваш напоследък, Юго?

— Достатъчно добре. Умерено добре. Ами ти как си между другото? Чух слухове, че си мислил да се оттегляш. Даже Дорс спомена нещо такова.

— Не обръщай внимание на Дорс. Тези дни тя говори сума ти работи. Влязъл й е някакъв бръмбар в главата за опасност, която е проникнала в Проекта.

— Каква опасност?

— По-хубаво не я питай. Преследва една от щурите си идеи и както винаги е станала неконтролируема.

Амарил забеляза:

— Виждаш ли какво предимство имам, че съм ерген? — и добави с по-нисък глас — Ако се пенсионираш, Хари, какви планове градиш за бъдещето?

— Ти ще поемеш — каза Селдън. — Какви други планове бих могъл да градя?

И Юго Амарил се усмихна.

26

В малката конферентна зала в главното здание Тамуил Илар слушаше Дорс Венабили с все по-явно изражение на объркване и гняв. Най-накрая той избухна:

— Невъзможно!

Потри брадичката си и продължи внимателно:

— Не искам да ви засегна, доктор Венабили, обаче вашите предположения са смеш… не са верни. Човек просто не може да си представи, че в този Психоисторически проект са възможни толкова убийствени чувства, че да оправдаят подозренията ви. Положително щях да съм в течение, ако имаше такива, и ви уверявам, че няма. Не си го мислете изобщо.

— Мисля си го — упорито отвърна Дорс — и мога да дам доказателства, че съм права.

Илар отвърна:

— Не зная как да ви го кажа, без да ви засегна, доктор Венабили, но ако един човек е достатъчно изобретателен и решен да докаже нещо, той или тя може да намери всички аргументи, които иска — или поне всичко, което той или тя вярва, че представлява някакво доказателство.

— Смятате, че съм параноична?

— Смятам, че що се отнася до вашата загриженост за маестрото — мисия, в която напълно ви подкрепям — сте, да речем, прекалено разпалена.

Дорс помълча и обмисли изявлението на Илар.

— Прав сте само дотолкова, доколкото един действително изобретателен човек ще успее да намери доказателства навсякъде. Например аз мога да изградя цяло обвинение срещу вас.

Тамуил Илар я зяпна съвършено изумен и очите му се разшириха:

— Срещу мен? Бих желал да чуя какво обвинение ще повдигнете срещу мен.

— Чудесно. Ще го чуете. Празненството за рождения ден беше ваша идея, нали?

— Като си помисля, да — призна Илар, — но съм убеден, че и на други е хрумнало. Маестрото така се жалваше от напредналата си възраст, че изглеждаше съвсем нормално да го поразвеселим.

— Сигурна съм, че и на други е хрумнало, ала всъщност точно вие настояхте и запалихте снаха ми с идеята. Манела се е замислила за подробностите и вие сте я уверили, че е възможно да устроите наистина голямо честване. Не беше ли тъй?

— Не знам дали изобщо имам някакво влияние над нея, но дори и да беше така, какво лошо виждате?

— Само по себе си — нищо, обаче организирайки толкова пищно, продължително и, както се казва, всенародно честване, не демонстрирахме ли пред твърде нестабилните и подозрителни хора от хунтата, че Хари е доста прочут и може да бъде опасен за тях?

— Едва ли някой ще повярва, че съм имал това предвид.

— Просто ви посочвам възможността — рече Дорс. — Като планирахте празненството, вие настояхте централните офиси да бъдат разчистени…

— Временно и по съвсем очевидни причини.

— … и настояхте още за известен срок да останат съвършено незаети. През тоя период не бе свършена никаква работа, ако се изключи Юго Амарил.

— Мислех, че няма да навреди маестрото да си поотпочине, докато се подготвя празникът. Предполагам, че не можете да се оплачете от подобна идея.

— Но това означава, че сте могли да се съвещавате с други хора в празните офиси, и то в пълна секретност. Разбира се, офисите са добре екранирани.

— Аз наистина се съвещавах там — с вашата снаха, с уредниците, с доставчиците и с най-различни търговци. Не намирате ли, че е било абсолютно необходимо?

— Ами ако един от хората, с които сте се съвещавали, е бил човек от хунтата?

Илар погледна така, сякаш, Дорс го бе ударила:

— Отричам това, доктор Венабили. За кого ме взимате?

Дорс не отвърна направо, а каза:

— Вие сте отишли да говорите с доктор Селдън за предстоящата среща с генерала и сте го подтиквали — едва ли не насилвали — да идете вместо него и да поемете евентуалните рискове. В резултат, разбира се, доктор Селдън е настоял почти яростно самият той да види генерала, което може да се смята, че е точно онова, дето сте искали да стори.

Илар издаде къс нервен смях:

— При всичкото ми уважение, докторе, туй наистина прилича на параноя.

Дорс продължи:

— А сетне, след празненството, не бяхте ли вие този, който пръв предложи нашата група да иде в „Краят на купола“?

— Да, и си спомням как казахте, че идеята е добра.

— Но дали не е била предложена, за да накараме хунтата да изпита неудобство — като нов пример за популярността на Хари? И дали не е била прицелена така, че да ме изкуши да проникна в Двореца?

— Бих ли могъл да ви спра? — рече Илар, чието недоверие започна да отстъпва място на гнева. — Вие сама сте го решила.

Дорс не му обърна внимание:

— И, разбира се, вие сте се надявали, че ако вляза в Двореца, ще предизвикам достатъчно безпокойство, та хунтата още повече да се настрои срещу Хари.

— Защо, доктор Венабили? Защо да го сторя?

— Бих предположила, че за да се избавите от доктор Селдън и да го наследите като директор на Проекта.

— Как можахте да си помислите такова нещо за мен! Сигурно се шегувате. Вие сега правите онова, което казахте, че ще направите в началото на упражнението — просто ми демонстрирате какво може да извърши един изобретателен ум, решил да намери тъй наречените доказателства.

— Нека видим нещо друго. Споменахме, че сте имали възможността да водите частни разговори в празните помещения и че може би сте били там заедно с човек от хунтата.

— Това не си струва и да го отричам.

— Само че са ви чули. Едно момиченце влязло в стаята, свило се в креслото така, че не сте го забелязали, и чуло разговора ви. Илар се намръщи:

— Какво е чуло?

— Каза ми, че двама мъже са говорили за смъртта. То е съвсем малко и не може да повтори всичко с подробности, но три думи са му направили впечатление и те са били „синдром на лимонада“.

— Май превключихте от фантазиите към — извинете ме — лудостта. Какво значи „синдром на лимонада“ и какво общо има той с мен?

— Първата ми мисъл беше да го схвана буквално. Въпросното момиченце много обича лимонада и затова на празненството се изля доста от нея, ала никой не я бе отровил.

— Твърде съм ви благодарен, че ме смятате поне дотолкова разумен.

— Сетне проумях, че момиченцето е чуло нещо друго, което поради слабото владеене на езика и любовта към напитката се е превърнало в „лимонада“.

— И вие съчинихте ли първообраза? — изпръхтя Илар.

— За известно време мислех, че може да е чуло „синдром на илитерата“.

— Това пък какво значи?

— Убийство чрез някой илитерат — някой нематематик.

Дорс млъкна и се намръщи. Ръката й сграбчи едната й гръд.

С внезапна загриженост Тамуил Илар попита:

— Нещо не е наред ли, доктор Венабили?

— Не — отвърна Дорс, която като че ли се стегна.

Някое време тя не добави нищо и Илар се прокашля. На лицето му вече нямаше учудване, когато подзе:

— Вашите коментари, доктор Венабили, стават все по-несериозни и — е, не ме интересува дали ще ви засегна, но действително ми писна от тях. Какво ще кажете да свършваме?

— Ние почти сме привършили, доктор Илар. Както забелязахте, това за илитерата може да е наистина смешно. И аз самата си го помислих. Вие не сте ли донякъде отговорен за развитието на електролупата?

Илар сякаш съвсем се изпъчи и произнесе с нотка на гордост:

— Напълно отговорен.

— Едва ли напълно. Доколкото разбрах, инструментът е бил разработен от Синда Моната.

— Конструктор. Тя следваше моите инструкции.

— Илитерат. Електролупата е устройство, разработено от илитерат.

Със скрита ярост Илар рече:

— Мисля, че не желая повече да чувам тази дума. Още веднъж ви приканвам да сложим край на разговора.

Дорс продължи натъртено, сякаш не бе чула молбата му:

— Макар сега да не й признавате заслугите, пред Синда сте го правили — предполагам, за да я накарате да работи с готовност. Тя каза, че сте й отдавали заслуженото и ви е много благодарна впрочем. Каза още, че дори сте кръстили устройството с нейното и вашето име, макар официално то да не се нарича така.

— Разбира се, че не съм. Устройството е известно като електролупа.

— Синда добави, че вие сте разработвали подобрения, усилватели и така нататък — и че сте взели да изпробвате един усъвършенстван вариант на новия прибор.

— Какво общо има това с всичко останало?

— Откакто доктор Селдън и доктор Амарил боравят с електролупата, и двамата по някакъв начин са дегенерирали. Юго, който работи повече с нея, е в по-лошо състояние.

— Няма начин тоя инструмент да причини подобни увреждания.

Дорс сложи ръка на челото си, примигва за миг и рече:

— Днес имате по-силна електролупа, която може да причини по-големи поражения и да убие по-бързо, а не толкова бавно.

— Абсолютни глупости.

— Сега помислете за името на устройството, за това име, което според жената конструктор само вие използвате. Предполагам, че сте го нарекли лупа на Илар-Моната.

— Не си спомням някога да съм употребявал тази фраза — несигурно заяви Илар.

— Употребявали сте я. И интензифицираната лупа на Илар-Моната би могла да бъде използвана като смъртоносен инструмент, без вината да се приписва на някого — просто една неприятна злополука с новото и неизпробвано досега устройство. Това би било наистина „синдром на Илар-Моната“, а едно момиченце би го възприело като „синдром на лимоната“.

Ръцете на Дорс изведнъж увиснаха.

Мъжът меко каза:

— Вие не сте добре, доктор Венабили.

— Напълно съм добре. Не съм ли права?

— Вижте, няма значение какво можете да изкълчите в лимонада. И кой знае какво е чуло малкото момиче? Всичко се свежда до убийствения ефект, който била имала електролупата. Изправете ме пред съда или пред някой научноизследователски съвет и накарайте експерти — колкото души искате — да проверят ефекта на електролупата, дори и на новата, по-интензифицирана версия, върху хора. Ще установят, че нейното въздействие не може да бъде измерено.

— Не вярвам — промърмори Дорс Венабили. Ръцете й бяха положени върху челото, а очите — затворени. Тя леко се олюляваше.

Илар забеляза:

— Вижда се, че не ви е добре, доктор Венабили. Може би това означава, че е мой ред да говоря. Разрешавате ли?

Очите на Дорс се отвориха, но тя само се втренчи в него.

— Приемам мълчанието ви за съгласие. Каква полза бих имал да се опитам да се избавя от доктор Селдън и от доктор Амарил, за да стана директор? Вие бихте предотвратили всеки мой опит да ги убия, както в момента си въобразявате, че правите. Ако, колкото и да е невероятно, бих успял да го сторя и да се отърва от двамата велики мъже, после вие щяхте да ме разкъсате на парчета. Вие сте съвършено необикновена жена — невероятно силна и бърза — и докато сте жива, маестрото е в безопасност.

— Да — кимна Дорс и просия.

— Казах го на хората от хунтата. Защо да не се консултират с мен по въпросите на Проекта? Те много се интересуват от психоисторията, както и би трябвало да бъде. Беше им трудно да повярват на онова, което им съобщих за вас — докато вие не щурмувахте Двореца. Можете да бъдете сигурна, че туй ги убеди и те се съгласиха с моя план.

— Аха. Стигнахме и до него — отпаднало рече Дорс.

— Изтъкнах им, че електролупата не вреди на човешките същества. Не може. Амарил и вашият безценен Хари просто са остарели, колкото и да отказвате да го приемете. И какво от това? Нищо им няма — те са хора. Електромагнитното поле не въздейства върху органичната материя. Разбира се, то влияе някак на чувствителните електромагнитни механизми и ако си въобразим едно човешко същество, изградено от метал и електроника, полето наистина би могло да му повлияе. В легендите се разправя за такива изкуствени разумни създания. Микогенците основават религията си на тях и ги наричат роботи. Ако роботът съществуваше, спокойно можем да си го представим като далеч по-силен и по-бърз от всеки обикновен човек, понеже ще притежава качества, които всъщност наподобяват вашите качества, доктор Венабили. И такъв робот действително би могъл да бъде спрян, повреден и дори унищожен от една по-интензивна електролупа — като тази, която от началото на разговора ни работи тук на ниска мощност. Това е причината да се чувствате зле, доктор Венабили, и съм сигурен, че е за пръв път, откакто съществувате.

Дорс не каза нищо, тя просто гледаше мъжа пред нея и бавно се отпусна на близкия стол. Илар се усмихна и продължи:

— Разбира се, щом съм се погрижил за вас, няма да имам никакви проблеми с маестрото и Амарил. Всъщност без вас маестрото може веднага да посърне и от мъка да се оттегли, докато умът на Амарил е съвсем детински. По всяка вероятност няма да се наложи никой да бъде убит. Доктор Венабили, какво е да се усетиш демаскиран след всички тези години? Трябва да призная, че вие много умело прикривахте истинската си същност. Учудващо е, че досега тайната ви е останала неразгадана. Но аз съм изключителен математик — наблюдател, мислител, човек, който умее да прави изводи. Навярно дори аз не бих ви разкрил, ако не бяха вашата фанатична преданост към маестрото и изблиците на нечовешка сила, която сякаш можехте да извикате по желание — когато той биваше заплашен. Та да си кажем сбогом, доктор Венабили. Трябва само да включа устройството на пълна мощност и вие ще се превърнете в история.

Дорс като че ли намери сили и бавно стана от седалката, мърморейки: „Може би съм по-добре защитена, отколкото си мислите.“ И сетне с ръмжене се хвърли към Тамуил Илар.

Очите на мъжа се разшириха, той изпищя и залитна назад.

В следващия миг Венабили налетя върху него и ръката й проблясва във въздуха. Ръбът на дланта й удари врата на Илар, смаза прешлените и разкъса гръбначния мозък. Той падна мъртъв на земята.

Дорс се изправи с усилие и се запрепъва към вратата. Трябваше да потърси Хари. Нейният съпруг трябваше да знае какво се е случило.

27

Хари Селдън се надигна ужасен от стола си. Никога не бе виждал Дорс такава — изкривено лице, приведено тяло, крака, които се тътрузят, сякаш е пияна.

— Дорс! Какво става! Какво не е наред!?!

Притича към нея и в мига, в който я прихвана през кръста, тялото престана да й се подчинява и се отпусна в ръцете му. Вдигна я (тежеше повече, отколкото би тежала една обикновена жена с нейната големина, но в момента Селдън не го осъзна) и я положи на дивана.

— Какво е станало? — попита отново.

Тя му разказа, дишайки трудно, а гласът й от време на време се губеше, докато той бе прегърнал главата й и се опитваше да повярва в случилото се.

— Илар е мъртъв — рече Венабили. — Най-накрая убих човек… За пръв път… Това влошава нещата.

— Зле ли си повредена, Дорс?

— Много зле. Илар включи устройството си… на максимум… когато се втурнах към него.

— Могат да те пренастроят.

— Как? Никой… на Трантор… не умее. Трябва ми Данил.

Данил. Демерцел. Нейде дълбоко вътре у себе си Хари винаги бе знаел. Неговият приятел робот му беше осигурил защитник — друг робот, — за да бъде уверен, че психоисторията и семената на Фондациите щяха да имат шанс да пуснат корени. Единственият проблем бе, че Хари се влюби в своя защитник — всъщност в този робот. Сега нещата си дойдоха на мястото. Би могъл да отговори на всичките си човъркащи съмнения и въпроси. И някак си това нямаше никакво значение. Всичко, което имаше значение, беше Дорс.

— Не можем да си го позволим, скъпа.

— Трябва — очите на Дорс се отвориха и тя погледна Селдън. — Трябва. Опитах се да те спася, но пропуснах… нещо важно… сега кой ще те защитава?

Хари Селдън не успяваше да я види ясно. Очите му не бяха наред.

— Не се безпокой за мен, Дорс. Ти си… Ти си…

— Не. Ти, Хари… Кажи на Манела… на Манела… че вече й прощавам. Тя се справи по-добре от мен. Обясни на Уонда. Ти и Рейч… грижете се един за друг.

— Не, не, не — говореше Селдън, като се люшкаше напред-назад. — Не можеш да го допуснеш. Дръж се, Дорс. Моля те, моля те, любима моя.

Венабили леко поклати глава и още по-леко се усмихна:

— Сбогом, Хари, любими. Винаги помни… всичко, което направи за мен.

— Нищо не съм направил за теб.

— Ти ме обичаше и любовта ти ме превърна в… човек.

Очите й останаха отворени, ала Дорс бе престанала да функционира.

Юго Амарил се втурна като вихър в кабинета на Селдън:

— Хари, бунтовете са започнали — по-рано и по-големи, отколкото въобще сме очак…

После се взря в Селдън и Дорс и прошепна:

— Какво става?

Хари му хвърли агонизиращ поглед:

— Бунтовете! Какво ме интересуват сега бунтовете?… Какво изобщо ме интересува сега?

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

УОНДА СЕЛДЪН

СЕЛДЪН, УОНДА — … През последните години от живота си Хари Селдън се привързва силно (някои казват изцяло) към своята внучка Уонда. Останала сирак от ранна младежка възраст, тя се отдава на Проекта по психоистория на дядо си, заемайки мястото на Юго Амарил…

Работата на Уонда Селдън всъщност е докрай загадка, защото на практика тя я върши в пълна изолация. Единствените хора, на които бил разрешен достъп до нейните изследвания, са самият Хари и един млад мъж на име Стетин Палвър (чийто потомък Прийм допринася за възраждането на Трантор четиристотин години по-късно, след като планетата възкръсва от пепелищата на Великия грабеж през 300 г.е.ф.)…

Независимо че цялостният принос на Уонда Селдън към Фондацията остава неизвестен, той е от огромно значение…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

1

Хари Селдън влезе с леко накуцване (както все по-често се случваше в онези дни) в Галактическата библиотека и се отправи към отрупаните плъзгари на въздушни възглавници — малки колички, които се носеха по безкрайните коридори на Библиотеката. Привлече го гледката на трима мъже, седнали в една от нишите на галактографа, който даваше пълно тримерно изображение на Галактиката с всичките й светове, обикалящи бавно, въртейки се под прав ъгъл спрямо нейния център.

От мястото си Селдън видя, че очертаната с яркочервено провинция Анакреон граничи с края на Галактиката и заема обширно пространство, но че е слабонаселена със звезди. Анакреон не блестеше с някакво богатство или култура, обаче се отличаваше с голямото си разстояние от Трантор — десет хиляди парсека[32].

Без да се замисля, Хари се настани пред един терминал близо до тримата и го пусна в режим на случайно търсене, за който бе уверен, че може да продължи неопределено дълго. Някакъв инстинкт му подсказваше, че този подчертан интерес към Анакреон трябва да се дължи на политически причини — самото положение на планетата в Космоса я правеше едно от най-несигурните владения на сегашния имперски режим. Погледът му не слизаше от екрана, но ушите му следяха спора, водещ се до него. В Библиотеката обикновено не се чуваха политически дискусии. Всъщност не се и предполагаше, че такива дискусии могат да се провеждат.

Селдън не познаваше никого от тримата и туй не беше много изненадващо. Редовните посетители на Библиотеката бяха малко и той знаеше повечето по физиономия, а с някои дори бе разговарял, ала до това място имаха достъп всички граждани. Всеки можеше да влезе и да използва апаратурата. (Разбира се, за ограничено време. Само на малцина избраници като професор Хари Селдън разрешаваха „да се устроят“ в Библиотеката. На него бяха предоставили правото да ползва личен кабинет и всякакви библиотечни фондове.)

Единият от мъжете (по очевидни причини Селдън го определи като Гърбоносия) говореше тихо и настойчиво.

— Нека да се отцепят — каза той. — Нека да се отцепят. Харчим луди пари, за да задържим ситуацията, а даже и да успеем, те ще бъдат там само за малко. Не могат да останат завинаги и веднага щом си тръгнат, нещата ще се върнат в старото положение.

Хари разбираше за какво говорят. Едва преди три дни по Транторвизията бяха съобщили, че имперското правителство е взело решение да демонстрира сила, та да вкара необуздания губернатор на Анакреон в правия път. От собствения си психоисторически анализ Селдън знаеше, че това е безполезно, но когато страстите се разпалеха, правителството обикновено не се вслушваше. Професорът се усмихна мрачно, като чу Гърбоносия да казва онова, което той сам беше заявил. А младият човек го изрече, без да притежава каквито и да било знания по психоистория.

— Какво губим, ако сами напуснем Анакреон? — продължи Гърбоносия. — Районът пак ще си е там, където е бил винаги — Точно на ръба на Империята. Нали не може да набере скорост и да тръгне за Андромеда? Така че все ще трябва да търгува с нас и животът ще върви. Какво значение има дали ще отдават чест на Императора, или не? И бездруго няма да разберем.

Вторият мъж, когото по още по-очебийни причини Селдън бе нарекъл Плешивия, вметна:

— Ако Анакреон се откъсне, другите гранични провинции също ще последват примера му и Империята ще се разпадне.

— Какво от това? — прошепна свирепо Гърбоносия. — Тази Империя и тъй не може повече да се управлява добре сама. Прекалено голяма е. Нека граничният район да се отцепи и да се погрижи някак за себе си, ако успее. Вътрешните светове ще станат много по-силни и по-богати. Няма защо границата да ни принадлежи политически; тя ще продължи да бъде наша икономически.

Тогава се обади третият мъж (Червенобузия):

— Бих желал да си прав, но няма да стане така. Ако граничните провинции провъзгласят независимост, всяка от тях първо ще се опита да засили властта си върху гърба на своите съседи. Ще има войни и конфликти и дори най-слабият губернатор ще мечтае в крайна сметка да се превърне в Император. Ще се получи както някога, преди Транторското кралство — мрачна епоха, която ще трае хилядолетия.

— Сигурно няма да бъде чак толкова лошо. Империята може и да се разпадне, обаче бързо ще се излекува, щом хората разберат, че разпадането означава само война и обедняване. Ще обърнат поглед назад, към златните дни на единната държава, и всичко пак ще се оправи. В края на краищата не сме варвари. Ще намерим начин.

— Разбира се — потвърди Гърбоносия. — Трябва да помним, че в своята история Галактическата империя неведнъж се е изправяла пред кризи и винаги се е справяла.

Червенобузия обаче поклати глава и каза:

— Това не е просто поредната криза, а нещо доста по-лошо. Империята се скапва отдавна. Десетте години на хунтата съсипаха икономиката и след падането й и идването на новия монарх властта е толкова слаба, че губернаторите от Периферията няма защо да предприемат нищо. Тя ще рухне под собствената си тежест.

— Ами верността към Императора? — подхвана Гърбоносия.

— Каква вярност? — прекъсна го Червенобузия. — След убийството на Клеон толкоз години карахме без Император, че май никой не го е много грижа. А новият му заместник е само един фигурант. Нито той, нито който и да било друг не може да направи нищо. Това не е криза, това е краят.

Останалите двама намръщено се втренчиха в Червенобузия.

— Ти, изглежда, наистина си вярваш! — обади се Плешивия. — И си мислиш, че имперското правителство просто ще си мирува и ще допусне събитията да се развият по тоя начин?

— Да! Онези от правителството също като вас двамата няма да повярват, че става точно така. Но когато се осъзнаят, ще бъде прекалено късно.

— Какво би ти се искало да направят, ако го вярваха? — попита Плешивия.

Червенобузия погледна към галактографа, сякаш можеше да намери отговора там:

— Не зная. Виж, щом му дойде времето, ще умра, а дотогава нещата няма да са чак толкова зле. После, когато положението се влоши, нека други да се тревожат. Аз ще съм си отишъл, добрите стари времена — също, и то може би завинаги. Впрочем не само аз мисля така. Чували ли сте някога за човек на име Хари Селдън?

— Разбира се — веднага отговори Гърбоносия. — Не беше ли Първи министър при Клеон?

— Да — рече Червенобузия, — той е някакъв учен. Преди няколко месеца го слушах да изнася беседа. Много приятно ми беше да разбера, че не съм единственият, който вярва, че Империята се разпада. Той каза, че…

— Че всичко ще се провали и ще настъпи ерата на непрогледния мрак, тъй ли? — прекъсна го Плешивия.

— Не точно — продължи Червенобузия. — Селдън е от ония, дето си мерят приказките. Каза, че би могло да се случи, но не е прав. Това наистина ще се случи…

Хари бе чул достатъчно. Отиде, накуцвайки, до масата, където седяха тримата мъже, и докосна оратора по рамото.

— Господине — обърна се той към него, — мога ли да поговоря с вас за малко?

Червенобузия се сепна, вдигна очи и попита:

— Ха, вие не сте ли професор Селдън?

— Цял живот съм бил — отвърна Хари и подаде на мъжа справочна пластинка със снимката си. — Бих желал да ви видя в офиса си тук, в Библиотеката, вдругиден, в четири следобед. Ще успеете ли да дойдете?

— На работа съм.

— Ако трябва, обадете се по телефона, че ще отсъствате по болест. Важно е.

— Ами не съм сигурен, господине.

— Направете го — настоя Селдън. — Ако срещнете някакви затруднения, аз ще оправя нещата. А между другото, господа, ще имате ли против да погледна за момент Галактиката на екрана? От дълго време не съм я виждал.

Те мълчаливо кимнаха, очевидно притеснени от присъствието на бившия Първи министър. Един по един мъжете се дръпнаха назад и пуснаха Селдън до контролното табло на галактографа.

Професорът посегна към него и червената светлина, която ограждаше провинция Анакреон, изчезна. Очертанията на Галактиката се стопиха и тя се превърна в пламтящо кълбо от мъгла. То просветляваше, преминавайки в сияйна сфера в центъра, зад който се намираше галактическата черна дупка.

Отделните звезди, разбира се, не можеха да се различат, освен ако не се увеличеше изображението, но тогава на екрана щеше да излезе само една или друга част от Космоса, а Хари искаше да види цялата Галактика, да хвърли поглед на отиващата си Империя.

Натисна някакъв бутон и панорамата се смени с редици жълти точици, представляващи двадесет и петте милиона обитаеми планети. Те се открояваха като петънца в тънката мъгла, която маркираше краищата на Галактиката, ала към центъра й все повече и повече се сгъстяваха. Това приличаше на жълт пояс (той щеше да се разчлени на отделни капки при увеличение на изображението), опасващ сиянието в средата, което естествено си оставаше бяло. Сред вихровите енергии в ядрото не можеха да съществуват земи, годни за живот.

Селдън знаеше, че въпреки наситеното жълто на пояса дори около една на десет хиляди звезди не обикаляше обитаема планета, независимо от възможностите на човечеството да моделира световете и да ги тераформира — тоест да ги преобразява по подобие на Земята. Никакво моделиране не можеше да превърне повечето планети в суша, по която човек да ходи спокойно и без скафандър.

Хари Селдън натисна друг бутон. Жълтите точици изчезнаха и само една малка част от изображението светна в синьо. Това беше Трантор с различните пряко зависими от него светове. Възможно най-близо до централното ядро и все пак изолиран от убийственото му лъчение, той се приемаше за разположен в центъра на Галактиката, макар всъщност да не беше точно така. Обикновено човек се впечатляваше от скромните размери на Трантор — миниатюрно кътче в огромното галактическо царство, в което обаче бяха концентрирани най-голямото богатство, култура и държавна власт, известни някога на човечеството.

И дори това бе обречено на гибел.

Мъжете сякаш прочетоха неговите мисли или вероятно разтълкуваха тъжното изражение на лицето му.

— Империята наистина ли ще бъде унищожена? — попита меко Плешивия.

— Може би. Може би. Всичко може да се случи — още по-меко отговори Селдън.

Той се изправи, усмихна се на мъжете и напусна, но в мислите си крещеше: „Ще бъде! Ще бъде!“

2

Хари Селдън въздъхна и се качи в един от плъзгарите, плътно наредени в голямата ниша. Беше време, и то само преди няколко години, когато той се радваше, като ходеше пъргаво по безкрайните коридори на Библиотеката, казвайки си, че даже и да е прехвърлил шейсетте, все още го бива.

Ала сега, на седемдесет, краката му твърде бързо го предаваха и трябваше да взима плъзгар. По-младите мъже постоянно ги използваха, но разликата беше там, че те го правеха за да си спестят главоболия, а той — защото му се налагаше.

Щом Селдън набра посоката и включи прекъсвача, устройството се вдигна на около сантиметър над пода и потегли доста плавно, тихо и с умерена скорост. Хари се облегна назад и започна да наблюдава стените на коридора, другите плъзгари и случайните пешеходци.

Отмина много библиотекари. Дори след всичките тези години той все още се усмихваше, когато ги виждаше. Те бяха най-старата и с най-уважаваните традиции гилдия в Империята. Придържаха се към маниери и стил, съответстващи на епохата отпреди векове, може би отпреди хилядолетия.

Носеха дрехи от светлокремава коприна — толкова широки, че приличаха на мантии, събрани на врата и свободно спускащи се надолу.

Що се отнася до мъжката част от населението на Трантор, както и на всички други светове, с времето модата се колебаеше между брадите и гладкото бръснене. Откакто си спомняше, мъжете от Трантор, или поне от повечето сектори, бяха грижливо обръснати, с изключение на някои аномални случаи като мустаците на далянците, пример за което беше и приемният му син Рейч.

Библиотекарите обаче се придържаха твърде отдавна към брадите. Всеки от тях имаше доста къса, добре поддържана брада. Тя обточваше лицето му от ухо до ухо, а горната му устна оставаше непокрита. Даже само с това те бяха достатъчно белязани, за да карат гладко бръснатия Селдън да се чувства малко неловко, когато се окажеше заобиколен от група библиотекари.

Всъщност най-характерно от всичко беше шапката, която всеки от гилдията им носеше („Вероятно дори когато спи“ — мислеше си Хари Селдън). Бе квадратна и от мек като кадифе плат, скроена от четири части, които се събираха под копчето на върха. Цветовата гама беше безкрайна и очевидно отделният цвят кодираше съответно значение. Стига човек да е запознат с тази професия, можеше да отгатне трудовия стаж на даден библиотекар, в коя област е специалист, солидни ли са знанията му и така нататък. Шапките помагаха да се определи йерархията им в обществото. С един поглед към шапката на другия всеки библиотекар би могъл да прецени дали да се държи почтително (и до каква степен) или арогантно (и до каква степен).

Галактическата библиотека беше най-голямата единична постройка на Трантор (а навярно и в Галактиката), много по-голяма дори от Императорския дворец. Някога тя била бляскава и пищна и сякаш се гордеела с размерите и великолепието си. Но както и самата Империя, сега Библиотеката се бе смалила и повехнала. Приличаше на стара дама, която все още носи бижутата от своята младост, обаче — уви! — върху сбръчкано и отпуснато тяло.

Плъзгарът спря пред богато украсената врата на кабинета на главния библиотекар и Селдън слезе.

— Добре дошъл, приятелю — усмихна се Лас Зенов, поздравявайки госта с високия си писклив глас. (Хари се чудеше дали някога в младините си не е пял като тенор, ала никога не се осмели да го попита. Главният библиотекар винаги бе като изтъкан от достолепие и въпросът би могъл да му се стори обиден.)

— Привет — отговори на поздрава му Селдън.

Зенов имаше силно прошарена брада и носеше чисто бяла шапка. Професорът разбираше, без каквито и да било обяснения, че това е точно обратният случай на показната суетност. Пълното отсъствие на цвят означаваше най-висок ранг.

Лас Зенов потри ръце като че с някакво вътрешно ликуване:

— Хари, извиках те, защото научих хубави новини за теб. Намерихме го!

— Какво имаш предвид под „го“, Лас?

— Подходящ свят. Ти искаше много отдалечен оттук свят. Мисля, че открихме идеален — усмихна се широко. — Просто остави тоя въпрос на Библиотеката, Хари. Можем да изнамерим нещичко.

— Не се съмнявам, Лас. Разкажи ми за него.

— Добре, нека първо ти покажа местоположението му.

Част от стената се плъзна встрани, светлините в стаята угаснаха и с бавно въртене се появи тримерно изображение на Галактиката. Червените линии отново маркираха провинция Анакреон и Селдън бе почти готов да се закълне, че епизодът с тримата мъже е бил репетиция за този момент.

После в най-отдалечения край на провинцията възникна ярка синя точка.

— Ето го — рече Зенов. — Идеален свят: доста голям, прилично снабден с вода, с подходяща кислородна атмосфера, разбира се, с растителност и с богат морски живот. Няма нужда нито от моделиране, нито от тераформиране, или поне не преди да бъде наистина населен.

— Това необитаван свят ли е, Лас?

— Съвсем. Там няма абсолютно никой.

— Но защо, след като е тъй подходящ? Предполагам, че щом боравите с толкова пълна информация, трябва да е бил изследван. Защо не е колонизиран?

— Изследван е, обаче само с автоматични космически сонди. А колонизация не е имало вероятно защото е прекалено откъснат от всичко. Планетата се върти около звезда, която е по-далеч — много по-далеч — от централната черна дупка от звездата на всяка друга обитавана планета. Струва ми се, че е доста затънтена за бъдещи евентуални колонисти, но мисля, че за теб не е така. Ти каза, че колкото е по-отдалечена, толкоз по-добре.

— Да — потвърди Селдън и кимна. — Все още смятам, че е точно така. Планетата притежава ли име, или е само с буквено-цифрово означение?

— Ако щеш вярвай, притежава име. Онези, които са изпратили сондите, са я кръстили Терминус — архаична дума, превеждана като „краят на границата“. Както изглежда и че е.

— Този свят част ли е от територията на провинция Анакреон? — попита гостът.

— Не съвсем — отговори Зенов. — Ако проследиш внимателно червената линия и червените отсенки, ще видиш, че синята точка на Терминус лежи малко извън тях — всъщност на петдесет светлинни години. Той не принадлежи на никого и дори не е част от Империята.

— Тогава си прав, Лас. Наистина прилича на идеалния свят, който търся.

— Но, разбира се — продължи Зенов, — веднъж щом Терминус се засели, мога да си представя как губернаторът на Анакреон ще започне да твърди, че планетата е под негова юрисдикция.

— Възможно е — съгласи се Селдън, — ала с това ще се занимаваме, когато проблемът възникне.

Главният библиотекар отново потри ръце:

— Какъв прекрасен замисъл! Да поставиш началото на гигантски проект в един съвсем нов, далечен и напълно изолиран свят, тъй че година след година и десетилетие след десетилетие огромната Енциклопедия на цялото човешко познание да може да се попълва и сглобява — образец на всичко налично в тази Библиотека. Де да бях по-млад, с удоволствие щях да се включа в експедицията.

— Ти си почти двайсет години по-млад от мен — тъжно отбеляза Хари. („Почти всеки е по-млад от мен“ — още по-тъжно си помисли той.)

— А, да — каза Зенов. — Чух, че седемдесетият ти рожден ден току-що е минал. Надявам се, че ти е било приятно и си го посрещнал хубаво.

— Не празнувам рождените си дни — размърда се Селдън.

— О, но ти ги празнуваше. Спомням си прочутата история на шейсетия ти рожден ден.

Хари Селдън усети болката тъй силно, сякаш вчера бе претърпял най-голямата си загуба в живота.

— Моля те, не говори за това — промълви той.

— Съжалявам, ще говорим за нещо друго — рече смутеният Зенов. — Ако Терминус действително е светът, който искаш, смятам, че ще удвоиш работата си по подготовката на Енциклопедичния проект. Както ти е известно, Библиотеката с радост ще ти помогне във всяко отношение.

— Зная, Лас, и съм ти безкрайно благодарен. Ние наистина ще продължим да работим.

Той се изправи, все още неспособен да се усмихне след острата болка от спомена за празнувания му преди десет години рожден ден.

— И така трябва да продължа да се трудя — каза Селдън.

На излизане пак почувства угризение на съвестта заради измамата, към която прибягваше. Лас Зенов нямаше ни най-малка представа за истинските намерения на Хари.

3

Хари Селдън огледа удобния апартамент, който през изминалите няколко години му служеше за офис в Галактическата библиотека. И тук, както навсякъде в Библиотеката, се долавяше някаква атмосфера на упадък и изтощение от прекалено дългото съществуване на едно място. И въпреки всичко Селдън знаеше, че цялото туй богатство може да се запази още векове наред, а с разумно преустройство — дори хилядолетия.

Как се бе озовал тука?

За пореден път прекара миналото през съзнанието си и проследи наум линията на своя живот — несъмнен признак за остаряване. В миналото дремят толкова повече неща, отколкото в бъдещето, че човек отклонява мисълта си от застрашителния мрак напред и се отдава на спокойно съзерцание на по-ранните събития.

В неговия случай обаче имаше една разлика. В продължение на три десетилетия психоисторията бе следвала почти права линия на развитие и беше напредвала бавно, но сигурно. И изведнъж преди шест години настъпи рязък и съвсем неочакван обрат.

Ала Селдън знаеше как точно се бе случило това, как едно стечение на обстоятелствата направи поврата възможен.

Причината, разбира се, беше Уонда, внучката на Хари. Той затвори очи и се намести в стола си, за да проследи отново събитията отпреди шест години.

Дванадесетгодишната Уонда беше безутешна. Майка й, Манела, бе родила друго дете — друго малко момиченце, Белис — и за известно време цялото внимание се насочи към бебето.

След като завърши книгата за своя роден сектор Дал, баща й Рейч реши, че това е незначителен успех и че той самият не е голяма знаменитост. Поканиха го да говори по темата и Рейч прие с готовност, защото беше силно погълнат от проблема и както каза с усмивка на Хари: „Щом говоря за Дал, не ми се налага да крия далянския си акцент. Всъщност аудиторията очаква да го чуе от мен.“

В резултат на лекциите обаче той дълго отсъстваше от дома, а когато си бе вкъщи, искаше да вижда бебето.

Колкото до Дорс Венабили, тя отдавна изчезна. Загубата й остави у Хари вечно кървяща, болезнена рана и той реагира неадекватно. Сънят на Уонда бе задействал поредицата от събития, които доведоха до гибелта на Дорс.

Внучката нямаше нищо общо със случилото се и Селдън добре го знаеше, но въпреки всичко усещаше, че се отдръпва от нея, с което и той я предаде при кризата, предизвикана от раждането на бебето.

И Уонда безутешно се насочи към единствения човек, който сякаш винаги се радваше да я види, единствения, на когото можеше да разчита. Това беше Юго Амарил. Той отстъпваше само на Хари в развитието на психоисторията и го надминаваше в абсолютното си, денонощно отдаване на тази наука. Селдън имаше Дорс и Рейч, а за Юго психоисторията бе всичко, понеже нямаше жена и деца. И все пак когато Уонда дойдеше при него, нещо вътре у Юго я приемаше именно като дете и смътно, макар и за миг, той изпитваше някакво чувство на загуба, което, изглежда, смекчаваше, показвайки обичта си на малката. Амарил определено се отнасяше към нея като с недоизраснал възрастен човек, ала това май се харесваше на Уонда.

Преди шест години тя влезе объркана в кабинета на Юго. Той я погледна с широко отворените си реконструирани очи и, както обикновено, мина мъничко време, преди да я познае.

— Я, ето я моята скъпа приятелка Уонда — обърна се ученият към нея. — Защо изглеждаш толкова тъжна? Привлекателна млада жена като теб не би трябвало никога да бъде тъжна.

— Никой не ме обича — каза му Уонда и горната й устна затрепери.

— Хайде, хайде, не е вярно.

— Те обичат само бебето и повече не ги е грижа за мен.

— Аз те обичам, Уонда.

— В такъв случай ти си единственият, чичо Юго — и въпреки че вече не можеше да се покачи в скута му, както правеше като по-малка, тя сгуши главица на рамото му и заплака.

Амарил, който съвсем не знаеше какво да стори, успя само да прегърне девойчето и да каже:

— Не плачи, не плачи.

И от чисто съчувствие, а и защото в собствения му живот имаше толкова малко поводи, за които би могъл да заплаче, той усети, че по неговите бузи също се стичат сълзи. И тогава с внезапен прилив на енергия й предложи:

— Уонда, искаш ли да видиш нещо хубаво?

— Какво? — подсмръкна гостенката.

Амарил познаваше едно-единствено хубаво нещо в живота и Вселената.

— Виждала ли си някога първичния радиант?

— Не. Какво представлява?

— Това е уредът, който дядо ти и аз използваме, когато работим. Гледай, ето го тук.

Той посочи черния куб върху бюрото си и Уонда печално го погледна.

— Не е хубав — въздъхна тя.

— В момента не е — съгласи се Амарил, — но почакай да го включа.

И той го включи. Притъмня, а стаята се изпълни със светли точици и разноцветни ивици.

— Виждаш ли? Сега можем да го увеличим и всички петънца ще станат математически символи.

Така и сториха. Към тях като че ли потече материя и там, във въздуха, се появиха всевъзможни знаци, букви, числа, стрелки и форми, каквито Уонда никога не беше наблюдавала преди.

— Не е ли хубаво? — попита Юго Амарил.

— Да, хубаво е — отговори Уонда, загледана внимателно в уравненията, които (тя не го знаеше) представляваха възможни варианти на бъдещето. — Това обаче не ми харесва. Струва ми се, че е сбъркано — момичето посочи едно ярко уравнение от лявата си страна.

— Сбъркано? Защо казваш, че е сбъркано? — попита Амарил и се намръщи.

— Защото не е… красиво. Аз бих го направила по друг начин.

Амарил тихо се прокашля.

— О’кей, ще се опитам да го оправя — той се приближи до уравнението и се втренчи по бухалския си маниер.

— Чичо Юго, много съм ти благодарна, че ми показа красивите си светлинки — рече Уонда. — Може би един ден ще разбера какво означават.

— Няма защо — кимна Амарил. — Надявам се, че се чувстваш по-добре.

— Да, малко по-добре ми е, благодаря — и като разцъфна в мимолетна усмивка, тя излезе от стаята.

Ученият остана на мястото си, усещайки се леко обиден. Не обичаше някой да критикува продукта на първичния радиант, та било това и едно дванайсетгодишно момиче, което нищо не разбира.

И както стоеше там, нямаше ни най-слаба представа, че психоисторическата революция бе започнала.

4

Онзи следобед Амарил отиде до кабинета на Хари Селдън в Стрилингския университет. Това само по себе си беше необичайно, тъй като Юго Амарил практически никога не напускаше своя кабинет, дори и за да разговаря с някой колега долу в залата.

— Хари — подхвана намръщен и озадачен, — случи се нещо много странно. Много особено.

Селдън погледна приятеля си с най-дълбока тъга. Той беше едва петдесет и три годишен, но изглеждаше значително по-стар, прегърбен и износен, почти прозрачен. Когато го принудеха, минаваше на медицински прегледи и лекарите вечно му препоръчваха да престане да работи за известно време (някои казваха завинаги) и да си почине. Според тях само така можеше да се подобри здравето му. В противен случай… Хари поклати глава. „Отнемете му работата и той ще умре доста по-скоро и… по-нещастен. Нямаме избор.“

И тогава Селдън осъзна, че погълнат от такива мисли, не чува какво му говори Амарил.

— Извинявай, Юго — промълви. — Малко съм разсеян. Започни отначало.

— Казвам ти, че се случи нещо много странно, много особено.

— Какво, Юго?

— Дойде да ме види Уонда. Беше твърде тъжна и разстроена.

— Защо?

— Очевидно заради бебето.

— А, да — рече Хари със силна нотка на вина в гласа си.

— Плака на рамото ми. Всъщност и аз малко се разплаках, Хари. Та тогава си помислих, че ще я развеселя, като й покажа първичния радиант — тук Амарил се поколеба, сякаш подбираше внимателно следващите си думи.

— Продължавай, Юго. Какво се случи?

— Ами тя погледна всички светлини, а аз увеличих една част, по-точно сектор 42R254. Знаеш ли го?

— Не, Юго — усмихна се Селдън. — Не съм запаметил уравненията толкова добре като теб.

— Виж какво, трябва да го направиш — сурово кимна Амарил. — Как можеш да работиш пълноценно, ако… Нищо де… Опитвам се да ти кажа, че Уонда посочи част от сектора и настоя, че не е добра. Не била красива.

— Защо не? Всички си имаме лични предпочитания и неща, които не харесваме.

— Да, разбира се, обаче аз размишлявах върху въпроса и му отделих известно време. Хари, там имаше някакъв пропуск. Програмирането не беше прецизно и тази област, точно същата, която Уонда показа, не бе изпипана. И наистина не беше красива.

Селдън се изпъна доста сковано на стола си и се намръщи:

— Искам хубаво да го проумея, Юго. Тя е посочила нещо наслуки, казала е, че не е добро, и е излязла права, така ли?

— Ех, посочи, само че не наслуки, ами съвсем преднамерено.

— Но това е невъзможно.

— Да, обаче се случи. Аз бях там.

— Не твърдя, че не се е случило, а че чисто и просто е някакво невероятно съвпадение.

— Тъй ли? Мислиш ли, че с всичките си знания по психоистория ти би могъл да хвърлиш поглед на нова система от уравнения и да ми кажеш, че тъкмо онази част не е вярна?

— Добре де, Юго, как стана така, че разшири точно същия отрязък от уравненията? Кое те накара да увеличиш именно него?

— Беше съвпадение, ако щеш — сви рамене Амарил. — Просто си играех с настройката.

— Не може да е съвпадение — промърмори Селдън. Той потъна в мисли за малко и после формулира въпроса, който даде ход на психоисторическата революция, започната от Уонда. — Юго — попита, — ти хранеше ли известни съмнения спрямо тези уравнения преди това? Имаше ли причина да смяташ, че са грешни?

Амарил смутено пипаше широкия колан на гащеризона си.

— Да, мисля, че имах. Знаеш ли…

— Мислиш, че си имал?

— Точно така. Струва ми се, че си го спомних, когато въвеждах системата. Разбираш ли, това е нов сектор… пръстите ми сякаш неволно се плъзнаха по програматора. Тогава ми се стори, че всичко е наред, ала предполагам, че вътрешно съм продължил да се тревожа. Помня, че си казах, че не изглежда както трябва, но се наложи да върша други неща и просто го оставих. Обаче щом Уонда посочи тъкмо оня отрязък, който ме безпокоеше, реших да проверя заради нея… иначе бих отминал думите й като детински приказки.

— Значи си включил именно тази част от уравненията, за да я покажеш на Уонда, така ли?

— Кой знае… — сви рамене Амарил.

— А точно преди това вие двамата сте били много близко един до друг, прегърнати и разплакани.

Амарил отново сви рамене и придоби още по-объркан вид.

— Смятам, че знам какво се е случило, Юго — каза Селдън. — Уонда е прочела мислите ти.

— Невъзможно! — подскочи Амарил като ужилен.

— Някога познавах човек с необикновени умствени дарби именно от този тип — бавно рече Хари и си спомни с тъга за Ето Демерцел или, както само той го знаеше, Данил. — Той обаче беше някак си повече от човешко същество. Но талантът му да чете или долавя мислите на други хора, да ги убеждава да действат по определен начин беше умствена способност. Предполагам, че Уонда също има тази способност.

— Не мога да повярвам — заинати се Амарил.

— Аз пък мога — настоя Селдън. — Обаче не знам какво да правя.

Той смътно бе предусетил тътнежа на революцията в психоисторическите изследвания… ала само смътно.

5

— Татко, изглеждаш уморен — каза загрижен Рейч.

— Наистина съм уморен — съгласи се Хари. — А ти как си?

Рейч беше на четиридесет и четири години и косата му бе започнала леко да посивява, макар мустаците му да си оставаха гъсти и тъмни, съвсем далянски. Селдън се усъмни дали не ги боядисва. Даже и да го правеше, нямаше да е редно да го пита.

— Приключи ли вече с преподаването? — поинтересува се Хари.

— Само засега, но не задълго. Радвам се, че съм у дома и се виждам с бебето и Манела, и с Уонда… Ами ти как си?

— Добре, благодаря. Имам новини за теб, Рейч. Преставаш с лекциите си. Нужен си ми тук.

— Защо? — намръщи се Рейч.

Два пъти го бяха изпращали по различни поводи с деликатна мисия, ала това бе по времето на джоуранъмитската заплаха. Доколкото знаеше, днес нещата бяха спокойни, особено след събарянето на хунтата и възцаряването на онзи мижав монарх.

— Става въпрос за Уонда — поясни Хари Селдън.

— Уонда ли? Какво й е на Уонда?

— Нищо й няма, но ще трябва да проучим пълния й геном[33], а също така твоя, на Манела и евентуално на бебето.

— И на Белис ли? Какъв е проблемът?

— Рейч — поколеба се Селдън, — знаеш, че майка ти и аз винаги сме мислили, че у теб има нещо много привлекателно, което вдъхва обич и доверие.

— Зная, че ти смяташе тъй. Казвал си ми го доста често, когато се опитваше да ме накараш да свърша някоя трудна работа. И за да бъда честен с теб, ще ти призная, че аз никога не съм го почувствал.

— Не, ти спечели мен и… и Дорс. (Той с мъка изрече името, въпреки че от нейната гибел бяха изминали няколко години.) Спечели Рашел от Уайт, Джоу-Джоу Джоуранъм, Манела. Как си обясняваш всичко това?

— С интелигентност и чар — засмя се Рейч.

— Не ти ли е минавало през ума, че може да си се докосвал до техните… до нашите… мисли?

— Не, никога не ми е хрумвало. А сега, като го споменаваш, ми се струва смешно. Разбира се, с цялото ми уважение към теб, татко.

— Ами ако ти кажа, че в момент на криза Уонда, изглежда, е прочела мислите на Юго?

— Бих отвърнал, че е съвпадение или въображение.

— Рейч, навремето познавах един човек, който умееше да управлява мислите на хората толкова лесно, колкото ти и аз да водим разговор.

— Кой е той?

— Не мога да говоря за него, но ми повярвай.

— Добре де… — кимна Рейч със съмнение.

— Бях в Галактическата библиотека, за да направя справка по тези въпроси. Има една любопитна история отпреди двайсет хиляди години, тоест някъде от неясното начало на хиперпространствения полет. Става дума за момиче, не по-възрастно от Уонда, което можело да общува с цяла планета, обикаляща около слънце, наречено Немезида.

— Сигурно е приказка.

— Сигурно, и то недовършена. Обаче сходството с Уонда е удивително.

— Какво смяташ да предприемеш, татко? — попита Рейч.

— Не съм решил, Рейч. Необходимо ми е да зная генома и да открия други като Уонда. Мисля, че младите, макар и рядко, се раждат с такива умствени способности, но че това в общи линии им създава неприятности и те се научават да го крият. А щом пораснат, тази тяхна способност, този талант потъва дълбоко в мозъка им… един вид подсъзнателен акт на самосъхранение. Убеден съм, че в Империята или дори само сред четиридесетте милиарда жители на Трантор трябва да има и други като Уонда. И ако познавам нужния ми геном, мога да подложа на тест ония, които смятам, че са подобни на нея.

— И какво ще правиш с тях, ако ги откриеш, татко?

— Уверен съм, че точно те са необходими за понататъшното развитие на психоисторията.

— Уонда е първият известен на теб такъв случай и ти се надяваш да направиш от нея психоисторик, така ли?

— Вероятно да.

— Като Юго… Татко, не!

— Защо не?

— Защото искам тя да израсне нормално момиче и да стане нормална жена. Няма да ти позволя да я насадиш пред първичния радиант и да я превърнеш в жив паметник на психоисторическата математика.

— Може да не се стигне дотам, Рейч — каза Селдън, — обаче ние трябва да разполагаме с нейния геном. Знаеш, че от хиляди години се предлага геномът на всяко човешко същество да се съхранява в архив. Само разноските са попречили това да се въведе на практика; иначе никой не се съмнява, че ползата ще е голяма. Сигурно разбираш какви са предимствата. Ако не друго, то поне ще узнаем дали Уонда е предразположена към различни психични смущения. Вярвам, че ако имахме генома на Юго, той сега нямаше да умира. Убеден съм, че можем да стигнем дотам.

— Може би да, татко, ала не и по-нататък. Бих се обзаложил, че Манела ще бъде доста по-непреклонна от мен по този въпрос.

— Много добре — реагира Селдън. — Но помни: край с лекционните ти обиколки. Трябваш ми тук.

— Ще видим — промърмори Рейч и излезе.

Хари седеше и се чудеше какво да прави. Ето Демерцел, единственият му познат, който умееше да управлява чуждите умове, би знаел какво да стори. Навярно и Дорс, с нечовешката си интуиция, би знаела как да постъпи.

Той самият имаше смътно виждане за една нова психоистория и нищо повече от това.

6

Не беше лесно да се получи пълният геном на Уонда. Преди всичко биофизиците, които притежаваха знания и подготовка да работят с генома, бяха малко на брой, а и доколкото съществуваха, винаги бяха заети.

Нито пък бе възможно Селдън да обсъжда открито въпроса, за да заинтересува тия биофизици. Той чувстваше, че е изключително важно да пази в пълна тайна от цялата Галактика умствените способности на Уонда.

Друга трудност беше адски високата цена на процедурата.

Хари поклати глава и попита Миан Енделецки — биофизичката, с която се консултираше:

— Защо е толкова скъпо, доктор Енделецки? Не съм специалист в тази област, обаче според мен процесът е изцяло компютъризиран и след като веднъж се вземе проба от кожата, геномът може напълно да се картографира и анализира само за няколко дни.

— Вярно е, но да се получи молекулата на дезоксирибонуклеиновата киселина с навързаните милиарди нуклеотиди и да се определят позициите на всички пурини и пиримидини е най-малкото, действително най-малкото нещо, професор Селдън. Тогава идва изследването на всеки елемент и сравняването му с някакъв еталон. На първо място вземете под внимание факта, че независимо че разполагаме с пълни данни за някои геноми, те представляват нищожна част от общия брой на съществуващите по света, така че всъщност ние не знаем доколко наистина са еталонни.

— Защо, докторе? — запита Селдън.

— По редица причини. Една от тях е цената. Твърде малко хора са готови да я платят, освен ако нямат сериозно основание да мислят, че техният геном не е в ред. А ако пък нямат особен повод, не желаят да се подлагат на анализ от страх, че ще се открие нещо, което не е както трябва. Е, сега сигурен ли сте, че искате да се определи геномът на вашата внучка?

— Да, много е важно.

— Защо? Проявява ли признаци на метаболична аномалия?

— Не, по-точно обратното… обаче не знам противоположната дума на аномалия… Аз я смятам за твърде необикновен човек и искам да науча в какво именно се състои нейната необикновеност.

— В какъв смисъл необикновена?

— Умствено, ала ми е невъзможно да го обясня в подробности, защото не го разбирам напълно. Може би ще успея, след като се уточни геномът й.

— На колко години е?

— Скоро ще навърши тринайсет.

— В такъв случай ще ми трябва разрешение от нейните родители.

Селдън леко се изкашля:

— То може да се окаже трудно. Аз съм й дядо. Моето разрешение няма ли да е достатъчно?

— За мен — да, но нали знаете, че става въпрос за закона. Не искам да загубя правото си да практикувам професията.

Хари отново трябваше да се срещне с Рейч. Това също бе трудно, защото Рейч още веднъж се противопостави, заявявайки, че той и Манела желаят Уонда да живее нормалния живот на обикновено момиче. Ами ако геномът й се окаже анормален? Ще бъде ли грабната, за да я бодат и проучват като лабораторен екземпляр? Да не би Хари, с фанатичната си страст към своя Психоисторически проект, да наложи на внучката режим, изпълнен с работа и без игри, изолирайки я от другите млади хора на нейната възраст? Селдън обаче беше настойчив:

— Имай ми доверие, Рейч. Никога не бих навредил на Уонда, но трябва да направим изследването. Ако е онова, което подозирам, че е, ние може да сме на прага да променим хода на психоисторията и бъдещето на самата Галактика!

И така, той убеди Рейч, а някак си получи и съгласието на Манела. Тримата възрастни заедно заведоха Уонда в кабинета на доктор Енделецки. Миан Енделецки ги поздрави на вратата. Косата й беше снежнобяла, ала лицето не издаваше годините й.

Тя се взря в момичето, което влезе с подчертано любопитство, но без следа от притеснение или страх. Сетне обърна поглед към тримата придружители.

— Майка, баща и дядо, права ли съм? — попита с усмивка доктор Енделецки.

— Напълно — отговори Селдън.

Рейч изглеждаше гузен, а Манела, с леко подпухналото си лице и позачервените си очи — уморена.

— Уонда — подхвана лекарката, — нали така се казваш?

— Да, госпожо — отвърна Уонда с ясния си глас.

— Ще ти обясня какво точно ще правя с теб. Предполагам, че си служиш с дясната ръка?

— Да, госпожо.

— Чудесно. В такъв случай ще инжектирам малко упойка под лакътя ти. Ще я почувстваш като хладен вятър, нищо повече. След това ще остържа мъничко кожа от теб, съвсем мъничко. Няма да има болка и кръв, нито пък ще остане белег. Щом свърша, ще пръсна дезинфекционно средство на мястото. Всичко ще трае само няколко минути. Добре ли е така?

— Разбира се — кимна Уонда и протегна ръката си.

Когато приключи, доктор Енделецки каза:

— Ще сложа остърганата кожичка под микроскоп, ще избера една нормална клетка и ще включа моя компютъризиран генен анализатор. Той ще очертае границите на всеки последен нуклеотид, но те са милиарди. Това вероятно ще отнеме почти цял ден. Естествено процедурата се извършва автоматично, тъй че аз няма да седя да я наблюдавам, а и вие няма смисъл да стоите тук. След като геномът бъде готов, ще отиде дори повече време да се анализира. Ако искате задачата да е напълно свършена, могат да минат две-три седмици. Затова процедурата е толкова скъпа. Работата е тежка и продължителна. Щом получа резултата, ще ви се обадя — тя се извърна, сякаш отпращаше семейството, и се захвана с блестящия апарат на масата пред себе си.

— Когато се натъкнете на някой необикновен детайл, ще се свържете ли незабавно с мен? — попита Селдън. — Имам предвид, да не чакам до пълното завършване на анализа, ако откриете нещо още в първия час. Не ме карайте да чакам.

— Възможността да се открие нещо още в първия час е много малка, но аз ви обещавам, професор Селдън, че стига да е необходимо, ще се свържа с вас веднага.

Манела сграбчи Уонда за ръка и тържествено я изведе. Рейч се затътри след тях, а Хари поспря и се обърна към Миан Енделецки:

— Това е по-важно, отколкото предполагате, доктор Енделецки.

— Каквато и да е причината, професоре, аз ще направя всичко възможно — кимна биофизичката.

Селдън излезе, стиснал силно устни. Не знаеше защо бе решил, че геномът някак си ще бъде готов за пет минути и че един поглед към него след още пет минути ще му даде отговор. Сега ще трябва да чака със седмици, без да знае какво ще се открие.

Той скръцна със зъби. Щеше ли някога Втората фондация — най-новата рожба на ума му — да бъде създадена, или завинаги ще си остане непостижима?

7

Хари Селдън влезе с нервна усмивка в кабинета на доктор Енделецки.

— Вие казахте две-три седмици, докторе, а вече мина повече от месец.

— Съжалявам професоре — отвърна Мариан Енделецки, — но вие искахте всичко да бъде точно и аз се постарах да го направя.

— Е, и какво открихте? — тревожното изражение не изчезна от лицето на Селдън.

— Сто и няколко дефектни гена.

— Какво? Дефектни гени ли? Сериозно ли говорите, докторе?

— Съвсем сериозно, защо? Не съществуват геноми без най-малко сто такива гена. Обикновено са значително повече. Знаете ли, не е толкоз лошо, колкото ви се струва.

— Не, не зная. Специалистът сте вие, докторе, не аз.

Биофизичката въздъхна и се размърда на стола си:

— Вие нямате представа от генетиката, нали, професоре?

— Не, нямам. Човек не може да изучи всичко.

— Абсолютно прав сте. Аз пък не зная нищо за това… как го наричате… за тази ваша психоистория.

Доктор Енделецки сви рамене и продължи:

— Ако искахте да ми обясните нещо от психоисторията, щеше да ви се наложи да започнете от самото начало и вероятно дори тогава нямаше да го разбера. А сега, що се отнася до генетиката…

— Да?

— Един дефектен ген обикновено не значи нищо. Има някои, които са толкова анормални и толкова решаващи, че могат да предизвикат ужасни смущения. Те обаче са много редки. Повечето дефектни гени просто не работят с необходимата точност, ами са като леко дебалансирани колела. Колата ще се движи, е, слабо ще вибрира, ала все пак ще се движи.

— Гените на Уонда от тоя вид ли са?

— Да. Повече или по-малко — да. В края на краищата ако всеки ген беше перфектен, ние щяхме да изглеждаме съвсем еднакви и щяхме да се държим по абсолютно един и същ начин. Разликата в геномите прави хората различни.

— Но нещата не се ли влошават с възрастта?

— Да, с възрастта всички започваме да функционираме по-лошо. Когато влязохте, забелязах, че куцате. Каква е причината?

— Мъничко ишиас — промърмори Селдън.

— Цял живот ли го имате?

— Разбира се, че не.

— Ето, някои от вашите гени са се поразвалили с времето и сега куцате.

— А какво ще стане с Уонда след години?

— Не зная. Не мога да предвиждам бъдещето, професоре; струва ми се, че това е във вашата област. Ако все пак трябва да предположа, бих казала, че нищо особено няма да й се случи — поне генетично, — като се изключат възрастовите натрупвания.

— Сигурна ли сте? — трепна Селдън.

— Налага се да ми повярвате. Искахте да проучите генома на Уонда и поехте риска да откриете някои подробности, които може би е по-хубаво да не узнаете. Но, да повторя, според мен нищо страшно не я очаква.

— Ами дефектните гени не трябва ли да ги оправим? Въобще можем ли да предприемем нещо?

— Не. Първо, ще бъде много скъпо. Второ, вероятно няма да ги оправим задълго. И последно, хората са против това.

— Защо, докторе?

— Защото по принцип са против науката. Би следвало да го знаете по-добре от всички, професоре. Боя се, че особено от смъртта на Клеон насам мистицизмът е във възход. Хората не вярват, че гените могат да се поправят по научен начин. По-скоро са готови да лекуват болестите чрез полагане на ръце или с някакви други алабализми. Откровено казано, за мен е изключително трудно да продължа работата си. Средствата са твърде малко.

— Всъщност аз разбирам това положение много добре — кимна Селдън. — Психоисторията го обяснява, но да си призная, не мислех, че нещата се влошават толкова бързо. Така съм се заровил в изследванията си, че не забелязвам трудностите около мен. Вече над тридесет години наблюдавам как Галактическата империя се разпада — въздъхна той. — А напоследък е започнала да се руши доста по-бързо и не виждам как ще спрем срива навреме.

— Вие опитвате ли се? — доктор Енделецки изглеждаше развеселена.

— Да.

— Желая ви много късмет. Колкото до вашия ишиас, знаете ли, преди петдесет години е можел да се излекува, ала не и сега.

— Защо?

— Ами апаратите, използвани за такова лечение, ги няма, а хората, които биха могли да ги управляват, отдавна работят в други области. Медицината запада.

— Заедно с всичко останало — замислено отбеляза Хари Селдън: — Но нека се върнем към Уонда. Аз мисля, че тя е съвсем необикновена — с мозък, различен от този на повечето хора. Какво ви казва нейният геном за това?

Доктор Енделецки се отпусна назад в стола си:

— Професор Селдън, знаете ли колко гени участват във функцията на мозъка?

— Не.

— Ще ви напомня, че от всички аспекти на нашето тяло мозъчната функция е най-сложната. Всъщност, доколкото ни е известно, във Вселената няма нищо по-сложно от човешкия мозък. Затуй не бива да се изненадвате, когато ви казвам, че има хиляди гени и всеки от тях играе роля в неговото функциониране.

— Хиляди ли?

— Точно така и е невъзможно да се мине през всичките, за да се види специалното и необичайното. По отношение на Уонда ще повярвам на думите ви. Тя е необикновено момиче с необикновен ум, обаче аз не забелязвам в генома й нищо, което да ми говори друго за мозъка й, освен че е нормален.

— Бихте ли могли да откриете още хора, чиито гени за умствените функции са като гените на Уонда, хора със сходно устройство?

— Твърде се съмнявам. Дори ако нечий друг мозък прилича много на нейния, в геномите независимо от всичко ще има огромни различия. Безполезно е да се търсят сходства. Кажете ми, професоре, кое при Уонда ви кара да мислите, че тя е толкоз необикновена?

— Съжалявам, но не бива да обсъждам този въпрос — поклати глава Селдън.

— Тогава аз съм сигурна, че не мога да направя нищо повече за вас. Как разбрахте, че мозъкът й е необичаен? И това ли не можете да обсъждате?

— Случайно — промърмори Хари. — Чиста случайност.

— Щом е така, вие ще трябва също тъй случайно да откриете и други мозъци като нейния. Алтернатива тук просто няма.

Двамата потънаха в мълчание. Накрая Селдън се обади:

— Имате ли да ми кажете още нещо?

— Страхувам се, че не, с изключение на това, че ще ви пратя сметката.

Посетителят се надигна с усилие. Ишиасът силно го болеше.

— Е, благодаря ви, докторе. Изпратете ми сметката и аз ще я платя.

Той напусна лекарския кабинет, чудейки се какво ще прави сега.

8

Като всеки интелектуалец Хари Селдън ползваше свободно Галактическата библиотека. В повечето случаи го вършеше от разстояние, с компютър, но понякога я посещаваше по-скоро за да се измъкне от напрежението на Психоисторическия проект, отколкото с някаква друга цел. А през последните няколко години, откакто за пръв път формулира своя план да намери други като Уонда, той поддържаше в Библиотеката собствен кабинет, така че да има бърз достъп до богатата й налична информация. Даже нае малък апартамент под купола на съседния сектор, та да може да отива пеш до тази Библиотека, щом постоянно нарастващата по обем изследователска работа му попречеше да се върне в Стрилинг.

Сега обаче неговият план придоби други размери и Хари искаше да се види с Лас Зенов. Това бе първият път, когато щеше да се срещне с него очи в очи.

Не беше лесно да уреди личен разговор с главния библиотекар на Галактическата библиотека. Той възприемаше собствения си пост като нещо много голямо и ценно и често говореха, че ако дори Императорът пожелаел да се консултира с Лас, трябвало сам да отиде в Библиотеката и да чака реда си.

Но Селдън не се тревожеше. Зенов го знаеше добре, въпреки че никога не го бе виждал лично.

— За мен е чест, Първи министре — поздрави той.

— Предполагам, помните — усмихна се гостът, — че от шестнайсет години не съм на този пост.

— Честта да ви титулуват така все още е ваша. Освен това, господине, вие направихте доста да ни отървете от бруталното господство на хунтата, която в много случаи нарушаваше свещеното правило за неутралитета на Библиотеката.

(„Аха — помисли си Селдън, — ето кое обяснява готовността, с която ме прие.“)

— Само слухове — рече той на глас.

— А сега ми кажете — обърна се към него Зенов, който не можа да се въздържи и хвърли бегъл поглед на часолентата върху китката си — какво мога да направя за вас?

— Главни библиотекарю — подхвана Хари Селдън, — не съм дошъл да ви моля за нещо лесно. Онова, което искам, е повече пространство в Библиотеката. Искам позволение да доведа голям брой свои сътрудници. Искам разрешение да предприема разработването на дълга и сложна програма от изключителна важност.

Лицето на Лас Зенов страдалчески се изопна:

— Вие желаете прекалено много. Можете ли да обясните значението на всичко това?

— Да. Империята е в процес на разпадане.

Последва продължителна пауза. Сетне Зенов се обади:

— Чух за изследванията ви в областта на психоисторията. Съобщиха ми, че тая ваша нова наука дава обещания да предсказва бъдещето. Вие за психоисторически предсказания ли говорите?

— Не. Все още не съм стигнал до момента, когато мога със сигурност да надниквам в бъдещето. Но човек не се нуждае от психоистория, за да разбере, че Империята се разпада. Вие сам можете да видите доказателствата за този факт.

— Моята работа тук изцяло ме поглъща, професор Селдън — въздъхна Зенов. — В социалната и политическата сфера аз съм същинско дете.

— Ако желаете, бихте могли да се консултирате с информацията, съдържаща се в Библиотеката. Та погледнете само кабинета си — задръстен е с всевъзможни сведения от всички краища на Галактическата империя.

— Страхувам се, че аз съм последният човек, който е в крак с всичко това — каза Лас Зенов и тъжно се усмихна. — Нали знаете старата поговорка: „Детето на обущаря ходи босо.“ Въпреки туй ми се струва, че Империята е възстановена — отново имаме Император.

— Само като име, главни библиотекарю. В повечето от далечните провинции името на Императора се споменава ритуално от време на време, ала той не играе никаква роля в онова, което вършат. Външните светове контролират своите програми и, още по-важно, държат под контрол местните въоръжени сили, които са извън обхвата на императорската власт. Ако монархът само се опита да наложи авторитета си вън от Вътрешните светове, той би претърпял неуспех. Съмнявам се дали ще минат и двайсет години, преди някои от тези Външни светове да обявят независимост.

— Ако сте прав — въздъхна Зенов, — то ние живеем в най-лошата епоха, която Империята някога е познавала. Но какво общо има това с вашето желание за повече кабинетно пространство и допълнителен персонал тук, в Библиотеката?

— Ако Империята се разпадне, Галактическата библиотека може би няма да се спаси от гигантската касапница.

— О, тя трябва да се спаси — каза сериозно Зенов. — И по-рано е имало трудни времена, обаче винаги е съществувало разбирането, че в качеството си на хранилище на цялото човешко познание Библиотеката на Трантор следва да остане неприкосновена. И по-нататък ще бъде така.

— Може и да не бъде. Вие самият споменахте, че хунтата е нарушавала вашия неутралитет.

— Не толкова сериозно.

— Следващия път може да е по-сериозно, а ние не бива да позволим тъкмо хранилището на цялото човешко познание да бъде разрушено.

— И как вашето засилено присъствие тук ще предотврати това?

— Няма да го предотврати, но проектът, от който се интересувам, ще помогне. Искам да създам една велика енциклопедия, съдържаща цялото познание, от което човечеството ще се нуждае, за да се изгради наново в случай че стане най-лошото — ако щете, наречете я Енциклопедия „Галактика“. Ние нямаме нужда от всичката информация в Библиотеката. Голям процент от нея е съвсем тривиален. Библиотеките на отделните провинции, пръснати в Галактиката, могат също да бъдат разрушени, а и да не бъдат, ако не цялата, то поне значителна част от местната информация се получава чрез компютъризирана връзка от Галактическата библиотека. Затова аз имам предвид нещо абсолютно независимо, което съдържа във възможно най-сбита форма основните знания, необходими на човечеството.

— Ами ако и те бъдат унищожени?

— Надявам се, че няма. Смятам да открия далечен свят, някъде в покрайнините на Галактиката, където да мога да преместя моите енциклопедисти, за да работят на спокойствие. Докато обаче се намери такъв свят, искам ядрото на групата да използва възможностите на Библиотеката и да реши какво ще е нужно за проекта.

— Разбирам какво имате предвид, професор Селдън — направи гримаса Лас Зенов, — но не съм сигурен дали може да се осъществи.

— Защо не, главни библиотекарю?

— Защото главен библиотекар не значи абсолютен монарх. Аз съм обвързан с доста голям Съвет — нещо като законодателен орган — и, моля ви, не си мислете, че мога просто ей така да прокарам вашия проект за Енциклопедията.

— Изненадан съм.

— Не се изненадвайте. Не съм много популярен главен библиотекар. От няколко години насам Съветът се бори за ограничен достъп до Библиотеката, а аз се съпротивлявам. Той се дразни дори от това, че съм ви отпуснал вашия малък кабинет.

— Ограничен достъп ли?

— Точно така. Идеята е, ако някой се нуждае от информация, той или тя да се свърже с библиотекаря и библиотекарят да предостави информацията на човека. Съветът не иска хората да влизат в Библиотеката и сами да се занимават с компютрите. Твърди, че разходите за поддръжка на апаратите и другото библиотечно оборудване са прекалено високи.

— Но това е невъзможно. В Галактическата библиотека има хилядолетна традиция за открит достъп.

— Да, ала през последните години отпусканите ни суми бяха намалени няколко пъти и ние просто не разполагаме със средствата, които получавахме преди. Става много трудно оборудването да се поддържа на нужната висота.

Селдън потри брадичката си:

— Но ако отпусканите суми намаляват, на мен ми се струва, че ще ви се наложи да орязвате заплатите и да уволнявате служители или поне да не назначавате нови.

— Напълно сте прав.

— В такъв случай как ще успеете да натоварите с допълнителна работа оредяващия си персонал, та да получава цялата информация, искана от хората?

— Стремежът е не да намираме цялата информация, която хората търсят, а единствено оная част, която ние смятаме за важна.

— Така че не само ще се откажете от идеята за открита за всички Библиотека, ами и от идеята за пълна Библиотека?

— Страхувам се, че да.

— Не мога да повярвам, че някой библиотекар ще поиска това.

— Не познавате Дженаро Мамъри, професор Селдън.

Хари го погледна неразбиращо.

— Кой ли е пък тоя, се чудите вие — продължи Зенов. — Той е лидерът на онази фракция от Съвета, дето настоява да закрие Галактическата библиотека. Все повече и повече членове са на неговото мнение. Ако пусна тук вас и колегите ви като независима сила, много хора от Съвета, които може и да не са на страната на Мамъри, но които са твърдо против контролирането на която и да е част на Библиотеката от други освен от самите нас, току-виж решили да го подкрепят. А в такъв случай аз ще бъда принуден да си подам оставката като главен библиотекар.

— Виждате ли — рече Селдън с внезапен прилив на енергия, — цялата тази история с възможното закриване на Библиотеката, стесняването на достъпа до нея, отказът на пълна информация, всичко това само по себе си е белег за разпадане на Империята. Не сте ли съгласен с мен?

— Ако така разглеждате въпроса, навярно сте прав.

— Тогава нека да разговарям със Съвета, да му обясня какво може да ни докара бъдещето и какво искам да сторя. Може би ще успея да го убедя, както се надявам, че съм убедил вас.

Зенов се замисли за момент.

— Готов съм да ви позволя да опитате, ала предварително трябва да знаете, че вашият план би могъл и да не мине.

— Налага се да поема тоя риск. Моля ви, направете каквото е нужно и ме информирайте кога и къде да се срещна със Съвета.

Селдън остави Зенов в объркано състояние. Всичко, дето каза на главния библиотекар, бе вярно и банално, но истинската причина, поради която искаше да ползва Библиотеката, си остана скрита.

Отчасти защото той самият още не виждаше ясно отговора на този въпрос.

9

Търпеливо и тихо седеше Хари Селдън до леглото на Юго Амарил. Юго беше крайно изтощен и вече не можеше да се говори за никаква медицинска помощ, дори той да се съгласеше да се възползва от нея.

Амарил бе едва на петдесет и пет години. Самият Селдън гонеше шейсет и шест, ала въпреки това се намираше в добра форма, като се изключат острите атаки на ишиаса или на каквото там беше, от които понякога куцаше.

Болният отвори очи:

— Още ли си тук, Хари?

— Аз няма да те оставя — кимна Селдън.

— Докато умра ли?

— Да — и в пристъп на мъка запита: — Защо го направи, Юго? Ако беше живял разумно, можеше да изкараш още двайсет или трийсет години.

— Да живея разумно ли? — слабо се усмихна Амарил. — Искаш да кажеш да отделям време и да ходя на курорти? И да се забавлявам с глупости?

— Да. Да.

— Тогава аз или щях да копнея да се върна към работата си, или щях да се науча да си губя дните и нощите. И през допълнителните двайсет или трийсет години, за които говориш, нямаше да свърша нищо повече. Виж при теб как стана.

— Кое как е станало?

— Десет години беше Първи министър на Клеон. Каква наука направи през този период?

— Около една четвърт от времето си отделях за психоисторията — каза меко Селдън.

— Преувеличаваш. Ако не бях аз да работя толкова упорито, развитието на Проекта щеше рязко да спре.

— Прав си, Юго — кимна другият. — Благодарен съм ти за това.

— Ами кой върши — кой вършеше — истинската работа преди и сетне, когато почти половината ти време отиваше за административни задължения?

— Ти, Юго.

— Разбира се — той отново спусна клепачи.

— Да, но ти винаги си искал да поемеш тези задължения, в случай че ме надживееш.

— Не! Смятах да оглавя Проекта, за да го движа в посоката, в която трябваше да върви, и щях да прехвърля на друг цялата административна галиматия.

Дишането на Амарил се затрудни и той започна да хрипти. После отвори очи, втренчи се право в Хари и рече:

— Какво ще стане с психоисторията, когато си отида? Мислил ли си за това?

— Да, мислил съм и искам да говоря с теб по този въпрос. Може би ще ти достави радост. Юго, струва ми се, че психоисторията се революционизира.

— Как? — леко се намръщи Амарил. — Нещо не ми звучи добре.

— Слушай, идеята беше твоя. Преди години ми каза, че трябва да се създадат две Фондации — отделни, изолирани, надеждни и така устроени, че да послужат като ядра за евентуална Втора империя. Спомняш ли си? Това беше твоя идея.

— Психоисторическите уравнения…

— Зная. Те го подсказаха. В момента съм се заел с тази задача, Юго. Успях да си изкрънкам офис в Галактическата библиотека…

— Галактическата библиотека? — Амарил още повече се намръщи. — Не ми харесва тая тайфа самодоволни идиоти.

— Главният библиотекар Лас Зенов не е толкова лош, Юго.

— Срещал ли си се някога с библиотекар на име Мамъри, Дженаро Мамъри?

— Не, но съм чувал за него.

— Нещастник. Веднъж поспорихме, защото той настояваше, че съм поставил нещо не на място. Не беше вярно и много се ядосах, Хари. Внезапно се озовах мислено в Дал. Хари, в далянската култура има една особеност — тя е клоака на ругатни. Изсипах малко от тях върху Мамъри и му заявих, че се пречка на психоисторията и че ще влезе в аналите като злодей. Дори май не рекох само „злодей“ — Амарил тихо се изкикоти. — Копче не успя да ми каже.

Изведнъж Селдън прозря или поне частично отгатна откъде можеше да идва омразата на Мамъри към външните лица и най-вероятно към психоисторическата наука, обаче не реагира.

— Работата, Юго, е там, че ти искаше две Фондации, така че ако едната се провали, другата да продължи. И ние доразвихме това.

— В какъв смисъл?

— Помниш ли, че преди две години Уонда можа да прочете мислите ти и да види, че известна част от уравненията в първичния радиант не са в ред?

— Да, разбира се.

— Е, ще открием други като Уонда. Ще създадем една Фондация главно от физици, които ще съхранят знанията на човечеството и ще послужат за ядро на Втората империя. Ще има и Втора фондация само от психоисторици — менталици, дето четат чужди мисли. Те ще могат да работят, разсъждавайки съвместно върху психоисторията, така че ще я развият много по-бързо, отколкото биха го сторили отделните мислители. След време те ще станат група за „фина настройка“, разбираш ли? Винаги ще стоят в сянка и ще наблюдават. Ще бъдат пазителите на Империята.

— Прекрасно! — прошепна Амарил. — Прекрасно! Виждащ ли, че съм избрал подходящ момент да умра? Няма какво повече да правя.

— Не говори тъй, Юго!

— Не вдигай такава патърдия, Хари. Аз съм прекалено уморен, за да върша каквото и да било. Благодаря ти… благодаря ти… — гласът му отслабваше, — че ми каза за революцията. Тази новина ме направи щастлив… щастлив… щаст…

Това бяха последните думи на Юго Амарил. Селдън се преви над леглото. В очите му избиха сълзи и се застичаха по бузите му.

Още един стар приятел си замина. Демерцел, Клеон, Дорс, сега Юго… оставяйки го по-празен и по-самотен с напредването на възрастта.

А революцията, която позволи на Юго да умре щастлив, можеше и никога да не се осъществи. Щеше ли да успее да се възползва от Галактическата библиотека? Щеше ли да намери повече хора като Уонда? И преди всичко — колко време щеше да бъде необходимо?

Селдън беше на шейсет и шест. Да можеше да започне тая революция на тридесет и две, когато за пръв път дойде на Трантор.

Днес навярно е твърде късно.

10

Дженаро Мамъри го караше да чака. Това беше преднамерена неучтивост, дори обида, но Хари Селдън запази спокойствие.

В края на краищата той имаше нужда от Мамъри и ако се разсърдеше на библиотекаря, щеше само да навреди на себе си. Всъщност Дженаро щеше да се радва да ядоса Селдън.

И така, професорът се въздържа и зачака. Най-после онзи влезе. За пръв път щяха да бъдат заедно насаме.

Мамъри бе нисък и валчест, с кръгло лице и малка черна брада. На устните му играеше усмивка, обаче Хари подозираше, че тя е нищо незначеща дежурна гримаса. Усмивката разкриваше жълтеникави зъби, а неизбежната му шапка беше в подобен нюанс на жълтото и с кафява лента, увита като змия около нея.

На Селдън леко му се догади. Струваше му се, че не би харесал библиотекаря, даже да нямаше причина за това.

— Е, професоре — обърна се към него Мамъри без никакво встъпление, — какво мога да направя за вас? — Той погледна часолентата на стената, но не се извини за закъснението си.

— Господине, бих желал да ви помоля да спрете да се противопоставяте на моето оставане тук, в Библиотеката.

— Вие сте при нас от две години — разпери ръце Дженаро Мамъри. — За какво противопоставяне говорите?

— Досега онази част от Съвета, представяна от вас и хората, които мислят като вас, не е успяла да бие по гласове главния библиотекар, ала следващия месец ще има друго събрание и Лас Зенов ми каза, че не е сигурен за резултата.

— Аз също не съм сигурен — сви рамене Дженаро. — Вашият договор, стига да го наречем така, може спокойно да се поднови.

— Но аз се нуждая от повече неща, библиотекарю Мамъри. Бих искал да доведа някои колеги. Проектът, по който работя — изясняване на всичко необходимо за окончателната подготовка на една много специална Енциклопедия, — не е задача, която ще реша сам.

— Разбира се, че вашите колеги могат да се занимават където им харесва. Трантор е голям свят.

— Ние трябва да работим в Библиотеката. Аз съм стар човек, господине, и бързам.

— Кой може да попречи на хода на времето? Не вярвам, че Съветът ще ви позволи да доведете свои колеги. Това е първата стъпка, нали така, професоре?

(„Да, наистина.“ — помисли си Селдън, обаче нищо не каза.)

— Аз не успях да ви попреча да се настаните тук, професоре. Засега. Но смятам, ще успея да не допусна колегите ви да влязат.

Хари Селдън разбра, че отива към задънена улица, и стана малко по-откровен:

— Библиотекарю Мамъри, сигурен съм, че тази неприязън към мен не е лична. Убеден съм, че разбирате колко важна е работата, която върша.

— Имате предвид вашата психоистория ли? Оставете това, вие се бъхтате над нея повече от тридесет години. И какъв е резултатът?

— Точно там е въпросът. Сега може да има някакъв резултат.

— Тогава нека той се появи в Стрилингския университет. Защо трябва да бъде в Галактическата библиотека?

— Библиотекарю Мамъри, чуйте ме. Онова, което вие искате, е да затворите Библиотеката за обществото, да смажете една отколешна традиция. Дава ли ви сърцето да го сторите?

— Не ни е нужно сърце, а средства. Естествено, главният библиотекар е плакал на рамото ви и ви е разказал неволите си. Какво да правим? Трябва да намалим услугите и едва ли можем да си позволим да поддържаме кабинети и оборудване за вас и колегите ви.

— Тоя проблем поставян ли е пред Императора?

— Е, професоре, вие сте мечтател. Не е ли вярно, че вашата психоистория твърди, че Империята се изражда? Аз съм чувал да ви наричат Гарвана Селдън — струва ми се, че става дума за някаква измислена птица от приказките, която вещае зло.

— Истината е, че навлизаме в лоша епоха.

— Хм, вие смятате ли, че Библиотеката има имунитет срещу тази лоша епоха? Професоре, Галактическата библиотека е смисълът на моя живот и аз искам тя да продължи да работи, но това няма да го бъде, докато не открием как да се вместваме в постоянно намаляващите суми, които ни отпускат А вие идвате тук и очаквате Библиотеката да бъде отворена за всички, като лично вие да сте облагодетелстван. Няма да стане, професоре. Просто няма да стане.

— Ами ако ви намеря кредити? — попита отчаяно Селдън.

— Наистина ли? Как?

— Какво ще кажете, ако говоря с Императора? Някога бях Първи министър. Той ще ме приеме и ще ме изслуша.

— И вие ще получите средства от него, така ли? — библиотекарят се изсмя.

— Ако действително увелича бюджета ви, ще мога ли да доведа колегите си?

— Първо донесе парите — отвърна Мамъри — и тогава ще видим. Но не вярвам, че ще успеете

Дженаро изглеждаше много уверен в себе си и Селдън се чудеше колко ли често и безрезултатно Галактическата библиотека се е обръщала с молба към Императора.

И дали неговата собствена молба щеше да доведе изобщо донякъде.

11

Император Агис XIV нямаше истинско право на името. Той напълно преднамерено го бе приел при възкачването на престола, за да се свърже с династията на Агисите, управлявала преди двадесет века. Повечето Агиси били доста способни, и по-специално Агис VI, който властвал четиридесет и две години и поддържал добър ред в цветущата Империя с твърда, ала не и тиранична ръка.

Ако изобщо може да се вярва на холографските записи, сегашният Агис не напомняше никого от своите предци. Но да си кажем истината, той не отговаряше много и на официалната холография, разпространена сред обществото.

„Всъщност — помисли Хари Селдън с прилив на носталгия — Клеон при всичките му недостатъци и слабости наистина приличаше на Император.“ Агис XIV не изглеждаше така. Селдън никога досега не го бе виждал отблизо, а няколкото холограми, дето познаваше, бяха ужасно неточни. „Императорският холограф си знае работата и добре я върши“ — рече си с ирония Хари.

Агис бе нисък, с непривлекателно лице и леко изпъкнали очи, които комай не бяха озарени от интелигентност. Единствената му квалификация за трона беше, че е съребрен роднина на Клеон. За да му отдадем обаче заслуженото, трябва да кажем, че той не се и опитваше да играе ролята на могъщ монарх. Знаеше се, че по-скоро би предпочел да го наричат „Гражданино Император“ и че само имперският протокол и яростният протест на Императорската гвардия го възпираха да не излезе от Двореца и да тръгне да броди из Трантор. Очевидно, както се говореше, човекът искаше да се ръкува с гражданите и лично да изслушва оплакванията им.

(„Печели една точка — помисли си Селдън, — та ако ще и никога да не го направи.“)

— Благодаря Ви, сир, че се съгласихте да ме приемете — прошепна Хари и се поклони.

Агис XIV се отличаваше с ясен и доста приятен глас, който никак не отговаряше на външността му:

— Съвсем естествено е за един бивш Първи министър да има своите привилегии, въпреки че аз трябва да се поздравя за учудващия си кураж да се навия да се срещна с вас.

В думите му прозираше хумор и Селдън изведнъж осъзна, че макар и да не изглежда така, човек все пак може да бъде интелигентен.

— Кураж ли, сир?

— Да, разбира се. Не ви ли наричат Гарвана Селдън?

— За пръв път чух този израз преди няколко дни, сир.

— Изразът очевидно има връзка с вашата психоистория, в която май се предвещава падането на Империята.

— Само се посочва възможността, сир…

— Така че вас ви свързват с една митична птица, дето вещае зло. Освен това ми се струва, че самият вие сте тая злокобна птица.

— Надявам се да не съм, сир.

— Хайде, хайде. Историята е ясна. Ето Демерцел, предишният Първи министър на Клеон, беше впечатлен от вашата работа и погледнете какво стана — смъкнаха го от поста му и го пратиха в изгнание. Самият Император Клеон беше впечатлен от вашата работа и погледнете какво стана — убиха го. Военната хунта беше впечатлена от вашата работа и погледнете какво стана — пометоха я. Дори за джоуранъмитите се говори, че също били впечатлени от вашата работа, и гледайте — бяха разбити. А сега, о, Гарване Селдън, идвате да се видите с мен. Какво бих могъл да очаквам?

— Нищо лошо, сир.

— Надявам се да е така, защото, за разлика от всички онези, които споменах, аз хич не съм впечатлен от вашата работа. Е, вече можете да ми кажете защо сте тук.

Той слушаше внимателно и без да прекъсва, докато Хари му обясняваше колко важно е да се сложи началото на Проект за подготовка на Енциклопедия, която ще съхрани човешките познания, в случай че стане най-лошото.

— Да, да — рече накрая Агис XIV. — И тъй, вие наистина сте убеден, че Империята ще рухне.

— Вероятността, сир, е голяма и не би било разумно да не я взимаме под внимание. В известен смисъл аз бих желал, ако мога, да я предотвратя, или поне да смекча последиците.

— Гарване Селдън, аз пък съм убеден, че ако вие продължавате да си навирате носа в нещата, Империята ще падне и нищо няма да може да ни спаси.

— Не е така, сир. Аз само моля за Вашето позволение да върша работата си.

— О, имате го, но аз не разбирам какво именно искате от мене. Защо ми разказахте всичко това за Енциклопедията?

— Защото искам да работя в Галактическата библиотека, сир, или по-конкретно, желая и други да работят там с мен.

— Уверявам ви, че няма да ви преча.

— Туй не е достатъчно, сир. Нужна ми е Вашата помощ.

— Каква по-точно, експърви министре?

— Средства. Библиотеката трябва да разполага с определени средства. Иначе ще затвори вратите си за обществото, а мен ще ме изгони.

— Кредити! — в гласа на Императора се прокрадна нотка на удивление. — Вие сте дошли тук за кредити?

— Да, сир.

Агис XIV се изправи леко възбуден. Селдън също начаса стана, но Агис му махна с ръка:

— Седнете. Не се отнасяйте с моята особа като с Император. Не съм такъв. Не исках тази работа, обаче ме накараха да я поема. Аз бях най-близкото до императорското семейство същество, а те ми бръщолевеха, че имало нужда от вожд. Накрая ме пипнаха и видяха голяма файда от мен… Кредити! Очаквате да разполагам с кредити! Говорите за разпадането на нашата Империя. Как предполагате, защо се разпада? Да не би да мислите за въстание? За гражданска война? За вълнения тук или там? Не. Мислите за кредити. Разбирате ли, че аз не мога да събера изобщо никакви данъци от половината провинции? Те все още са част от Империята: „Да живее Галактическата империя! Слава на Императора!“ Но не плащат нищо, пък аз не съм достатъчно силен да прибера данъците. А щом не получавам кредити от тях, в действителност те не принадлежат на държавата, нали така?

Той помълча и сетне продължи:

— Кредити! Имперските дефицити вземат застрашителни размери. Няма нищо, за което мога да платя. Смятате ли, че има нужните средства за поддръжка на дворцовия парк? Парите едва стигат. Трябва да кърпя положението. Трябва да оставя Двореца да рухне и част от придворните да умрат от глад. Професор Селдън, ако вие искате средства, аз нямам нито грош. Откъде да намеря суми за Библиотеката? Хората й би следвало да са благодарни, че успявам да изкопча по нещичко за тях всяка година.

И като свърши, Императорът протегна ръцете си с дланите нагоре, за да покаже колко празна е имперската хазна.

Хари Селдън беше зашеметен.

— И въпреки това, сир, дори да нямате средства, имате императорски престиж. Не можете ли да заповядате на Библиотеката да ми разреши да запазя кабинета си и да остави моите колеги да ми помагат в нашата жизненоважна работа?

Тогава Агис XIV отново седна, сякаш щом темата за кредитите се изчерпа, вълнението му спадна.

— Знаете, че по стара традиция Галактическата библиотека е независима от Императора, що се отнася до нейното самоуправление. Тя създава правилата си и е вършила това от времето на Агис VI. Моят адаш — усмихна се той — се опитал да наложи контрол над информационната дейност на Библиотеката и се провалил. Смятате ли, че там, където великият Агис VI се е провалил, аз ще успея?

— Не Ви моля да прилагате сила, сир, а просто да изкажете учтиво желание. Вероятно щом не става въпрос за твърде важна функция на Библиотеката, служителите й ще се радват да окажат чест на Императора и да изпълнят волята му.

— Малко знаете за Галактическата библиотека, професор Селдън. Достатъчно е само да изявя някакво желание — без значение колко леко и внимателно, — за да бъда сигурен, че библиотекарите, дълбоко възмутени, ще продължат да вършат обратното. Много са чувствителни и към най-слабия знак за императорски контрол.

— Тогава какво да правя? — попита Селдън.

— Ще ви кажа какво, дойде ми нещо наум. Аз съм член на обществото и мога да посещавам Библиотеката, стига да искам. Тя се намира на територията на Двореца, така че ако я посетя, няма да наруша протокола. Вие ще дойдете с мен и ще се държим подчертано приятелски един с друг. Аз няма да ги моля за нищо, но като ни видят да вървим ръка под ръка, някой от този техен бездушен Съвет може да прояви към вас по-голямо внимание. Ала това е всичко, което мога да сторя.

И дълбоко разочарован, Хари Селдън се зачуди дали то изобщо би свършило работа.

12

— Не знаех, че сте толкова близки с Императора, професор Селдън — каза с известна нотка на благоговение Лас Зенов.

— Защо не? За един монарх той е много демократичен човек и се интересува от опита ми като Първи министър по времето на Клеон.

— Това направи дълбоко впечатление на всички ни. В нашите зали Императорът не е влизал от дълги години насам. По принцип, щом Негово величество се нуждае от нещо от Библиотеката…

— Мога да си представя. Той го изисква и то му се доставя като акт на внимание.

— Някога имало предложение — продължи бъбриво Зенов — Императорът да бъде снабден с пълен комплект компютъризирано оборудване в Двореца му, свързано пряко с библиотечната система, тъй че да няма нужда да чака за услугата. Това било в старите времена, когато кредитите били в изобилие. Но знаете ли, не било прието.

— Защо?

— Почти целият Съвет се съгласил, че такова решение прекалено много би сближило Императора с Галактическата библиотека и би застрашило нашата независимост от правителството.

— А този Съвет, който не е склонен да изрази почит даже към Императора, дали все пак ще ми позволи да остана в Библиотеката?

— В момента — да. Съществува усещането — и аз направих всичко възможно да го поощря, — че ако не бъдем учтиви към един личен приятел на Агис XIV, напълно ще загубим шанса да ни увеличат отпусканите суми, така че…

— Така че тук говорят кредитите или дори неясните възможности за кредити.

— Страхувам се, че да.

— Сега мога ли да доведа свои колеги?

Зенов изглеждаше притеснен:

— О, страхувам се, че не. Видяхме Императора само с вас, а не с вашите колеги. Съжалявам, професоре.

Селдън сви рамене и потъна в дълбока меланхолия. И без това хора, които да доведе, просто липсваха. Известно време се беше надявал да открие други като Уонда, но не бе успял. Хари също имаше нужда от средства, за да предприеме подходящо издирване. Обаче и той нямаше нищо.

13

Трантор, светът-столица на Галактическата империя, се бе променил значително от деня, когато Селдън за пръв път преди тридесет и осем години слезе от хиперкораба от родния си Хеликон. Запита се дали не бисерната омара на старческите му спомени караше Трантор да сияе толкова ярко в мислите му. Или пък това е бил изблик на младежка енергия? Как би могъл млад мъж от такъв провинциален Външен свят като Хеликон да не бъде впечатлен от блестящите кули, искрящите куполи, пъстроцветните и забързани маси от хора, които се носеха подобно на вихрушка из улиците?

А сега, мислеше си тъжно Хари, пешеходните алеи бяха почти безлюдни даже в разгара на деня. Върлуващите гангстерски банди държаха под контрол различни райони на града и си оспорваха териториите. Службите за сигурност бяха западнали; онези, които бяха останали, се изприщваха да обработват оплакванията в Централното управление. Разбира се, при спешни повиквания се изпращаха полицаи, но патрулите им стигаха до местопроизшествието едва след факта на престъплението. Те вече дори не се и правеха, че защитават гражданите на Трантор. Човек излизаше навън на свой риск, а пък рискът бе голям. Въпреки всичко Хари Селдън го поемаше и се разхождаше през деня, сякаш предизвикваше силите, дето бяха съсипали любимата му Империя, да съсипят и него.

И така, Хари вървеше, накуцвайки, и размишляваше. Нищо не се получаваше. Не успя да изолира генетичния модел, който отличаваше Уонда от останалите, а без това не можеше да намери подобни на нея. Способността й да чете чужди мисли значително се беше развила през шестте години, откакто откри грешката в първичния радиант на Юго Амарил. Девойката бе странна и в други отношения. Сякаш осъзнала веднъж, че тази й умствена особеност я отделя от хората, тя реши да я разбере, да обуздае енергията й и да я насочи. Отминала юношеската възраст, Уонда узря и отхвърли момичешкия си смях, толкова мил на Хари, ала същевременно му стана още по-скъпа с решимостта си да му помага в работата със силата на своята дарба. Хари Селдън й беше казал за плана си за създаване на Втора фондация и тя се обвърза да осъществи заедно с него тая цел.

Днес обаче Хари бе в мрачно настроение. Той идваше до заключението, че умствената способност на внучката му няма да го доведе доникъде. Нямаше кредити да продължи изследванията си, нямаше кредити да открие други като Уонда, нямаше кредити да плаща на работещите по Психоисторическия проект в Стрилингския университет, нямаше кредити да задвижи и толкова важния за него Енциклопедичен проект в Галактическата библиотека. И сега какво?

Продължи да върви към Библиотеката. Щеше да се чувства по-добре, ако вземе гравитакси, но той — куца, не куца — искаше да ходи. Трябваше му време за мислене.

Чу вик: „Ето го!“, обаче не обърна внимание. Викът се повтори:

— Ето го! Психоистория!

Думата „психоистория“ го накара да се озърне. Група млади мъже го обкръжаваха.

Селдън автоматично опря гръб в стената и вдигна бастуна си:

— Какво желаете?

— Кредити, старче — изсмяха се те. — Имаш ли някакви кредити?

— Може би, но защо ги искате от мен? Вие казахте „Психоистория!“. Знаете ли кой съм аз?

— Разбира се, ти си Гарвана Селдън — отвърна младежът, който ги водеше. Той изглеждаше спокоен и доволен.

— Ти си скапаняк! — кресна друг.

— Какво ще направите, ако не ви дам никакви кредити?

— Ще те набием — рече водачът — и ще ти ги вземем.

— Ами ако ви дам онова, което имам?

— Пак ще те набием! — и всички се изкикотиха.

Хари Селдън вдигна по-високо своя бастун:

— Всички вие, стойте настрана!

До този момент бе успял да ги преброи. Осем…

Усети, че леко се задавя. Някога той, Дорс и Рейч бяха нападнати от десетима и въобще нямаха проблеми.

Но тогава Селдън беше само на тридесет и две, а Дорс си беше Дорс.

Сега бе различно. Хари размаха бастуна си.

— Хей, старецът ще ни атакува — възкликна водачът на хулиганите. — Какво да правим?

Селдън трескаво се огледа. Наоколо липсваха полицаи — още един знак за западането на обществото. Видя двама-трима случайни минувачи, ала нямаше смисъл да вика за помощ. Те ускориха ход и ги заобиколиха отдалече. Никой не искаше да рискува да се намеси в бъркотията.

— Ще разбия главата на първия от вас, който се приближи — закани се Селдън.

— Така ли? — водачът им бързо пристъпи напред и грабна бастуна. Последва кратка оспорвана схватка и бастунът беше изтръгнат от дланите на професора. Младежът го метна настрана. — А сега какво, старче?

Хари се отдръпна. Оставаше му единствено да чака ударите. Гангстерите го наобиколиха, като всеки гореше от нетърпение да му стовари някой юмрук. Селдън вдигна ръце, за да се опита да ги предотврати. Все още можеше да се извърта криво-ляво. Ако бе само срещу един или двама, навярно щеше да успее да се извърти, да избегне атаката и да удари на свой ред. Но не и срещу осем души, положително не и срещу осем.

Във всеки случай той се придвижи бързо на една страна, та да се изплъзне от угрозата, и десният му крак с ишиаса рязко се подгъна под него. Падна на земята със съзнанието, че е съвсем безпомощен.

И тогава чу как някой изкрещя с гръмовен глас:

— Какво става тук? Назад, гангстери! Назад или ще ви избия всичките!

— Ха, още един старец!

— Не съм толкова стар — каза новопристигналият и с опакото на ръката си удари водача през лицето, което грозно почервеня.

— Ти ли си това, Рейч? — изненада се Селдън.

Рейч ловко се отдръпна:

— Стой настрани, татко. Просто ставай и се махай оттук.

— Ще си платиш за нахалството — закани се водачът, разтърквайки бузата си.

— Не, няма — отвърна Рейч и извади дълъг и блестящ далянски нож. После изтегли и втори и стисна във всяка ръка по един.

— Все още ли носиш ножове, Рейч? — попита със слаб глас Селдън.

— Винаги — отговори Рейч. — Нищо не може да ме накара да престана да ги нося.

— Аз ще те накарам — обади се гангстерският вожд, който измъкна бластер.

По-бърз от погледа, единият нож на Рейч профуча във въздуха, за да се забие в гърлото на бандита. Той силно изпъшка, сетне издаде клокочещ звук и се срути, а другите седмина зяпнаха втрещено.

Рейч се приближи и каза:

— Искам си обратно ножа.

Издърпа го от гърлото на гангстера и го изтри в ризата му. Докато правеше това, той стъпи на ръката на мъжа, наведе се и вдигна бластера му. Пусна оръжието в обемистия си джоб и поясни:

— Не обичам да използвам бластер, негодници такива, защото понякога не улучвам. Но никога не пропускам целта с ножове. Никога! Този мъж е мъртъв. Седмина стоите тук. Смятате ли да останете или ще си вървите?

— Хванете го! — изкрещя някой от гангстерите и седмината се втурнаха вкупом.

Рейч направи крачка назад, единият нож проблесна, след него и другият и двама бандити спряха, всеки със забито в корема острие.

— Върнете ми ножовете — каза Рейч, изтегли ги с рязко движение и ги изтри. — Тези двамата са все още живи, ала няма да е задълго. Това значи, че петима от вас са засега на крака. Ще нападате ли отново или ще се махате?

Те се обърнаха, а Рейч им извика:

— Вдигнете си мъртвеца и умиращите! На мен не ми трябват.

Гангстерите бързо преметнаха трите тела през раменете си, подвиха опашки и побягнаха. Рейч се наведе и взе бастуна на Селдън:

— Можеш ли да ходиш, тате?

— Не много добре. Изкълчих си крака.

— Тогава се качвай в колата. И все пак защо се разхождаше така?

— Защо да не се разхождам? Никога нищо не ми се е случвало.

— Е, значи дочака да ти се случи. Влез в колата и ще те закарам обратно в Стрилинг.

Той мълчешком програмира маршрута й допълни:

— Колко жалко, че Дорс не беше с нас. Мама щеше да ги атакува с голи ръце и щеше да ги просне мъртви и осмината за пет минути.

Хари Селдън усети, че сълзите парят на клепачите му:

— Зная, Рейч, зная. Мислиш ли, че не чувствам липсата й всеки ден?

— Съжалявам — промълви Рейч.

— Как разбра, че съм в беда? — попита го Селдън.

— Уонда ме предупреди. Каза, че те причаквали зли хора, уточни къде са и аз веднага тръгнах.

— Не се ли усъмни, че говори истината?

— Ни най-малко. Сега знаем достатъчно за нея, за да сме наясно, че е в някакъв мисловен контакт с теб и с нещата около теб.

— Съобщи ли ти колко души са връхлетели върху мен?

— Не, каза само „Много са“.

— И ти излезе съвсем сам, така ли, Рейч?

— Нямах време да събирам полицейски отряд, тате. Освен това аз и самичък бях достатъчен.

— Да, вярно е. Благодаря ти, Рейч.

14

Отново бяха в Стрилинг и Селдън бе изпънал крак на една възглавничка.

Рейч мрачно го погледна.

— Татко — подхвана той, — отсега нататък няма да се разхождаш без придружител из Трантор.

— Само заради един инцидент? — намръщи се Селдън.

— Да, ама какъв! Вече не можеш да се грижиш сам за себе си. Седемдесетгодишен си и десният ти крак няма да те издържи при някакъв спешен случай. А ти имаш и врагове…

— Врагове!?!

— Точно така, знаеш го. Онези гнусни плъхове не са те преследвали случайно. Не са търсили просто някой непредпазлив човек, за да го ограбят. Познали са те, щом като са извикали „Психоистория!“. И са те нарекли скапаняк. Как смяташ, защо стана тъй?

— И аз се чудя.

— Защото живееш в някаква своя галактика и нямаш представа какво става на Трантор. Не допускаш ли транторианците да са наясно, че техният свят се спуска бързо по нанадолнището? Не допускаш ли да знаят, че твоята психоистория го предсказва от години насам? Не ти ли минава през ума, че може би обвиняват вестителя заради вестта? Ако нещата се влошат, а това ще стане, ще се намерят мнозина, които ще мислят, че ти си отговорен.

— Не мога да повярвам.

— Защо според теб в Галактическата библиотека има група, дето настоява да се махнеш оттам? Те не искат да се пречкат, когато тълпата се нахвърли срещу теб. Така че трябва да се пазиш. Не можеш да излизаш сам. Или аз ще идвам с теб, или ще ти се наложи да те придружават телохранители. Иначе няма да я бъде, татко.

Селдън изглеждаше ужасно нещастен.

— Ех, няма да е задълго, татко — смекчи тона си Рейч. — Имам нова работа.

— Нова работа ли? Каква? — вдигна поглед Хари.

— Преподаване в университета.

— Кой университет?

— Сантани.

— Сантани! — устните на Селдън затрепериха. — Та той е на девет хиляди парсека оттук! Провинциален свят в другия край на Галактиката.

— Да, точно така. Затова искам да отида там. Досега съм бил все на Трантор и ми е писнало от него, татко. В цялата Империя няма свят, който да запада като Трантор. Станал е свърталище на престъпността и няма кой да ни защити. Икономиката куца, техниката се скапва. От друга страна, Сантани е една порядъчна система, която все още оживено се развива, и аз искам да отида там, за да изградя нов живот с Манела, Уонда и Белис. След два месеца всички ще заминем.

— Всички?!

— И ти, татко. И ти. Няма да те оставим на Трантор. Идваш с нас на Сантани.

— Невъзможно, Рейч — поклати глава Селдън. — Нали разбираш?

— Защо да е невъзможно?

— Знаеш защо. Заради Проекта, заради моята психоистория. Какво ме караш да направя — да изоставя труда на целия си живот ли?

— А защо не? Той те изостави.

— Ти си луд!

— Не, не съм. Докъде ще стигнеш? Нямаш кредити и няма и да получиш. На Трантор не остана никой, който да е готов да те подкрепи.

— В продължение на почти четиридесет години…

— Да, съгласен съм. Но след цялото това време ти не успя, татко. Неуспехът не е престъпление. Ти се бори много упорито и напредна толкова далеч, ала се натъкна на една разкапваща се икономика, на една западаща Империя. Точно онова, което от доста години предсказваш, накрая те спря. Така че…

— Не. Няма да спра. Все по някакъв начин ще продължа.

— Слушай, татко. Ако наистина се инатиш толкоз, вземи психоисторията със себе си. Започни я отново на Сантани. Там може да има необходимите кредити и ентусиазъм, за да я подкрепят.

— Ами мъжете и жените, които предано работиха с мене?

— Глупости, татко. Те те напускат, тъй като не можеш да им плащаш. Ще се мотаеш тук до края на живота си и ще бъдеш сам. Е, хайде де, татко. Да не си мислиш, че на мен ми е приятно да ти говоря по този начин? Само защото никой не е искал да… защото на никого не му е давало сърце да… сега си в такова затруднение. Нека да бъдем честни един с друг. Когато се разхождаш из улиците на Трантор и те нападат единствено понеже си Хари Селдън, не смяташ ли, че е време за мъничко истина?

— Остави истината. Нямам намерение да напусна Трантор.

— Сигурен бях, че ще се заинатиш, тате — тръсна глава Рейч. — Имаш два месеца, за да промениш решението си. Нали ще си помислиш?

15

От дълго време Хари Селдън не се бе усмихвал. Ръководеше Проекта тъй, както винаги го беше правил: напредваше в развитието на психоисторията, съставяше планове за Фондацията и изучаваше първичния радиант.

Но не се усмихваше — само се претоварваше с работа без каквото и да е чувство за предстоящ успех. Напротив, имаше усещането за близък провал във всичко.

А сега, както седеше в кабинета си в Стрилингския университет, влезе Уонда. Хари я погледна и сърцето му трепна. Уонда винаги бе била особена. Селдън не можеше да установи кога той и другите бяха започнали да приемат нейните преценки по-ентусиазирано от обикновено. Изглеждаше, сякаш открай време е било така. Като малко момиченце беше спасила живота му със странното известие за „синдром на лимоната“ и през цялото си детство тя някак си просто знаеше нещата.

Макар доктор Енделецки да го уверяваше, че геномът на Уонда е абсолютно нормален във всяко отношение, Хари все още бе сигурен, че неговата внучка притежава умствени дарби, далеч надхвърлящи дарбите на средния човек. Също тъй смяташе, че има и други като нея в Галактиката, та дори на Трантор. Само да можеше да открие тези менталици — колко много биха допринесли за Фондацията! Всички потенциални възможности за това се бяха концентрирали у красивата му внучка. Селдън я погледна както беше застанала на вратата на кабинета му и почувства, че сърцето му ще се пръсне. След няколко дни Уонда щеше да замине.

Как можеше да го понесе? Тя бе толкова хубаво осемнайсетгодишно момиче, с дълга руса коса, малко широко лице и напираща усмивка. Усмихваше се даже сега и професор Селдън си помисли: „Защо пък не? Отива на Сантани, където ще започне нов живот.“ Каза й:

— Е, Уонда, само още няколко дни.

— Не, не мисля така, деди.

— Какво? — втренчи се в нея той.

Уонда се приближи до него и го прегърна:

— Аз няма да замина за Сантани.

— Да не би майка ти и баща ти да са променили решението си?

— Не, те заминават.

— А ти не? Защо? Къде ще ходиш?

— Ще остана тук, деди, при теб — тя го притисна към себе си. — Бедничкият деди!

— Но аз не разбирам. Каква е причината? Те позволяват ли ти?

— Говориш за мама и татко ли? Не съвсем. Спорихме няколко седмици, обаче аз победих. Защо пък не, деди? Те ще отидат на Сантани и ще бъдат заедно, малката Белис също ще бъде там. А ако аз отлетя с тях и те оставя, ти няма да имаш никого. Мисля, че не мога да го понеса.

— Но как ги убеди да се съгласят?

— Ами, знаеш ли… натиснах ги.

— Как така ги натисна?

— С ума си. Виждам какво има в твоя и в техните и напоследък картината все повече се изяснява, И мога да ги накарам да правят каквото си пожелая.

— Как го постигаш?

— Не знам. Само че след известно време се уморяват да бъдат притискани и с готовност ме оставят да върша онова, което искам. Тъй че аз оставам при теб.

Селдън я погледна с безпомощна любов:

— Прекрасно, Уонда. Ами Белис…

— Не се тревожи за Белис. Мозъкът й не е като моя.

— Сигурна ли си? — той прехапа долната си устна.

— Напълно. Освен това мама и татко също трябва да имат някого.

На Селдън му се щеше да ликува, ала не можеше да го направи така открито. Добре, а Рейч и Манела?

— Уонда, ами твоите родители? — каза той. — Бива ли да си толкова коравосърдечна с тях?

— Не съм коравосърдечна. Те осъзнават, че трябва да бъда с теб.

— Но как, как успя?

— Просто натиснах — скромно рече Уонда — и най-накрая те започнаха да разбират живота по моя начин.

— И ти можеш да правиш това?

— Не беше лесно.

— А ти го направи, защото… — Хари Селдън замълча.

— Естествено защото те обичам и защото…

— Да?

— Аз трябва да уча психоистория. Вече знам много неща.

— Как ги научи?

— От твоя мозък. От мозъка на другите участници в Проекта и особено от чичо Юго, преди да умре. Ала засега тези знания са разпокъсани. Аз търся нещо истинско. Деди, искам мой собствен първичен радиант — лицето й просия и тя заговори бързо и пламенно: — Искам да изуча в тънкости психоисторията. Деди, ти си доста стар и уморен. Аз съм млада и горя от нетърпение. Искам да усвоя всичко, което мога, така че да продължа, когато…

— Би било прекрасно, ако успееш — кимна Селдън, — но няма повече средства. Ще те науча на всичко, дето ми е по силите, обаче ние не можем да направим нищо.

— Ще видим, деди, ще видим.

16

Рейч, Манела и малката Белис чакаха на космодрума.

Хиперкорабът се подготвяше за излитане и багажът на тримата вече бе проверен.

— Татко, ела с нас — каза Рейч.

— Не мога — поклати глава Селдън.

— Ако промениш решението си, при нас винаги ще има място за теб.

— Зная, Рейч. Бяхме заедно почти четиридесет години, и то хубави години. Дорс и аз извадихме късмет, че те намерихме.

— Аз съм късметлията — очите му се насълзиха. — Не мисли, че не се сещам всеки ден за мама.

— Да — Хари извърна поглед натъжен. Уонда си играеше с Белис, когато извикаха всички да се качат на хиперкораба.

Родителите със сълзи на очи прегърнаха голямата си дъщеря за последен път и се качиха. Рейч се обърна да им махне и се опита да пусне една крива усмивка.

Селдън също махна, после слепешката протегна ръка, за да прегърне Уонда през раменете.

Само тя остана. През дългия си живот бе загубил един по един своите приятели и всички, които беше обичал. Демерцел замина и не се върна, Император Клеон си отиде, любимата му Дорс си отиде, верният му другар Юго Амарил си отиде, а сега и Рейч, неговият едничък син, отлетя.

Да, само Уонда му остана.

17

— Красиво е навън — въздъхна Хари Селдън. — Просто е вълшебно. Като се има предвид, че живеем под купол, човек би си помислил, че всяка вечер времето е прекрасно както сега.

— Ако постоянно е еднакво, ще ни омръзне, деди — каза безучастно Уонда. — Малките промени са добри за нас.

— За теб, защото си млада, Уонда. Пред теб има много и много вечери. Пред мен няма. Ето защо желая повече хубави вечери.

— Виж какво, деди, ти не си стар. Кракът ти е наред и умът ти е остър както винаги. Аз го зная.

— Разбира се. Продължавай, накарай ме да се почувствам по-добре — после с неудобство добави: — Искам да ходя. Искам да изляза от този тесен апартамент, да отида до Библиотеката и да се порадвам на това чудно временце.

— Какво ще правиш в Библиотеката?

— В момента нищо. Просто ми се ще да се разхождам, но…

— Но?

— Обещах на Рейч да не се движа из Трантор без телохранител.

— Рейч не е тук.

— Зная — промърмори Селдън, — ала обещанието си е обещание.

— Той не е казал кой да те придружава, нали? Хайде да отидем на разходка и аз ще ти бъда телохранител.

— Ти ли? — засмя се Хари.

— Да, аз. Предлагам услугите си. Приготви се и да вървим.

Стана му забавно. Тъй като напоследък кракът почти не го болеше, бе склонен да излезе без бастун, обаче имаше нов, в чиято глава се спотайваше олово. Той бе по-тежък и по-здрав от стария и при положение, че ще излезе само с Уонда като телохранител, Селдън си помисли, че е по-добре да вземе тъкмо новия бастун.

Разходката се оказа чудесна и професорът ужасно се радваше, че се е поддал на изкушението… докато не стигнаха едно определено място.

Тук той вдигна очи със смесица от гняв и негодувание:

— Виж!

Уонда се огледа. Куполът сияеше както винаги вечер, за да придаде атмосферата на първия здрач, който, разбира се, преминаваше в мрак с настъпването на нощта.

Селдън обаче сочеше към някаква тъмна ивица по протежение на купола. Част от лампите не светеха.

— Когато за пръв път дойдох на Трантор — каза Хари Селдън, — подобно нещо беше немислимо. Имаше служители, които постоянно се грижеха за светлините. Градът работеше, а сега малко по малко се разкапва и, което ме тревожи най-много, никой не се интересува. Защо не се изпращат петиции до Императорския дворец? Защо няма протестни събрания? Всичко е така, сякаш народът на Трантор очаква градът наистина да се разпадне и тогава хората ще се ядосат на мен, понеже аз им посочвам, че именно това става.

— Деди — меко рече Уонда, — зад нас има двама мъже.

Вървяха в тъмата под счупените лампи на купола и Селдън попита:

— Само вървят ли?

— Не — Уонда не гледаше към тях. Не й се налагаше. — Преследват те.

— Можеш ли да ги спреш… да ги притиснеш?

— Опитвам се, но те са непоколебими. Това… това е все едно да буташ стена с голи ръце.

— На какво разстояние са оттук?

— На около три метра.

— Приближават се, а?

— Да, деди.

— Кажи ми, когато дойдат на един метър зад мен — той плъзна длан надолу по бастуна си, докато напипа тънкия му край, освобождавайки оловната глава.

— Хайде, деди — изсъска Уонда.

Селдън се обърна, замахна с бастуна и тежко го стовари върху рамото на единия от мъжете зад него. Онзи се свлече с писък и се загърчи на паважа.

— Къде е другият? — попита Хари.

— Избяга.

Той погледна мъжа на земята, сетне стъпи с крак на гърдите му:

— Провери в джобовете му, Уонда. Някой трябва да му е платил и аз бих желал да намеря неговия кредитен картон, от който да разбера откъде идват — и добави замислено: — Исках да го ударя по главата.

— Щеше да го убиеш, деди.

— Точно така — кимна Селдън. — Срамота. Имам късмет, че не го уцелих.

— Какво става тук? — чу се остър глас и при тях дотърча една плувнала в пот униформена фигура, която отблизо се оказа, че е женска. — Вие там, дайте ми този бастун!

— Полицай… — меко рече Селдън.

— После ще ми разправяте лъжите си. Сега трябва да извикаме линейка за горкичкия човек.

— Горкичкия човек? — повторя сърдито професорът. — Канеше се да ме нападне. Аз действах в самоотбрана.

— Видях какво се случи — изръмжа полицайката.

— Този гражданин и с пръст не ви докосна. Вие се извърнахте и го ударихте, без да ви е предизвикал. Това не е самоотбрана, ами нападение с побой.

— Полицай, казвам ви, че…

— Нищо не ми казвайте на мен. Можете да го заявите в съда.

— Полицай, само ни изслушайте… — обърна се към нея Уонда с тихо и сладко гласче.

— Вие си вървете у дома, млада госпожице — посъветва я представителката на властта. Уонда се изопна.

— Не, полицай. Където отиде дядо ми, ще отида и аз — очите на момичето блеснаха и другата промърмори:

— Добре, тогава елате.

18

Селдън беше вбесен:

— Никога в живота ми не са ме арестували. Преди няколко седмици ме нападнаха осем мъже. С помощта на моя син успях да се преборя с тях, ама къде бе полицията, докато ставаше това? Спря ли се някой да ни помогне? Не. Този път съм по-добре подготвен и повалих мъжа, който се канеше да ме връхлети. Имаше ли наблизо полицай? Естествено. Сграбчи ме за яката. Намериха се и хора, които се забавляваха да гледат как арестуват един старец за нападение и побой. В какъв свят живеем?

Сив Новкър, адвокатът на Селдън, въздъхна и тихо каза:

— Корумпиран свят, но не се тревожи. Нищо няма да ти се случи. Ще те измъкна под гаранция и евентуално ще се явиш на дело пред жури от хора, равни на теб. Най-многото, ама наистина най-многото, което ще получиш, са няколко сурови Думи от съдията. Твоята възраст и репутация…

— Остави моята репутация — прекъсна го все още ядосаният Хари. — Аз съм психоисторик, а в днешно време това е един направо мръсен свят. Те ще се радват да ме видят в затвора.

— Не, няма — рече Новкър. — Навярно ще се намерят смахнати, които ти имат зъб, ала аз ще се погрижа никой от тях да не влезе в журито.

— Действително ли трябва да подлагаме дядо ми на всичко това? — попита Уонда. — Той вече не е млад човек. Не може ли само да се явим пред магистрат[34], а не пред съдебен състав?

— Може — обърна се към нея адвокатът. — Ако не си с всичкия си, може. Магистратите са нетърпеливи, луди за власт хора, които по-скоро биха те тикнали в затвора, отколкото да те изслушат. Никой не ходи при магистрати.

— Смятам, че ние трябва да отидем — каза девойката.

— Виж какво, скъпа — обади се Селдън, — мисля, че се налага да слушаме Сив… — Но изричайки тези думи, той усети силно разбъркване в коремната област. Това беше „натискането“ на Уонда. — Е, хубаво… щом настояваш.

— Тя не може да настоява — забеляза адвокатът. — Аз няма да го позволя.

— Дядо ми е ваш клиент — рече Уонда. — Ако иска нещо да се направи, както той е решил, вие трябва да го уважите.

— Мога да откажа да го представям.

— В такъв случай напуснете — остро каза внучката, — а ние сами ще се изправим пред магистрата.

— Добре тогава — кимна Новкър, след като помисли, — щом сте толкова непреклонна. Представял съм Хари дълги години и няма да го изоставя сега. Обаче ви предупреждавам, че има вероятност да го осъдят да лежи в затвора и ще трябва да работя като звяр, за да отменят присъдата… ако изобщо успея да го направя.

— Аз не се страхувам — заяви Уонда.

Селдън прехапа устни, а Сив Новкър се обърна към него:

— Ами ти? Съгласен ли си твоята внучка да командва парада?

Професорът помълча малко и за голяма изненада на стария адвокат прие.

— Да. Да, съгласен съм.

19

Магистратът гледаше сърдито, докато Селдън му разказваше случая.

— Кое ви кара да мислите, че мъжът, когото сте ударили, е възнамерявал да ви нападне? Той посегна ли ви? Заплаши ли ви? Накара ли ви по някакъв начин да се страхувате?

— Моята внучка усети приближаването му и беше съвсем сигурна, че смята да ме атакува.

— Господине, това естествено не е достатъчно. Няма ли нещо друго, което можете да ми кажете, преди да издам присъдата?

— Добре, чакайте малко — отвърна възмутено Селдън. — Не издавайте присъди толкова бързо. Преди няколко седмици бях нападнат от осем мъже, които успях да отблъсна с помощта на сина си. Така че виждате — имам повод да мисля, че мога отново да стана мишена.

Магистратът започна да рови из документите:

— Нападнат от осем мъже… Съобщихте ли за инцидента?

— Наблизо нямаше никакъв полицай.

— Това не е във връзка с въпроса. Питам, съобщихте ли?

— Не, господин магистрат.

— Защо?

— По една-единствена причина: страхувах се да не попадна в някакви проточени съдебни процедури. Тъй като ние отблъснахме осмина и останахме невредими, струваше ми се безсмислено да си създавам още проблеми.

— Как успяхте само вие и вашият син да се справите с осем мъже?

Селдън се поколеба:

— Моят син сега е на Сантани и е извън контрола на Трантор. Така че мога да ви кажа — Рейч има далянски ножове и е майстор в използването им. Той уби единия от мъжете и нанесе тежки рани на двама други. Останалите избягаха, отнасяйки умрелия и ранените.

— Но не съобщихте ли за смъртта на този мъж и за прободените му другари?

— Не, господин магистрат. По същите причини. Това пак беше самоотбрана. Както и да е, ако издирите мъртвия и двамата пострадали, ще получите доказателство, че сме били нападнати.

— Да издиря един мъртъв и двама ранени неизвестни транторианци? — прихна магистратът. — Вие знаете ли, че на Трантор над две хиляди души умират всеки ден само от рани с нож? Ако не ни уведомят веднага, ние сме безпомощни. Вашата история, че веднъж вече са ви нападнали, не е логична. Ние трябва да се занимаваме с днешните събития, за които беше съобщено и свидетел на които е бил служител на сигурността. И така, нека преценим как стоят нещата сега. Защо смятате, че мъжът е щял да ви атакува? Само защото се е случило да минете оттам ли? Защото изглеждате стар и беззащитен или защото приличате на човек, който може да има у себе си много кредити? Как мислите?

— Мисля, господин магистрат, че е заради това кой съм аз.

Магистратът пак погледна документите:

— Вие сте професор Хари Селдън. Защо непременно туй трябва да ви превръща в обект на нападение?

— Поради моите възгледи.

— Вашите възгледи? Добре… — чиновникът механично порови в някакви папки. Изведнъж спря, вдигна очи и се вторачи в Селдън. — Почакайте… Хари Селдън — по изражението му се разбра, че си е спомнил. — Вие сте онзи ентусиаст с психоисторията, нали?

— Да, господин магистрат.

— Съжалявам. Не зная нищо за това освен името и факта, че вие обикаляте и предсказвате края на Империята или нещо такова.

— Не е точно тъй, но моите възгледи станаха непопулярни, понеже се оказа, че са верни. Смятам, че по тая причина се намират хора, които искат да ме нападнат или, още по-вероятно, на които им е платено, за да ме нападнат.

Магистратът изгледа Селдън и сетне повика полицайката, която го бе арестувала:

— Проверихте ли ранения мъж? Има ли полицейско досие?

— Да — отговори жената и леко се изкашля. — Бил е задържан три пъти за нападения и грабежи.

— А, рецидивист, така ли? Ами на професора заведено ли е досие?

— Не, господин магистрат.

— Та значи имаме невинен стар човек, който се е борил срещу известен мародер… и вие арестувате невинния старец. Тъй ли се получава?

Полицайката мълчеше.

— Можете да си вървите, професоре — рече магистратът.

— Благодаря ви, господин магистрат. Ще разрешите ли да си взема бастуна?

Онзи щракна с пръсти към полицайката, която подаде новия бастун на Селдън.

— Само една минутка, професоре — каза магистратът. — Ако пак използвате това нещо, добре е да сте напълно сигурен, че ще успеете да докажете, че сте действали в самоотбрана. В противен случай…

— Да, господине — и Хари Селдън напусна кабинета на чиновника, подпирайки се тежко на бастуна си, но с високо вдигната глава.

20

Уонда горчиво плачеше, лицето й беше мокро сълзи, очите — зачервени, а бузите — подути.

Селдън се въртеше около нея, тупаше я по гърба и не знаеше как да я утеши.

— Деди, ужасно се провалих. Мислех си, че мога да натискам хората… и успявах, когато не бяха много против да бъдат натискани, като мама и татко например. И дори тогава трябваше доста време. Даже си изработих система за класификация въз основа на десетточкова скала — нещо като измерител на силата на мисловния натиск. Само че твърде си навирих носа. Вярвах, че съм десет или поне девет по скалата. А сега разбирам, че съм максимум седма степен.

Уонда бе спряла да плаче и от време на време подсмърчаше. Хари я погали по главата.

— Обикновено… обикновено… нямам затруднения. Ако се концентрирам, мога да чуя какво мислят хората и когато пожелая, ги натискам. Но онези бандити! Чувах ги ясно, обаче нищо не можах да сторя, за да ги отблъсна.

— Смятам, че се справи много добре, Уонда.

— Не се справих. Аз си въо… въобразявах. Мислех си, че щом хората се приближат зад теб, с едно мощно натискане ще ги заставя да избягат. По тоя начин исках да ти бъда телохранител. Само че не успях. Онези двамата се приближиха, а пък аз нищо не можах да направя.

— Не е вярно, можа. Ти накара първия да се поколебае. Така ми даде възможност да се обърна и да го цапна.

— Не, не. Нямам нищо общо с това. Единственото, което наистина направих, беше да те предупредя, че той е там. Ти свърши останалото.

— Вторият мъж побягна.

— Защото ти бухна първия. Аз нямам нищо общо с това — тя отново се обля в сълзи на отчаяние. — А после случаят с магистрата. Аз настоях за магистрата. Въобразявах си, че като го натисна, веднага ще те пусне.

— Той действително ме пусна, и то на практика веднага.

— Не. Той те подложи на ужасния си разпит и усети своята грешка едва когато разбра кой си. Аз нямам нищо общо и с това. Провалих се във всичко. Щях да те въвлека в такава беда…

— Не съм съгласен, Уонда. Ако твоето натискане не е проработило толкова добре, колкото си се надявала, то е само защото ти действаше в извънредни условия. Не можеше да го предотвратиш. Виж, Уонда… имам една идея.

Долавяйки вълнението в гласа му, тя вдигна очи:

— Каква идея, деди?

— Ето каква. Ти вероятно разбираш, че трябва да се сдобия е кредити. Без тях психоисторията просто ще замре, а аз не мога да понеса мисълта всичко да се провали след толкоз години упорита работа.

— Аз също, но как да се сдобием с кредити?

— Ще помоля за още една аудиенция с Императора. Вече съм го виждал — добър човек е и аз го харесвам. Само че съвсем не тъне в богатство. И все пак, ако те взема с мен и ти го натиснеш… лекичко… току-виж намерил отнякъде някакъв източник на кредити, колкото да ми позволи да продължа известно време, докато измисля нещо друго.

— Наистина ли смяташ, че може да стане така, деди?

— Не и без теб. Но ако ти си там… може би. Хайде, не си ли струва да опитаме?

— Знаеш, че ще направя всичко, за което ме помолиш — усмихна се Уонда. — Освен това друга надежда нямаме.

21

Не беше трудно да се видят с Императора. Очите на Агис XIV светнаха, когато посрещаше Хари Селдън.

— Здравей, стари приятелю — каза той. — Дошъл си да ми донесеш някакво нещастие ли?

— Надявам се да не е така — отговори Селдън.

Агис разкопча пищното си наметало, захвърли го с отегчено мърморене в ъгъла на стаята и рече:

— А ти лежи тук.

Погледна Хари и поклати глава:

— Мразя това нещо. Тежко е като грях и горещо като пламък. Винаги трябва да го нося, когато ме обсипват с нищо незначещи думи, и да стоя изпъчен подобно истукан. Направо е ужасно. Клеон беше роден за монарх, пък и външността му бе подходяща. Аз не съм роден за този пост и нямам вид на Император. Моето нещастие е, че съм му трети братовчед по майчина линия, с което отговарям на изискването да седна на трона. Бих се радвал да можех да го продам за няколко гроша. Искаш ли да бъдеш Император, Хари?

— Не, не, не бих и мечтал за това, така че не хранете надежди — отвърна през смях Селдън.

— Хайде кажи ми, коя е тая изключително красива млада жена, която си довел днес?

Уонда се изчерви, а Агис меко забеляза:

— Не трябва да се притесняваш от мен, мила моя. Едно от правата на Императора е правото да казва каквото си ще. Никой не може да се противопостави или да спори тук. Могат само да кимат: „сир“. Аз обаче не искам никакво „сир“ от вас. Мразя тази дума. Наричайте ме Агис. Това не е рожденото ми име, а императорското, но трябва да свиквам с него. Е… кажи ми какво става, Хари? Какво ново при теб от последната ни среща?

— Два пъти ме нападнаха — отговори кратко Хари.

Императорът не изглеждаше сигурен дали туй не е шега:

— Два пъти? Наистина ли?

Лицето на Агис потъмня, докато Селдън му разказваше за нападенията.

— Предполагам, че не е имало полицай, когато онези осем мъже са те заплашвали?

— Нито един.

Владетелят се изправи от стола си, даде им знак да не стават и започна да се разхожда напред-назад, сякаш се опитваше да се пребори с гнева си. После се обърна и погледна Селдън.

— В продължение на хиляди години — подхвана той, — когато са се случвали подобни инциденти, хората си казвали: „Защо не се оплачем на Императора?“ или „Защо Императорът не направи нещо?“ И накрая монархът можел и да стори нещо, макар и не винаги интелигентно. Но аз… Хари, аз съм безсилен. Абсолютно безсилен. О, да, съществува и така наречената Комисия за безопасност, ала тя комай е по-загрижена за моята безопасност, отколкото за хорската. Чудно е, че изобщо провеждаме тази аудиенция с теб, защото ти съвсем не си популярен сред Комисията. Нищо не мога да направя по никакъв въпрос. Знаеш ли какво стана със статута на Императора след падането на хунтата и възстановяването на… ха!… императорската власт?

— Струва ми се, че да.

— Обзалагам се, че не знаеш всичко. Сега цари демокрация. Имаш ли представа какво е демокрация?

— Разбира се.

— Басирам се, че си мислиш, че е нещо хубаво — намръщи се Агис.

— Смятам, че би могло да бъде хубаво.

— Ето на. А не е. Демокрацията напълно разстрои Империята. Представи си, че поискам да изпратя повече полицаи по улиците на Трантор. Едно време щях да извадя лист хартия, приготвен за мен от секретаря на Императора, щях да го подпиша със замах — и щеше да има повече полицаи. Но днес не мога да направя нищо подобно. Трябва да поставя въпроса пред Легислатурата[35]. Там седят седем хиляди и петстотин мъже и жени, които в момента, когато се внесе предложение, започват да крякат досущ като гъски. Първо, откъде ще дойдат средствата? Не можете да наемете, да речем, десет хиляди полицая отгоре, без да осигурите десет хиляди заплати отгоре. Сетне, дори да се съгласите с това, кой ще подбира новите хора? Кой ще ги контролира? Ония от Легислатурата си крещят един на друг, карат се, заплашват се, после обстановката се разведрява и накрая нищичко не се предприема. Хари, аз не мога да свърша дори такава дреболия като поправката на счупените лампи на купола, които си забелязал. Колко ще струва? Кой ще отговаря? Добре, лампите ще бъдат сложени, ала ремонтът като нищо може да продължи и шест месеца. Ето това е демокрацията.

— Доколкото си спомням, Император Клеон винаги се оплакваше, че не успява да направи онова, което иска.

— Той — нетърпеливо каза Агис — имаше двама първокласни първи министри: Демерцел и теб самия. И всеки от вас се трудеше, за да предпази Клеон да не върши глупости. Аз пък разполагам със седем хиляди и петстотин първи министри — глупаци от първия до последния. Но, Хари, ти сигурно не си дошъл да се оплачеш от нападенията?

— Не, не. Дошъл съм за нещо много по-лошо. Сир… Агис… трябват ми кредити.

Императорът се втренчи в него:

— След всичко, което ти обясних ли, Хари? Аз нямам кредити. О, разбира се, за поддържане на властта се намират, но за да ги взема, аз трябва да се изправя пред моите седем хиляди и петстотин законодатели. Ако мислиш, че мога да отида при тях и да им кажа: „Искам кредити за приятеля си Хари Селдън“ и че ще получа и една четвърт от исканото за по-малко от две години, направо си луд. Няма да стане.

Той сви рамене и добави по-меко:

— Не ме разбирай грешно, Хари. Бих желал да ти помогна, ако можех. Особено пък бих искал да ти помогна заради твоята внучка. Като я гледам, се чувствам така, сякаш би трябвало да ти дам всички пари, които търсиш… обаче не мога.

— Агис — промълви Селдън, — ако не си осигуря някакво финансиране, психоисторията ще отиде на вятъра след почти четиридесет години труд.

— Тя не е стигнала доникъде след тези почти четиридесет години, тъй че защо се тревожиш?

— Агис — рече гостът, — сега не мога да направя нищо повече. Мен ме нападнаха точно защото съм психоисторик. Хората ме смятат за пророк на унищожението.

— Ти си кутсузлия, Гарване Селдън. И преди съм ти го казвал.

— В такъв случай с мен е свършено — заключи отчаяно Хари и стана.

Уонда също се изправи. Застанала до дядо си, главата й стигаше до рамото му. Тя втренчено гледаше Императора.

Когато Хари се обърна, за да си тръгне, Агис XIV го спря:

— Чакай, чакай. Има едно малко стихче, което някога наизустих: Зло шества по земята, плячка на смазващи беди, където богатство се трупа, а хората гинат в разруха.

— Какво означава това? — попита обезсърчен професор Селдън.

— Това означава, че Империята определено се изражда и разпада, което не пречи на отделни люде да забогатяват. Защо не се обърнеш към някои от едрите предприемачи? Те нямат законодатели и ако искат, могат просто да подпишат кредитна гаранция.

Хари Селдън го изгледа замислен:

— Ще опитам.

22

— Господин Биндрис — каза Селдън и протегна длан, за да се ръкува, — много се радвам, че ви виждам. Толкова е мило от ваша страна, че се съгласихте да ме приемете.

— Защо не? — кимна весело Тереп Биндрис. — Аз добре ви зная или по-скоро зная доста за вас.

— Наистина ми е приятно. В такъв случай допускам, че сте чували за психоисторията.

— О, да, кой интелигентен човек не е чувал? Естествено не искам да кажа, че разбирам нещо от това. А коя е тази дама с вас?

— Моята внучка Уонда.

— Много хубава млада жена — той радостно се усмихна. — Някак си имам чувството, че тя би могла да прави с мен каквото си ще.

— Мисля, че преувеличавате, господине — рече Уонда.

— Не, действително е така. Моля ви, разполагайте се и ми кажете какво мога да сторя за вас — домакинът направи широк жест, посочвайки им да седнат пред бюрото му на два стола със скъпа дамаска от брокат и издута тапицерия.

Столовете, богато украсеното бюро, внушителните врати с дърворезба, които на пристигане се бяха плъзнали безшумно при сигнала им, че идват, и блестящият обсидианов[36] под в просторния офис бяха от най-високо качество. И независимо че обстановката около него беше толкова впечатляваща, самият Биндрис не бе такъв. На пръв поглед никой не би взел дребничкия приветлив мъж за един от водещите финансови магнати на Трантор.

— Господине, ние дойдохме по препоръка на Императора.

— На Императора?

— Да. Той не можа да ни помогне, но мислеше, че човек като вас би успял. Разбира се, става въпрос за кредити.

Лицето на Тереп Биндрис се удължи:

— Кредити ли? Не разбирам.

— Вижте — започна Селдън, — от около четиридесет години психоисторията е поддържана от правителството. Ала времената се менят и Империята не е вече онова, което беше…

— Да, зная го.

— Императорът няма средства да ни поддържа или дори и да имаше, не би могъл да прокара искането за финансиране през Легислатурата. Затова той ми препоръча да се срещна с хора на бизнеса, които, на първо място, все още разполагат с пари, и, на второ място, могат просто да подпишат една кредитна гаранция.

Последва доста дълга пауза и най-накрая Биндрис се обади:

— Страхувам се, че Императорът нищо не разбира от бизнес. Колко кредити са ви нужни?

— Господин Биндрис, тук става въпрос за огромен Проект. Ще ми трябват няколко милиона.

— Няколко милиона!

— Да, господине.

Тереп Биндрис се намръщи:

— За заем ли говорим? Кога смятате, че ще можете да го изплатите?

— Господин Биндрис, за да бъда честен, ще ви призная, че надали ще съм в състояние да го изплатя. Търся дарение.

— Дори и да искам да ви дам тези пари — а нека ви кажа, че по някаква странна причина много ми се ще да го направя, — не бих могъл. Императорът може да си има Легислатура, аз пък си имам Съвет. Не бих подписал такова дарение без съгласието на членовете на Съвета, а те никога не биха отпуснали подобна сума.

— Защо? Вашата фирма е изключително богата. Няколко милиона не биха значели нищо за вас.

— Това звучи добре — каза Биндрис, — но се опасявам, че точно в момента фирмата е позападнала. Е, не дотам, че да ни вкара в сериозна беда, ала достатъчно, за да ни направи нещастни. Щом Империята е в упадък, то отделни нейни части също западат. Не сме в състояние да дадем няколко милиона. Наистина съжалявам.

Селдън седеше мълчаливо, а Биндрис изглеждаше притеснен. Накрая той поклати глава и рече:

— Вижте, професор Селдън, действително бих желал да ви помогна, и то специално заради младата дама, която е с вас, но просто не мога. Все пак ние не сме единствената фирма на Трантор. Опитайте с други, професоре. Дано имате по-добър късмет.

— Ясно — промълви Хари, изправяйки се с мъка на крака. — Ще опитаме.

23

Очите на Уонда бяха пълни със сълзи, ала не изразяваха тъга, а ярост.

— Деди — обърна се тя към Селдън, — наистина не разбирам. Бяхме в четири различни фирми. Във всяка от тях се отнасяха с нас по-грубо и по-лошо, отколкото в предишната. В четвъртата направо ни изхвърлиха. И оттам нататък никой не ни пуска да влезем.

— Няма нищо чудно, Уонда — каза меко Хари Селдън. — При срещата с Биндрис той не знаеше защо сме дошли и беше съвсем приятелски настроен до момента, когато го помолих за дарение от няколко милиона. Тогава престана да е чак толкова дружелюбен. Представям си как е тръгнала мълвата за това какво искаме и всеки следващ път ни приемаха все по-хладно, докато накрая изобщо спряха да ни приемат. И бездруго няма да ни дадат кредитите, които ни трябват. Тогава защо да си губят времето?

Уонда насочи гнева към себе си:

— Добре, а какво правех аз? Просто седях там и нищо.

— Не бих казал — помъчи се да я успокои Селдън. — Ти въздейства на Биндрис и ми се струва, че той наистина искаше да ми даде кредитите главно заради теб. Ти го натисна и постигна нещо.

— Но не достатъчно. А и го интересуваше само туй, че съм хубава.

— Не хубава — промърмори Селдън. — Красива. Много красива.

— И така, какво да правим сега, деди? — попита Уонда. — След всички тези години психоисторическата наука ще загине.

— Струва ми се, че в известен смисъл това не може да се избегне — каза професорът. — От близо четири десетилетия предричам рухването на Империята и тъй като днес става точно същото, психоисторията ще се провали заедно с нея.

— Но психоисторията поне отчасти ще спаси Империята.

— Вярвам, че е така, обаче не мога да я форсирам.

— Нима ще я оставиш да се провали?

— Ще се опитам да я предпазя от гибел — поклати глава Селдън, — ала трябва да призная, че не знам как да го сторя.

— Аз ще тренирам — каза Уонда. — Навярно има някакъв начин да засиля натиска, за да ми е по-лесно да карам хората да вършат онова, което искам от тях.

— Бих желал да успееш.

— Какво ще правиш ти, деди?

— Ами… нищо особено. Преди два дни, когато отивах да се срещна с главния библиотекар, видях в Библиотеката трима мъже, които спореха за психоисторията. По, някаква причина единият от тях ми направи много силно впечатление. Настоях да дойде, за да разговаряме, и той се съгласи. Срещата ни е за днес следобед в моя кабинет.

— Той за теб ли ще работи?

— Бих искал — стига да имам достатъчно кредити, та да му плащам. Няма вреда, ако говоря с него. В края на краищата какво ще загубя?

24

Младият мъж пристигна точно в 4 часа т.с.в. (транторско стандартно време) и Селдън се усмихна. Той обичаше коректните хора. Сложи ръце на бюрото си и се приготви да се изправи, обаче гостът го спря:

— Моля ви, професоре. Зная, че ви боли кракът. Няма нужда да ставате.

— Благодаря, младежо. Все пак това не означава, че вие не можете да седнете. Ако обичате.

Младият мъж свали якето си и седна.

— Трябва да ми простите тази небрежност, но когато се видяхме и уредихме днешната среща, не запомних името ви. Вие сте…

— Стетин Палвър — отговори младежът.

— А, Палвър! Палвър! Името ми звучи познато.

— Би трябвало, професоре. Дядо ми често се хвалеше, че ви познава.

— Дядо ви ли? О, да, разбира се. Джорамис Палвър. Доколкото си спомням, беше две години по-млад от мен. Опитах се да го накарам да работим заедно върху психоисторията, ала той отказа. Заяви, че нямало никаква възможност да научи достатъчно математиката, за да го направи. Много лошо! Между другото как е Джорамис?

— Страхувам се — тъжно рече Палвър, — че пое пътя на всички стари хора. Той умря.

Селдън потръпна. Две години по-млад от него… и умрял. Един отколешен приятел, с когото до такава степен бяха загубили връзка, че не бе разбрал кога е настъпила смъртта му.

— Съжалявам — промърмори Хари, след като поседя мълчаливо.

— Той живя добре — сви рамене младият мъж.

— А вие, младежо? Къде сте учили?

— В университета Лангано.

— Лангано? — намръщи се професор Селдън. — Поправете ме, ако греша, обаче този университет не е на Трантор, нали?

— Не. Исках да опитам какво е в един различен свят. Както несъмнено знаете, всички университети на Трантор са препълнени. Аз търсех място, където да уча на спокойствие.

— И какво изучавахте?

— Нищо особено. История. Не е специалност, която би осигурила добра заплата на човека.

(Селдън отново потръпна от болка, дори по-остра от първия път. Дорс Венабили също беше историк.)

— Но сте се върнали на Трантор. Защо?

— Пари, работа.

— Като историк ли?

— Никаква възможност — засмя се Стетин Палвър. — Управлявам едно устройство, което бута и влачи. Не е точно по професията ми.

Хари погледна Палвър с лека завист. Ръцете и гърдите на госта се очертаваха релефно под тънката материя на ризата му. Той имаше силни мускули. Самият Селдън никога не беше имал такива мускули.

— Предполагам, че когато сте били в университета, сте участвали в отбора по бокс — каза Хари Селдън.

— Кой, аз ли? Нищо подобно. Аз съм извъртач.

— Извъртач? — настроението на домакина се повиши. — Да не сте от Хеликон?

— Не е нужно да си от Хеликон, за да си добър извъртач — отговори с известно презрение Палвър.

„Не, разбира се — помисли Селдън, — ала най-добрите бяха оттам.“

Но не добави нищичко и смени темата:

— Е, дядо ви не дойде при мен. Ами вие?

— За психоисторията ли става въпрос?

— Когато ви срещнах за пръв път, ви чух да разговаряте доста интелигентно за психоисторическите проблеми. Та ще дойдете ли при мен?

— Както ви казах, професоре, аз имам работа.

— Бутане и влачене. Хайде, хайде.

— Плаща се добре.

— Парите не са всичко.

— Доста значат. А от друга страна вие не можете да ми плащате много. Аз съм съвсем сигурен, че не ви стигат средствата.

— Защо го казвате?

— Ами, струва ми се, че в известен смисъл отгатвам… Какво, греша ли?

Селдън силно сви устни и отвърна:

— Не, не грешите. Наистина не мога да ви плащам много. Предполагам, че това слага край на малкото ни интервю.

— Чакайте, чакайте, чакайте — вдигна ръце Палвър. — Не бързайте толкова, моля ви. Все още говорим за психоисторията. Ако работя за вас, вие ще ме учите на нея, така ли?

— Разбира се.

— В такъв случай кредитите в крайна сметка не са всичко. Предлагам ви сделка. Вие ще ме обучавате на онова, което можете по психоистория, и ще ми плащате каквото имате, а аз някак си ще се оправя. Как ви се струва?

— Чудесно! — възкликна радостно Селдън. — Звучи прекрасно. И още едно нещо.

— О-о?

— Да. През последните седмици ме нападнаха два пъти. Първия път на помощ ми се притече моят син, но после той замина за Сантани. Втория път използвах пълния си с олово бастун. Свърши работа, обаче ме замъкнаха пред един магистрат и ме обвиниха в нападение и грабеж…

— Защо ви нападнаха? — попита Стетин Палвър.

— Не съм популярен. От толкова време предричам рухването на Империята, че сега, когато то вече настъпва, мен ме набеждават за това.

— Разбирам. Но какво общо има тук с още едното нещо, за което споменахте?

— Искам да бъдете мой телохранител. Вие сте млад, силен и преди всичко сте извъртач. Точно от такъв човек се нуждая.

— Мисля, че може да се уреди — каза с усмивка Палвър.

25

— Погледни там, Стетин — обърна се към него Селдън, когато в една ранна вечер двамата се разхождаха из жилищните сектори на Трантор близо до Стрилингския университет. Старецът посочи пръснатите по пътя отпадъци, изхвърлени от минаващите коли или пуснати от невнимателни пешеходци. — Някога въобще не можеше да се види разхвърлян боклук. Полицаите бяха бдителни, а сервизните групи към общините осигуряваха денонощна поддръжка на всички обществени места. Но което е най-важно, на никого дори не му минаваше мисълта да пусне така боклук. Трантор беше нашият дом и ние се гордеехме с него. А сега — Селдън тъжно и с примирение поклати глава и въздъхна — това е… Професорът рязко спря.

— Ей, младежо! — извика той на един мърляв на вид човек, разминал се преди секунди с тях в обратната посока. Непознатият дъвчете нещо, което току-що бе мушнал в устата си и чиято опаковка бе хвърлил на земята, без дори да погледне натам.

— Вдигни онова и го сложи където трябва — смъмри го Хари, когато младежът мрачно го погледна.

— Ти го вдигни — озъби се момчето, обърна се и отпраши.

— Това е още един белег за упадъка на обществото, както се предрича във вашата психоистория, професор Селдън — каза Палвър.

— Да, Стетин. Навсякъде около нас Империята се разпада — парче по парче. Всъщност тя вече е унищожена и връщане назад няма. Апатията, развалата и алчността са си изиграли ролята за разрушаване на някога цветущата държава. И какво ще дойде на нейно място? Защо…

Хари Селдън млъкна, като видя изражението на Палвър. Младият мъж, изглежда, слушаше внимателно, но не Селдън. Беше наклонил леко глава на една страна и погледът му се рееше надалеч. Той сякаш се напрягаше да чуе някакъв доловим единствено за него звук.

Изведнъж рязко се върна в нормално състояние, озърна се и хвана професора за ръката:

— Хайде, Хари, трябва да се махаме! Идват…

И тогава тишината на нощта се наруши от грубия звук на бързо приближаващи стъпки. Селдън и Палвър се обърнаха, ала вече бе твърде късно — нападателите ги налетяха. Този път обаче Хари Селдън беше подготвен и веднага описа с бастуна широка дъга около себе си и своя спътник. Щом видяха това, тримата нападатели — двама юноши и едно девойче, всичките малолетни хулигани — се изсмяха.

— Значи, дядка, не искаш кротко, така ли? — изсумтя момчето, което явно беше главатар на групата. — Защо, бе, аз и моите приятелчета ще те проснем на земята за две секунди. Ние ще…

Изведнъж главатарят сам се озова на земята, жертва на отлично насочения към корема му ритник. Другите двама, които все още стояха там, тутакси се приведоха, приготвяйки се да нападнат. Но Палвър бе по-ловък от тях. Те също бяха повалени още преди да се осъзнаят откъде е дошъл ударът.

И всичко приключи почти толкова бързо, колкото бе започнало. Селдън се отдръпна настрана, като се подпираше тежко на бастуна си и трепереше при мисълта, че едва се е отървал. Дишайки тежко от напрежение, Стетин Палвър огледа мястото. Тримата хулигани лежаха неподвижно на безлюдната алея под притъмняващия купол.

— Хайде да се махаме оттук! — настоя пак Палвър, само че този път нямаше да бягат от нападателите.

— Стетин, не можем да тръгнем — възпротиви се Селдън. Той посочи към изпадналите в безсъзнание бъдещи улични бандити. — Те са почти деца. Може и да умират. Как да си отидем ей така? Не е човешко, а през всичките тия години аз работя точно за запазването на човечността — за да подчертае своите думи, Хари удари земята с бастуна си и очите му убедено заблестяха.

— Глупости — тросна се Палвър. — Нечовешки е начинът, по който хлапета като тези ограбват невинни граждани като вас. Смятате ли, че биха ви дали и секунда да помислите? По-скоро биха ви забили нож в корема и биха ви ошушкали до последната пара… че и биха ви сритали, преди да избягат. Скоро ще дойдат на себе си и ще се измъкнат оттук, за да ближат раните си. Или някой ще ги открие и ще се обади в централата. Но, Хари, вие трябва да мислите. След всичко, което ви се е случило миналия път, вас ви очаква сигурен неуспех, ако ви свържат с още един побой. Моля ви, Хари, трябва да бягаме! — с тия думи Палвър го грабна за ръката и като хвърли последен поглед назад, Селдън се остави да го отведат.

Щом бързите им стъпки заглъхнаха в далечината, друга фигура се измъкна от скривалището си зад няколко дървета. Подсмихвайки се, младежът с мрачните очи промърмори: „Ти ще ми казваш кое е правилно и кое грешно, професоре.“ После се обърна и хукна да извика полицаите.

26

— Ред! Искам ред! — изрева съдийката Теджан Попдженс Ли.

Предварителното публично изслушване на професор Гарвана Селдън и неговия млад сътрудник Стетин Палвър беше вдигнало голям шум сред населението на Трантор. Ето го мъжа, който предсказа падането на Империята и залеза на цивилизацията, призовавайки другите да се вгледат с уважение назад в златния век на учтивостта и порядъка. Ето го онзи, дето, според очевидец, без видимо предизвикателство бе заповядал трима подрастващи транторианци да бъдат жестоко бити. О, да, предварителното изслушване обещаваше да е ефектно и несъмнено щеше да доведе до още по-ефектен съдебен процес.

Съдийката натисна едно копче на таблото в нишата пред себе си и в препълнената съдебна зала отекна звучен гонг.

— Искам ред — кимна тя към смълчалата се в момента тълпа. — Ако трябва, залата ще се опразни. Това е предупреждение. Повече няма да повтарям.

Алената тога на съдийката очертаваше импозантната й фигура. По произход Ли бе от Външния свят Листена и лицето й имаше възсинкав оттенък. Той потъмняваше, когато се разтревожеше, и се превръщаше направо в пурпурен, щом наистина се разсърдеше. Носеше се слух, че при всичките си години зад съдийската скамейка и въпреки репутацията си на пръв юридически мозък и на един от най-почитаните тълкуватели на имперския закон Ли винаги си оставала леко суетна по отношение на своята колоритна външност и на начина, по който яркочервените тоги правеха нежната й тюркоазена кожа да изглежда по-привлекателна.

Независимо от това жената бе известна със суровия си нрав спрямо нарушителите на закона. Тя беше сред малкото съдии, които без колебание следваха гражданския кодекс.

— Аз съм чувала за вас, професор Селдън, и за вашите теории за предстоящото ни унищожение. Разговарях и с магистрата, който наскоро е гледал друго дело, свързано с особата ви, защото сте ударили един мъж с пълния си с олово бастун. И тогава сте твърдели, че сте жертва на покушение. Мисля, че вашите доказателства са се основавали на предишен несъобщен инцидент, когато вие и синът ви Рейч сте били нападнати от осем гангстери. Господин Селдън, вие сте успели да убедите моя уважаван колега в самозащитната си реч, въпреки че очевидецът е заявил обратното. Този път, професоре, ще трябва да сте много по-аргументиран.

Тримата хулигани, които бяха дали под съд Селдън и Палвър, се подсмихваха от мястото си на масата на ищците. Днес те изглеждаха съвсем различно от вечерта на нападението. Момчетата носеха спортни, чисти и свободни гащеризони, а младата дама беше с крепирана плисирана туника. Общо взето, ако човек не гледаше (или не слушаше) твърде внимателно, тримата представляваха радваща окото картина на транторската младеж.

Адвокатът на Селдън Сив Новкър (който защитаваше и Палвър) се приближи до съдийското място:

— Ваша милост, моят клиент е достоен гражданин на транторското общество. Той е предишен Първи министър с междузвездна репутация. Близък познат е на Император Агис XIV. Каква лична облага би извлякъл професорът от побой над млади хора? Та той е един от най-ярките поддръжници на стимулирането на младежкото интелектуално творчество. В неговия Психоисторически проект са се включили доброволно голям брой студенти. Хари Селдън е любим член на преподавателското тяло в Стрилингския университет. Нещо повече… — тук Новкър поспря и огледа препълнената съдебна зала, сякаш искаше да каже: „Почакайте, докато чуете това, и ще се засрамите, че дори за секунда сте се съмнявали в твърденията на моя клиент.“ — Професор Селдън е едно от малкото частни лица, свързани официално с престижната Галактическа библиотека. Тя му е предоставила правото да ползва без ограничения нейните богати фондове, за да работи над тъй наречената от него Енциклопедия „Галактика“ — истински химн на имперската цивилизация. Питам ви, как може изобщо този човек да бъде разпитван по такъв начин?

С широк жест Новкър посочи Селдън, който седеше на масата на ответниците заедно със Стетин Палвър и определено се чувстваше неловко. Бузите му бяха поруменели от необичайната похвала (в края на краищата неговото име бе по-скоро обект на подигравателни насмешки, отколкото на цветисти хвалби) и ръката му леко трепереше върху гравираната дръжка на солидния бастун.

Съдийката Ли погледна надолу към Хари, очевидно невпечатлена:

— Каква облага наистина, господин адвокат? Аз самата си задавам същия въпрос. Последните нощи лежа будна и си блъскам главата, за да открия някаква правдоподобна причина. Защо мъж от ранга на професор Селдън ще извърши непредизвикано нападение и грабеж, когато той самият е един от най-отявлените критици на така нареченото „проваляне“ на гражданския ред? И тогава ми дойде просветлението. Вероятно отчаян, че не му вярват, професорът усеща — да, трябва да докаже, че предсказанията му за гибел и мрак действително ще се сбъднат. В крайна сметка той е човек, прекарал цялата си кариера в предричане падането на Империята, а реално може да посочи само няколко изгорели крушки на купола, случайна засечка в обществения транспорт, намаляване на бюджета тук-там — в общи линии, нищо толкова драматично. Но едно или две нападения — виж, това вече би било нещо.

Ли се отпусна назад на стола и скръсти ръце пред себе си. На лицето й се четеше задоволство. Селдън стана, подпирайки се тежко. С голямо усилие се приближи до съдийската маса, като отпрати с махване адвоката си и насочи суров поглед към съдийката:

— Ваша милост, моля да ми разрешите да кажа няколко думи в моя защита.

— Разбира се, професор Селдън. В края на краищата това не е процес, а само изслушване на всички твърдения, факти и теории, имащи връзка със случая, преди да се вземе решение дали наистина ще продължим с процес. Аз само изразих една хипотеза. Много ми е интересно да чуя какво ще отговорите вие.

Хари леко се изкашля и започна:

— Посветил съм живота си на Галактическата империя. Служил съм вярно на императорите. Моята наука, психоисторията, е по-скоро предназначена да се използва като средство за обновяване, отколкото да бъде предвестник на разруха. С нея можем да бъдем подготвени независимо каква насока на развитие ще поеме човечеството. Ако Империята продължи да се разпада, както смятам аз, психоисторията ще помогне да изградим нова и по-добра цивилизация, основана на всичко хубаво от старата. Аз обичам нашите светове и народи, нашата Империя. Как бих съдействал на беззаконието, което всекидневно изстисква силите й? Не мога да кажа повече. Трябва да ми вярвате. Аз съм интелигентен човек, занимавам се с уравнения, с наука… Говоря от сърце — Селдън се обърна и бавно се отправи към стола си до Палвър. Преди да седне, потърси с очи Уонда, която беше в галерията за публиката. Момичето съвсем леко му се усмихна и намигна.

— От сърце или не, професор Селдън, такова решение ще изисква много мислене от моя страна. Ние изслушахме вашите обвинители, изслушахме вас и господин Палвър. Има още едно лице, чиито свидетелски показания ми трябват. Бих желала да чуя Риъл Невас, който се явява очевидец на инцидента.

Когато Невас доближи скамейката, Селдън и сътрудникът му се спогледаха тревожно. Това беше момчето, което Хари бе скастрил точно преди нападението.

Ли запита младежа:

— Господин Невас, бихте ли описали какво именно видяхте през въпросната нощ?

— Ами — започна очевидецът, приковавайки мрачния си поглед върху Селдън — вървях и си гледах работата, когато забелязах ония двамата — той се обърна и посочи Хари и Стетин — да идват срещу мен от другата страна на пътя. И тогава зърнах тези три деца — отново посочи с пръст, сега към младежите, седнали на мястото за ищците. — Двамата възрастни крачеха зад тях и не ме видяха, защото аз бях оттатък и освен това те се бяха съсредоточили върху жертвите си. И изведнъж — бам! Онзи старец просто ей така замахна срещу децата с бастуна си, после по-младият се нахвърли, зарита ги и те за нула време се намериха на земята. Тогава старецът и приятелчето му взеха, че офейкаха, без да му мислят много. Не можех да го повярвам.

— Това е лъжа! — избухна Селдън. — Младежо, ти си играеш с нашия живот тук!

Невас само го изгледа безучастно.

— Съдия — замоли Хари Селдън, — не виждате ли, че той лъже? Спомням си тоя човек. Скарах му се, че хвърля боклук, буквално минути преди да ни нападнат. Посочих случая на Стетин като друг пример за провалянето на нашето общество — безразличието на гражданите…

— Достатъчно, професоре — изкомандва съдийката. — Още едно такова избухване и ще бъдете изхвърлен от съдебната зала. Хайде, господин Невас — обърна се тя пак към свидетеля. — Какво правехте по време на поредицата от събития, които току-що описахте?

— Аз, ъ-ъ, се криех зад едни дървета. Уплаших се, че ще ме подгонят, ако ме видят, и затова се скрих. А когато те си отидоха, аз, таковата, изтичах и повиках полицаите.

Риъл Невас бе започнал да се поти и мушна пръст в яката на гащеризона си, която го стягаше. Въртеше се, местеше се от крак на крак, тъй като стоеше на платформата за говорителите. Чувстваше се неудобно от прикованите в него очи на тълпата. Опита се да не гледа към аудиторията, но колчем го направеше, се усещаше привлечен от неотклонния поглед на едно красиво русокосо момиче, което седеше на първия ред. То сякаш му задаваше въпрос, притискаше го за отговор и искаше той да го произнесе.

— Господин Невас, какво можете да ни кажете за твърдението на професор Селдън, че той и неговият сътрудник Палвър са ви видели преди нападението и че всъщност професорът е разговарял с вас?

— Ами, ъ-ъ, не, вижте, беше така, както ви обясних… Аз си вървях и…

И в този момент очевидецът погледна към масата на Селдън. Хари наблюдаваше тъжно младежа, сякаш разбираше, че всичко е загубено. Но компаньонът Стетин Палвър му отправи свиреп поглед и Невас скочи, сепнат от думите, които чу: „Кажи истината!“ Изглеждаше така, като че ли Палвър ги беше произнесъл, ала устните му не бяха мръднали. Тогава смутеният Невас рязко извърна глава по посока на русокосата девойка. Стори му се, че я чува да мълви: „Кажи истината!“ Обаче и нейните устни бяха неподвижни.

— Господин Невас, господин Риъл Невас — прекъсна обърканите мисли на момчето гласът на съдийката. — Ако професор Селдън и Стетин Палвър са вървели към вас, зад тримата тъжители, как така сте забелязали първо Селдън и Палвър? Вие заявихте това в показанието си, нали?

Невас огледа диво съдебната зала. Не можеше да избегне погледите, а всички очи му крещяха: „Кажи истината!“ Кимвайки към Хари Селдън, Риъл Невас рече простичко:

— Извинявайте — и за смайване на публиката в залата четиринадесетгодишното момче се разплака.

27

Беше хубав ден, нито много топъл, нито много студен, нито прекалено светъл, нито прекалено сив. Въпреки че бюджетът за поддръжка на градинските площи се бе изчерпал преди две години, няколкото пълзящи многогодишни растения, които обточваха стъпалата към Галактическата библиотека, успяваха да придадат свежа нотка на утрото. (До Библиотеката, построена в древен класически стил, водеше едно от най-грамадните стълбища в цялата Империя, отстъпващо по размери само на стълбището на Императорския дворец. Повечето посетители обаче предпочитаха да влизат по релсата за плъзгарите.) Селдън беше изпълнен с големи надежди за този ден.

Откакто той и Стетин Палвър бяха освободени от всички обвинения в нападение и побой, Хари се чувстваше като нов човек. Макар че изживяването бе болезнено, публичното разглеждане на случая благоприятства за каузата на Селдън. Съдийката Теджан Попдженс Ли, която се смяташе за един от най-влиятелните юристи, ако не и най-влиятелният на Трантор, беше изразила доста гласовито мнението си в деня след емоционалните показания на Риъл Невас.

— Когато стигаме до такъв кръстопът в нашето „цивилизовано“ общество — произнесе напевно съдийката от скамейката си, — където човек с класата и положението на Хари Селдън е принуден да понася унижения, обиди и лъжи просто заради това кой е и какви идеи отстоява, за Империята наистина настъпва мрачен ден. Признавам, че в началото аз също бях подведена. „Защо професор Селдън — разсъждавах аз — да не използва подобно мошеничество в опита си да докаже своите предсказания?“ Но както се убедих, бях абсолютно неправа — при тези думи Ли смръщи вежди и тъмносиня вълна плъзна нагоре по врата й, обхващайки и бузите, — защото приписвах на Селдън мотиви, родени в нашето ново общество, където е вероятно честността, благоприличието и добрата воля на едного да доведат до убийството му. Това явно е общество, в което изглежда, че човек трябва да прибягва до грубост и мошеничество, за да оцелее. Колко много сме се отдалечили от основните си принципи!… Съотечественици транторианци, сега имахме късмет. Ние дължим благодарност на професор Хари Селдън, понеже той ни показа нашето истинско „аз“. Нека вземем присърце неговия пример и решим да бъдем бдителни срещу долните сили в човешката природа.

След заседанието Императорът изпрати на Селдън поздравителен холодиск. С него Агис XIV изразяваше надеждата, че този път Хари вероятно отново ще намери средства за Проекта.

Докато се плъзгаше по входната релса, професорът размишляваше върху сегашното положение на Психоисторическия проект. Добрият му стар приятел, предишният главен библиотекар Лас Зенов, бе минал в пенсия. Докато беше на своя пост, Зенов усилно защитаваше Селдън и неговия труд. Доста често обаче ръцете му бяха вързани от Съвета. Но пък бе уверил Хари, че любезният нов главен библиотекар Трима Акарнио е толкова прогресивен, колкото и той самият, и че е популярен сред много групировки от членската маса на Съвета.

— Хари, приятелю — му беше казал Зенов, преди да напусне Трантор и да замине за родния си свят Венкори, — Акарнио е свестен човек, твърде интелигентен и търпим към чуждите идеи. Сигурен съм, че ще направи всичко по възможностите си, за да ти помогне за Проекта. Оставих му пълни данни за теб и твоята Енциклопедия. Зная, че той ще се вълнува не по-малко от мен за това, че тя представлява такъв принос за човечеството. Пази се, приятелю. Аз ще си спомням с обич за тебе.

И така, днес Хари Селдън щеше да проведе първата си официална среща с новия главен библиотекар. Чувстваше се ободрен от увереността, с която го остави Лас Зенов, и очакваше с нетърпение да сподели своите планове за бъдещето на Проекта и Енциклопедията.

Щом Хари влезе в канцеларията му, Трима Акарнио се изправи. Той вече беше сложил собствен отпечатък на мястото. Докато Зенов тъпчеше всеки ъгъл и скрито кътче от стаята с холодискове и тримерни журнали от много сектори на Трантор, а във въздуха се въртеше замайваща редица видеоглобуси, представящи различни светове от Империята, Акарнио бе разчистил купищата информация и образите, които Лас Зенов обичаше да държи под ръка. Сега на стената господстваше голям холоекран, на който — според предположенията на Селдън — библиотекарят можеше да види всяка една публикация или предаване, стига да пожелае.

Трима Акарнио беше нисък и набит, с леко разсеян поглед, останал от несполучлива корекция на роговиците в детството му, създаващ погрешно впечатление за страшна интелигентност и постоянно отчитане на всичко, което става около него.

— Хубаво, хубаво, професор Селдън. Разполагайте се — домакинът посочи един стол с висока права облегалка срещу бюрото си и сам седна. — Струва ми се, че поискахте тази среща твърде непредвидено. Знаете ли, смятах да се свържа с вас веднага щом се настаня.

Селдън кимна, зарадван, че новият главен библиотекар го бе счел за достатъчно важен, та да планира да го намери още в първите трескаво оживени дни на службата си.

— Но най-напред, професоре, аз ви моля да ме уведомите защо искате да се видите с мен, преди да преминем към моите навярно по-прозаични грижи.

Хари се изкашля и се наведе към бюрото:

— Главни библиотекарю, Лас Зенов несъмнено ви е разказал за работата ми тук и за моята идея за Енциклопедия „Галактика“. Лас беше много ентусиазиран и ми помогна с предоставяне на лична канцелария и пълен достъп до богатите фондове на Библиотеката. Всъщност той установи мястото за евентуалния дом на Проекта за Енциклопедия — един отдалечен Външен свят на име Терминус. Има обаче нещо, което Лас не успя да осигури. За да може работата по Проекта да върви без забавяне, аз трябва да разполагам с кабинетни помещения и неограничен достъп за определен брой мои колеги. Само събирането на информация, която ще се копира и препрати до Терминус, е огромно начинание. А без това не може да започне същинската дейност по съставянето на Енциклопедията. Лас не беше популярен сред членовете на Библиотечния съвет, което вие несъмнено знаете. Вие обаче сте популярен. И така, аз ви моля, главни библиотекарю: бихте ли се погрижили моите колеги да получат привилегии на вътрешни хора, за да продължим нашата изключително важна работа?

При тези думи Хари спря почти бездиханен. Той бе сигурен, че речта му, която многократно беше произнасял наум предната нощ, ще постигне желания ефект. Чакаше с увереност реакцията на Акарнио.

— Професор Селдън! — започна Трима Акарнио. Усмивката, с която Хари очакваше отговора, се стопи. В гласа на главния библиотекар имаше острота, каквато гостът не бе предполагал. — Моят уважаван предшественик ми даде най-изчерпателни обяснения за работата ви в Библиотеката. Той наистина беше много ентусиазиран спрямо вашето изследване и ангажиран с мисълта за идване на вашите колеги тук. Аз изпитвах същото — при паузата на Акарнио Хари вдигна рязко поглед, — ала в началото. Бях готов да свикам специално събрание на Съвета, за да предложа да се предоставят на вас и на енциклопедистите по-големи помещения за кабинети. Но, професор Селдън, всичко това се промени.

— Промени ли се? Как така?

— Професор Селдън, вие току-що приключихте с явяването си като главен обвиняем в най-сензационния случай на нападение и побой…

— Обаче аз бях оправдан — прекъсна го гостът. — Изобщо не се стигна до дело.

— Въпреки това, господине, в очите на обществото вашият последен набег ви е придал, как да кажа, оттенък на лоша слава. О, разбира се, че вие бяхте оправдан по всички параграфи. Но за да се получи подобно оправдаване, вашето име, минало, убеждения и работата ви бяха изкарани на показ пред погледа на сума светове. И дори един прогресивен, правилно мислещ съдия да ви е обявил за безгрешен, какво да речем за милионите, а вероятно и милиардите други средни граждани, които не виждат във вас психоисторика пионер, стремящ се да запази славата на своята цивилизация, ами вилнеещ лунатик, предричащ гибел и мрак за великата и могъща Галактическа империя? Поради естеството на работата си вие заплашвате самата тъкан на Империята. Нямам предвид огромната, безименна, монолитна Империя без физиономия. Не, аз говоря за душата и сърцето й — за нейното население. Когато казвате на хората, че тя се разпада, вие все едно им казвате, че те се разпадат. А средният гражданин не може да приеме това, мили мой професоре. Е, Селдън, харесва ли ви или не, напоследък сте станали обект на подигравки, тема за осмиване, посмешище.

— Извинете, главни библиотекарю, но аз от години насам съм за посмешище в очите на определени кръгове.

— Да, обаче именно на определени кръгове. Ала този последен инцидент и самият публичен форум, на който беше разигран, ви изкараха на присмех не само тук, на Трантор, но във всички светове. И, професоре, ако ние, Галактическата библиотека, ви предоставим кабинет, с което мълчаливо ще одобрим вашата работа, тогава по дедукция ние, Библиотеката, също ще станем за присмех из тия светове. И няма значение колко силно аз лично мога да вярвам във вашите идеи и в Енциклопедията ви. Като главен библиотекар на Трантор трябва да мисля първо за Библиотеката. И така, професор Селдън, молбата ви да доведете свои колеги се отхвърля.

Хари се сви назад в стола си като ударен.

— Освен това — продължи Акарнио — искам да ви предупредя за временно двуседмично отменяне на всички библиотечни привилегии, което влиза в сила от този момент. Съветът свика специално събрание, професор Селдън. След две седмици ще ви уведомим дали сме решили да прекратим или не нашето сдружение с вас.

С тия думи Трима Акарнио привърши, постави длани на лъскавата, изрядно чиста повърхност на бюрото си и се изправи:

— Това е всичко засега, професоре.

Хари Селдън също стана, но не толкова плавно и бързо както домакинът.

— Ще ми позволите ли да се обърна към Съвета? — попита той. — Може би ако успея да им обясня голямото значение на психоисторията и Енциклопедията…

— Страхувам се, че не — каза меко Акарнио и за миг Селдън долови лек проблясък от човека, за когото Лас Зенов му беше говорил. Ала когато поведе Хари към вратата, железният бюрократ у него се върна също толкова бързо.

— Две седмици, професор Селдън — рече Акарнио, докато крилата се отваряха с хлъзгане. — Довиждане дотогава.

Гостът влезе в плъзгара, който го чакаше, и вратата се затвори.

„Какво да правя сега? — чудеше се безутешно Селдън. — Това ли е краят на моята работа?“

28

— Скъпа Уонда, в какво си се задълбочила така? — попита Хари Селдън, влизайки в кабинета на внучката си в Стрилингския университет.

Някога тук седеше блестящият математик Юго Амарил, чиято смърт бе голяма загуба за Психоисторическия проект. За щастие през последните години Уонда беше поела ролята на Юго в по-нататъшното усъвършенстване и регулиране на първичния радиант.

— Работя по уравнението в сектор 33A2D17. Виж, калибрирах го наново — тя посочи искрящата виолетова ивица, увиснала във въздуха пред лицето й, — като взех под внимание стандартния коефициент и… ето, получи се! Точно както мислех — девойката отстъпи назад и потри очите си.

— Какво е това, Уонда? — Хари се приближи, за да разчете знаците. — А, прилича на уравнението на Терминус и все пак… Уонда, това е инверсия на същото уравнение, нали?

— Да, деди. В уравнението на Терминус числата не даваха правилен резултат… Ето гледай — тя докосна някакъв бутон в продълговатата стенна ниша и още една ивица в яркочервено оживя на другия край на стаята. Селдън и внучката му отидоха там, за да я проучат. — Забелязваш ли, че сега всичко стои добре, заедно и в хармония, а, деди? Две седмици ми трябваха, за да го получа.

— Как го постигна? — попита Хари, като се възхищаваше на редовете, логиката и елегантния вид на построението.

— Първоначално се съсредоточих само върху тази част и скрих от погледа си всичко останало. За да накараш Терминус да заработи, работи върху Терминус… очевидно е, нали? Но тогава разбрах, че не мога просто да въведа това уравнение в системата на първичния радиант и да очаквам да се съчетае съвсем гладко, сякаш нищо не се е случило. Едно наместване тук означава разместване някъде другаде. Една тежест се нуждае от противотежест.

— Мисля, че древните народи наричат концепцията, към която се придържаш, ин и ян[37].

— Да, горе-долу ин и ян. Та виждаш ли, проумях, че за да усъвършенствам ин на Терминус, трябва да определя позицията на неговия ян. Така и направих тук — тя се върна към виолетовата ивица в другия край на очертаната от първичния радиант сфера. — И веднъж щом пипнах коефициентите там, уравнението на Терминус също си дойде на мястото. Хармония! — Уонда изглеждаше толкова доволна от себе си, като че ли бе решила всички проблеми на Империята.

— Очарователно, скъпа. После ще ми кажеш какво смяташ, че е значението на всичко това за Проекта… Но точно сега трябва да дойдеш с мен до холоекрана. Преди няколко минути получих спешно съобщение от Сантани. Баща ти иска веднага да му се обадим.

Усмивката на Уонда помръкна. Последните съобщения за боеве на Сантани я бяха разтревожили. След като съкращенията на имперския бюджет влязоха в сила, жителите на Външните светове пострадаха най-много. Те имаха ограничен достъп до по-богатите и по-гъсто населени Вътрешни светове и за тях ставаше все по-трудно и по-трудно да продават продукцията си срещу тъй необходимите им вносни стоки. Хиперкорабите на Империята, които отиваха до Сантани и обратно, бяха съвсем малко и отдалеченият свят се чувстваше изолиран от останалата част на държавата. По цялата планета хората се вдигаха на бунтове.

— Дядо, надявам се всичко да е о’кей — каза Уонда, ала в гласа й се усещаше страх.

— Не се тревожи, мила. В крайна сметка щом Рейч е можал да изпрати съобщение, значи те трябва да са в безопасност.

В кабинета на Селдън двамата с Уонда застанаха пред холоекрана, докато той се задейства. Хари набра кода върху клавиатурата и сетне почакаха няколко секунди, за да получат интергалактическа връзка. Екранът сякаш бавно се разшири назад в стената и заприлича на входа на тунел… От него, първоначално неясно, се появи познатата фигура на набит и силен мъж. С укрепването на връзката чертите на мъжа се проясниха. Когато Селдън и девойката успяха да различат гъстите далянски мустаци на Рейч, фигурата оживя.

— Татко! Уонда! — каза тримерната холограма на Рейч, проектирана на Трантор от Сантани. — Слушайте, нямам много време — той трепна, като че ли стреснат от силен шум. — Нещата тук доста се влошиха. Правителството падна и една партия еднодневка взе властта. Както можете да си представите, всичко е пълна бъркотия. Аз току-що качих Манела и Белис на хиперкораб за Анакреон. Поръчах им да се свържат с вас оттам. Името на кораба е „Аркадия VII“. Да беше видял Манела, татко. Направо полудя, щом разбра, че трябва да замине. Единственият начин, по който успях да я убедя, бе да й кажа, че го прави заради Белис. Татко, Уонда, сещам се какво си мислите. Естествено, че щях да отида с тях, ако можех. Но нямаше достатъчно място. Само да знаете през какви чудесии минах, за да ги кача на кораба.

Рейч пусна една от своите криви усмивчици, които Селдън и внучката му толкова обичаха, после продължи:

— Освен това откакто съм тук, трябва да помагам в охраната на университета. Ние може и да сме част от имперската система, ала сме място за учене и изграждане, а не за разрушение. Да ви кажа, един от онези луди сантански бунтовници се приближава към нашата…

— Рейч — прекъсна го Хари, — много ли е лошо? Близо ли си до битката?

— Татко, в опасност ли си? — попита Уонда.

Те почакаха няколко секунди, за да могат техните въпроси да пропътуват деветте хиляди парсека през Галактиката и да стигнат до Рейч.

— Аз… аз… не разбрах добре какво ми казахте — отговори холограмата. — Тук продължават да се бият. Всъщност в това има нещо интересно — добави Рейч и отново се усмихна. — И така, отивам да си приключа работата. Запомнете, че трябва да научите какво става с „Аркадия VII“, който лети за Анакреон. Веднага щом успея, ще се свържа пак с вас. Запомнете още, че аз… — връзката прекъсна и изображението угасна. Тунелът на холоекрана се сви от само себе си, а Селдън и Уонда останаха с погледи, вперени в празната стена.

— Деди — обърна се към него девойката, — какво мислиш, че искаше да каже той?

— Нямам представа, скъпа. Но има едно нещо, което със сигурност знам, и то е, че баща ти може да се погрижи за живота си. Съжалявам всеки бунтовник, който ще се приближи достатъчно, та да получи добре насочен ритник от Рейч! Хайде да се върнем към уравнението, а след няколко часа ще проверим какво става с „Аркадия VII“.

* * *

— Командире, имате ли информация какво се е случило с кораба? — отново се включи в интергалактически разговор Хари, ала този път с главнокомандващия Имперската флота в Анакреон. За да осъществи втората връзка, Селдън използва видеоекрана, чието изображение беше много по-нереалистично, отколкото холограмното, но пък апаратът бе по-просто устроен.

— Казвам ви, професоре, че нямаме съобщения такъв хиперкораб да е искал разрешение да влезе в атмосферата на Анакреон. Естествено от няколко часа комуникациите със Сантани са прекъснати, а през последната седмица в най-добрия случай бяха спорадични. Възможно е екипажът да се е опитвал безуспешно да се свърже с нас по сантански канал, обаче се съмнявам. Не, по-вероятно е „Аркадия VII“ да е сменил посоката, може би към Ворег или Сарип. Пробвахте ли връзката с тези светове?

— Не съм — отговори изтощено Селдън, — но не виждам причина, ако корабът е за Анакреон, да не тръгне към Анакреон. Командире, жизненоважно е да го открия!

— Разбира се — позволи си да изкаже мнение оня, — „Аркадия VII“ може и да не е успял да излети безопасно. Водят се ожесточени битки и бунтовниците не се интересуват кого вдигат във въздуха. Те просто насочват лазерните си оръжия и си представят, че взривяват Император Агис. Казвам ви, че тук, в Периферията, играта е съвсем различна, професоре.

— Снаха ми и внучката ми са на този кораб, командире — промълви напрегнато Селдън.

— О, съжалявам, професоре — сконфузи се другият. — Веднага щом узная нещо, ще се свържа с вас.

Обезсърчен, Хари изключи видеоекрана. „Колко съм уморен — помисли си. — Обаче не съм изненадан… От почти четиридесет години си знам, че това ще дойде.“

После горчиво се засмя на себе си. Оня главнокомандващ вероятно си беше въобразил, че го шокира с ярките подробности от живота на Периферията. Но Селдън знаеше всичко за нея. И тъй като тя се разпадаше подобно плетиво с една изпусната бримка, цялото парче щеше да се разнищи до Центъра — Трантор.

Той чу лек бръмчащ звук — сигнала на вратата.

— Да?

— Деди — рече Уонда, влизайки в кабинета, — страх ме е.

— Защо, скъпа? — попита загрижено Хари. Още не искаше да й каже какво беше научил или по-скоро какво не беше научил от главнокомандващия на Анакреон.

— Обикновено, независимо че са толкова далеч, аз чувствам татко, мама и Белис тук и тук — и тя посочи главата си, а после сложи ръка на сърцето си. — Но днес не ги усещам. Чувството е по-слабо, сякаш те угасват, точно както някоя от лампите на купола. Искам да спра това и да ги дръпна обратно, обаче не мога.

— Уонда, аз наистина смятам, че туй е просто плод на твоята загриженост за семейството ти, понеже мислиш за бунта. Ти си наясно, че въстания се вдигат в цялата Империя и по всяко време… малки експлозии, за да се изпусне пара. Виж какво, знаеш, че шансът да се случи нещо с Рейч, Манела и Белис е нищожен. Татко ти може да се обади още утре и да каже, че всичко е наред; майка ти и Белис всеки момент биха могли да се приземят на Анакреон, за да се порадват на кратка ваканция. Ние сме за съжаление — затънали сме до ушите в проблеми! Затова, миличка, легни си и си мисли само хубави работи. Обещавам ти, че на сутринта нещата ще изглеждат много по-добри под слънчевия купол.

— Да, деди — кимна внучката, обаче това не прозвуча съвсем убедително. — Но утре… ако и утре нищо не чуем… ние ще трябва да… да…

— Уонда, какво можем да направим, освен да чакаме? — попита благо Хари.

Тя се обърна и излезе — тежките й грижи личаха по прегърбените й рамене. Професорът я изгледа как си отива и накрая даде път на собствените си тревоги.

Бяха изминали три дни от холограмната връзка с Рейч и оттогава — нищичко. Днес главнокомандващият флотата на Анакреон отрече изобщо да е чувал за кораб с името „Аркадия VII“.

Преди това Хари се беше опитал да се свърже с Рейч на Сантани, ала нямаше никакви комуникационни лъчи. Изглеждаше така, сякаш Сантани и хиперкорабът се бяха откъснали от Галактическата империя, както листче се откъсва от цвете.

Селдън знаеше какво трябва да прави сега. Империята може и да бе рухнала, но все още я имаше. Ако бъдеше правилно насочена, мощта й пак би могла да стане страшна. И той установи спешна връзка с Император Агис XIV.

29

— Каква изненада! Моят приятел Хари! — образът на Агис се усмихна от холоекрана на Селдън. — Радвам се да си поговорим, въпреки че ти обикновено ме молиш за по-официална лична аудиенция. Хайде, възбуждаш интереса ми. Защо е тази бърза връзка?

— Сир — започна Хари, — моят син Рейч, жена му и дъщеря му живеят на Сантани.

— А, Сантани — повтори Императорът и усмивката му угасна. — Банда заблудени нещастници, ако аз въобще…

— Сир, умолявам те — прекъсна го Селдън, изненадвайки и владетеля, и себе си със скандално нарушаване на протокола. — Синът ми успя да качи Манела и Белис на хиперкораба „Аркадия VII“, който се отправи към Анакреон. Той обаче трябваше да остане на Сантани. Това беше преди три дни. Корабът не се е приземил на Анакреон, а Рейч, изглежда, е изчезнал. Моите обаждания не дадоха резултат, пък и комуникационните лъчи напоследък са спрени. Моля те, сир, можеш ли да ми помогнеш?

— Хари, както знаеш, официално всички връзки между Сантани и Трантор са прекъснати. Но аз все още съм запазил известно влияние в определени сантански райони. Имам предвид, че там още се намират хора, които са ми предани и които засега не са разкрити. Въпреки че няма начин да се свържа пряко с някой от моите тайни агенти в този свят, мога да споделя с теб всички съобщения, дето получавам оттам. Разбира се, те са строго поверителни, ала като се вземат предвид положението ти в момента и нашето приятелство, ще ти дам достъп до ония откъси, които биха те заинтересували. Очаквам друго съобщение след час. Ако искаш, щом го получа, ще ти се обадя. Междувременно ще накарам един от помощниците си да прегледа всичката информация от Сантани, дошла през последните три дни, за нещо, свързано с Рейч, Манела или Белис Селдън.

— Благодаря, сир. Най-покорно благодаря — и Хари наведе глава, докато изображението на Императора изчезна от холоекрана.

Шестдесет минути по-късно Хари Селдън все още седеше на бюрото си и чакаше да му се обади Агис. Последният час бе един от най-тежките в живота му, може би вторият подобен след унищожението на Дорс.

Незнанието на нещата го изтощаваше. Той беше направил кариера с познаване на бъдещето и на настоящето. А сега не знаеше нищо за тримата най-скъпи за него хора.

Холоекранът тихо избръмча и в отговор Селдън натисна някакъв бутон. Появи се Агис XIV.

— Хари… — започна Императорът. От мекия му тъжен глас и от бавния говор професорът разбра, че това обаждане носи лоши новини.

— Синът ми? — преглътна Хари.

— Да — отвърна другият. — Рейч е бил убит днес сутринта при бомбардировка на Сантанския университет. Научих от мои източници, че той е бил информиран за наближаващото нападение, но е отказал да напусне поста си. Виждаш ли, много от бунтовниците са студенти и Рейч е мислил, че ако те знаят, че преподавателят им е все още там, никога не биха… Уви, омразата е надвила разума. Нали разбираш, университетът е имперски. Нещастниците смятат, че трябва да разрушат всичко имперско, преди да започнат да градят наново. Глупаци! Защо… — и тук Агис спря, сякаш изведнъж осъзна, че Селдън не се интересува от Сантанския университет или от плановете на бунтовниците, най-малкото не точно сега. — Хари, ако от това ще се почувстваш по-добре, запомни, че твоят син умря в защита на знанието. Рейч се бори и загина не за Империята, а за самото човечество.

Селдън вдигна пълните си със сълзи очи и със слаб глас попита:

— Ами Манела и малката Белис? Какво е станало с тях? Открили ли са „Аркадия VII“?

— Издирването се е оказало безрезултатно, Хари. Както са ти предали, корабът е напуснал Сантани, но, изглежда, е изчезнал. Може да е бил отвлечен от бунтовниците или да е направил аварийно отклонение. В момента просто нищо не знаем.

— Благодаря ти, Агис — кимна Селдън. — Въпреки че ми съобщи трагична новина, ти поне я съобщи. По-лошо беше да стоя в неведение. Ти си истински приятел.

— А сега, приятелю — каза Императорът, — ще те оставя сам със себе си и със спомените ти.

Образът на Агис XIV изчезна от екрана, Хари скръсти ръце на бюрото, наведе глава и заплака.

30

Уонда Селдън нагласи колана на гащеризона си и леко го пристегна. Взе двурогата мотика и нападна някакви плевели, поникнали в малката й цветна градина пред Психоисторическия факултет на Стрилингския университет. Обикновено тя прекарваше повечето време в своя кабинет, работейки с първичния си радиант. Намираше утеха в прецизната му статистическа елегантност. В тази полудяла Империя неизменните уравнения бяха някак успокояващи. Но когато мислите за скъпите й баща, майка и сестричка много й дотежаваха, когато дори изследователската работа не успяваше да я отклони от сполетялата я наскоро ужасна загуба, Уонда непременно излизаше тук, в градинката си, и чоплеше тераформираната почва. Сякаш нежните й грижи да поддържа живота на няколко растения биха могли, макар и мъничко, да облекчат нейната болка.

От смъртта на баща й преди месец и от изчезването на Манела и Белис девойката, която винаги си беше тънка, постоянно слабееше. Докато преди половин година Хари Селдън би се загрижил, че любимата му внучка е загубила апетит, сега, потънал в своята собствена мъка, той, изглежда, не забелязваше това.

Хари, Уонда и неколцина членове на Психоисторическия проект бяха претърпели дълбока промяна. Напоследък професорът прекарваше повечето си дни във фотьойл в солариума на Стрилинг и с поглед, отправен към университетската градина, се топлеше на ярките крушки над главата си. От време на време участниците в Проекта казваха на Уонда, че неговият телохранител Стетин Палвър успял да накара Селдън да се поразходи под купола или да го ангажира в обсъждане на бъдещата насока на Проекта.

Девойката се оттегли и задълбочи във възхитителните уравнения на първичния радиант. Чувстваше; че бъдещето, за което дядо й беше работил толкова упорито, най-накрая се задава, и че той е бил прав да настоява енциклопедистите да се установят на Терминус. Те щяха да бъдат Фондацията.

Уонда виждаше в сектора 33A2D17 онова, което Хари наричаше Втората или тайната фондация. Но как? Без активния интерес на Селдън внучката не знаеше по какъв начин ще действа нататък. А тъгата по унищоженото й семейство се бе врязала така дълбоко, че тя сякаш нямаше сили да я преодолее.

Участниците в самия Проект — онези петдесет и няколко смели души, дето останаха, продължиха да работят, колкото могат. Повечето бяха енциклопедисти и изследваха първоизточниците, които трябваше да копират и каталогизират, та евентуално да ги пренесат на Терминус. Ала това би станало при положение, че имат пълен достъп до Галактическата библиотека. В този момент те се трудеха заради едната надежда. Професор Селдън бе загубил личния си кабинет в Библиотеката, тъй че изгледите някой друг член на Психоисторическия проект да получи подобна привилегия не бяха големи.

Като се изключат енциклопедистите, останалите участници в Проекта бяха историкоаналитици и математици. Историците тълкуваха миналите и настоящите човешки дейности и събития и предаваха своите данни на математиците, които пък на свой ред наместваха тия частици в голямото съдбовно уравнение. Работата беше дълга и трудна.

Много членове на Проекта бяха напуснали поради ниското възнаграждение — на Трантор психоисториците послужиха за тема на доста вицове, а ограничените средства принудиха Селдън рязко да намали заплатите. Но до този момент постоянното, вдъхващо доверие присъствие на Хари вземаше връх над трудните условия. И наистина участниците, които бяха останали, до един го сториха от уважение и преданост към професора.

„Ала сега — с горчивина си помисли Уонда Селдън — каква още причина имат да стоят тук?“ Лек ветрец духна кичур от нейната руса коса в очите й; тя разсеяно го отметна и продължи да плеви.

— Госпожице Селдън, бихте ли ми отделили малко време?

Уонда се обърна и погледна нагоре. На застланата с чакъл пътека до нея стоеше млад мъж на двайсет и няколко години. Тя веднага почувства, че е силен и страшно интелигентен. Хари беше направил мъдър избор. Уонда се изправи, за да приказва с него:

— Аз ви познавам. Вие сте телохранителят на дядо, Стетин Палвър, нали?

— Да, точно така, госпожице Селдън — отвърна мъжът и страните му леко порозовяха, сякаш бе особено радостен, че такова хубаво момиче му обръща внимание. — Госпожице Селдън, бих желал да поговоря с вас за дядо ви. Много се безпокоя за него. Ние трябва да предприемем нещо.

— Какво да предприемем, господин Палвър? Аз съм объркана. Откакто моят баща… умря — тя тежко преглътна, като че ли й беше трудно да говори, — а майка ми й сестра ми изчезнаха, единственото, което мога да направя, е да го изкарам от леглото сутрин. Пък и да ви кажа истината, всичко това засегна твърде дълбоко и мен. Нали ме разбирате? — Уонда го погледна в очите и намери потвърждение в погледа му.

— Госпожице — произнесе меко Стетин Палвър, — ужасно съжалявам за вашата загуба. Но вие и професор Селдън сте живи и трябва да подновите работата си по психоисторията. Професорът, изглежда, се е отказал Аз се надявах, че вие… че ние… бихме могли да предложим някаква идея, която да му вдъхне отново увереност. Разбирате ли, нещо, заради което той да продължи.

„О, господин Палвър — рече си Уонда, — може би дядо е прав. Аз се чудя дали наистина има някаква причина да се продължава.“ Но на него му каза:

— Жалко, господине. Нищо не мога да измисля — тя посочи към земята с мотиката си. — А сега, както виждате, трябва да се върна към тези досадни плевели.

— Не смятам, че дядо ви е прав. Убеден съм, че действително има причина да се продължи. Ние просто сме длъжни да я открием.

Думите му силно я поразиха. Как беше разгадал мислите й? Освен ако…

— Вие можете да четете чужди мисли, нали? — попита Уонда и затаи дъх, сякаш се страхуваше от отговора на Палвър.

— Да, мога — отвърна младият мъж. — Предполагам, че винаги съм можел. Най-малкото не си спомням да не съм го правил. През повечето време дори не си давам ясно сметка за това… чисто и просто зная какво хората мислят или са си мислили. Понякога — продължи той, окуражен от разбирането, което се излъчваше от Уонда — възприемам светкавични съобщения от някого. Контактът обаче се получава, когато съм сред много хора, и аз не успявам да открия кой е този човек. Но зная, че съществуват и други като мен… като нас.

Момичето развълнувано грабна Палвър за ръката; мотиката падна забравена на земята:

— Представяш ли си какво означава това за дядо, за психоисторията? Само единият от нас може да направи толкова много, а двамата заедно…

Уонда тръгна към Факултета по психоистория, оставяйки мъжа на пътечката с чакъла. Спря се почти на входа на сградата и се обърна. „Елате, господин Палвър, трябва да съобщим на дядо ми“ — рече тя, без да отваря устата си. „Да, предполагам, че трябва“ — отговори по същия начин Стетин Палвър и отиде при нея.

31

— Скъпа, да не искаш да кажеш, че съм търсил на длъж и шир по Трантор човек с твоите възможности, а се оказва, че през последните няколко месеца той е бил тук с нас и ние не сме го знаели? — попита недоверчиво Селдън. Професорът дремеше в солариума, когато Уонда и Палвър внезапно го събудиха, за да му съобщят удивителната новина.

— Да, деди. Само си помисли. Аз никога не съм имала случай да се срещна със Стетин. Ти прекарваш с него времето, докато не работиш над Проекта, а аз предимно стоя затворена в кабинета и изследвам първичния радиант. Кога бихме могли да се срещнем? Всъщност единственият път, когато пътищата ни се кръстосаха, даде резултати с голямо значение.

— Кога стана това? — въздъхна Селдън, напрягайки паметта си.

— На последното изслушване на свидетелите пред съдийката Ли — отговори веднага Уонда. — Спомняш ли си свидетеля, който се закле, че ти и Стетин сте нападнали онези трима хлапаци? Помниш ли как се разплака и каза истината… изглежда, без той самият да знае защо. Стетин и аз сме действали комбинирано. И двамата сме натискали Риъл Невас да си признае всичко. Първоначално момъкът беше много непоколебим в своите твърдения. Съмнявам се дали само единият от нас би могъл да го принуди. Но двамата заедно… — тя погледна крадешком и срамежливо Палвър, който стоеше настрана. — Да, нашата сила е страшна!

Хари Селдън я изслуша и понечи да каже нещо, обаче Уонда продължи:

— Всъщност ние имаме план да прекараме следобеда в изпробване на способността ни да четем мисли — поотделно и съвместно. От малкото, което узнахме досега, изглежда, че силата на Стетин е мъничко по-слаба от моята… той вероятно е петица по личната ми скала. Но неговото пет, събрано с моето седем, прави дванайсет! Само си представи, деди! Страхотно е!

— Професоре, не разбирате ли, че Уонда и аз сме онова откритие, което търсите? Ние можем да ви помогнем да убедите световете във валидността на психоисторията и да намерите и други като нас. Така отново ще се даде ход на Проекта.

Хари погледна втренчено двамата млади хора пред него. Лицата им пламтяха от енергия и ентусиазъм и той осъзна, че това наистина топли старческото му сърце. В края на краищата може би не всичко още бе загубено. Професорът мислеше, че няма да преживее тази последна трагедия със смъртта на сина си и изчезването на снаха си и детето им, ала сега видя, че Рейч оживява в любимата му внучка. И разбра, че бъдещето на Фондацията е в Уонда и Стетин.

— Да, да — съгласи се Селдън, ставайки енергично. — Вие двамата, елате и ми помогнете. Трябва да се върна в кабинета си и да планирам следващата ни стъпка.

32

— Заповядайте, господин Селдън — каза главният библиотекар Трима Акарнио с леден глас. Хари, придружен от Уонда и Палвър, влезе във внушителния му кабинет.

— Благодаря ви, главни библиотекарю — и той се настани в един стол пред огромното бюро, с лице срещу Акарнио. — Мога ли да ви представя внучката си Уонда и моя приятел Стетин Палвър? Момичето е изключително ценен участник в Психоисторическия проект — специализирало се е в областта на математиката. А пък Стетин… Знаете ли, когато не изпълнява задълженията си като мой телохранител, Стетин се превръща в първокласен психоисторик, това е то — засмя се приветливо Селдън.

— Да, всичко дотук е чудесно, професоре — рече Акарнио, объркан от доброто настроение на госта. Беше очаквал Хари да дойде и унижавайки се, да моли за още една възможност да получи специални привилегии за Галактическата библиотека. — Само че не разбирам защо искахте да ме видите. Ясно ви е, предполагам, че нашата позиция е твърда. Не можем да позволим сдружаване на Библиотеката с човек, който е толкова непопулярен сред народа. В края на краищата ние сме обществена институция и трябва да държим сметка за чувствата на хората — с тези думи Трима Акарнио се намести назад в стола си. Вероятно унижението щеше да започне сега.

— Помня, че не успях да ви склоня. И все пак си мисля, че ако изслушате двама по-млади участници в Проекта, така да се каже, психоисториците на утрешния ден, може би ще изпитате по-добро чувство към жизненоважната роля, която ще играят в нашето бъдеще Проектът и по-специално Енциклопедията. Моля ви, чуйте Уонда и Стетин.

Акарнио хвърли студен поглед на двойката придружители, застанали от двете страни на Селдън.

— Добре тогава — каза той, кимайки многозначително към часолентата на стената. — Не повече от пет минути. Имам да ръководя цяла Библиотека.

— Главни библиотекарю — започна Уонда, — както моят дядо несъмнено ви е обяснил, психоисторията е най-ценният инструмент, който може да се използва за запазване на човешката култура. Да, запазване — повтори тя, като видя, че Акарнио широко разтвори очи при тази дума. — Прекалено много се набляга на разрушаването на Империята, при което се подценява истинската стойност на психоисторията. Защото чрез нея сме в състояние да предскажем неизбежния упадък на нашата цивилизация, но можем и да предприемем стъпки към запазването й. Ето в това се състои значението на Енциклопедия „Галактика“. И затуй ние се нуждаем от вашата помощ и от помощта на вашата велика Библиотека.

Домакинът не успя да сдържи усмивката си. Младата дама имаше неоспорим чар. Беше толкова искрена и така хубаво говореше. Погледна я как седеше пред него — русата й коса бе обтегната назад в доста строга академична прическа, която обаче не можеше да скрие привлекателните й черти, ами по-скоро ги подсилваше. Думите й започнаха да добиват смисъл. Може би Уонда Селдън е права. Вероятно той беше разглеждал проблема от погрешен ъгъл. Ако действително става въпрос за запазване, а не за разрушаване…

— Главни библиотекарю — подзе и Стетин Палвър, — тази велика Библиотека е съществувала хилядолетия. Тя представя огромната мощ на Империята дори повече от Императорския дворец, тъй като в Двореца се помещава само лидерът на държавата, докато Библиотеката е дом на цялото имперско познание, култура и история. Нейната стойност е неизмерима. Не е ли разумно да се отдаде дан на тая великолепна съкровищница? А Енциклопедия „Галактика“ ще бъде именно това — гигантско обобщение на информацията, съдържаща се между вашите стени. Помислете!

Изведнъж на Акарнио всичко му стана много ясно. Как е могъл да допусне Съветът (и по-специално онзи вечно недоволен Дженаро Мамъри) да го убеди да премахне привилегиите на професора? Лас Зенов — човек, чиито преценки той високо ценеше — беше възторжен привърженик на Селдъновата Енциклопедия.

Отново погледна тримата души пред себе си, които очакваха неговото решение. Съветът трудно щеше да открие нещо, за което да се оплаче от участниците в Проекта, при положение че младите хора в кабинета му бяха представителна част от екипа, работещ с Хари Селдън.

Акарнио се изправи и закрачи, смръщил вежди, сякаш оформяше мислите си. Вдигна една сфера от млечен кристал от масата и я задържа на длан.

— Трантор — подхвана бавно библиотекарят, — седалище на Империята, център на Галактиката. Доста удивително, като се замислиш над това. Навярно сме били прекалено бързи в преценката си за професор Селдън. Сега, след като вашият Проект — въпросната Енциклопедия „Галактика“ — ми беше представен в такава светлина — и той кимна към Уонда и Палвър, — аз разбирам колко важно е да ви разреша да продължите проучванията си тук. И естествено да позволя достъп до фондовете на Библиотеката на голям брой ваши колеги.

Селдън се усмихна благодарно и стисна ръката на Уонда.

— Препоръчвам го не само за повече слава на Империята — подчерта Акарнио, очевидно въодушевявайки се от идеята (и от звученето на собствения си глас). — Вие сте прочут, професор Селдън. Дали хората ви мислят за чудак или за гений, си е тяхна работа — изглежда, че всеки си има мнение. Ако учен от вашия ранг се съюзи с Галактическата библиотека, това само би умножило нашия престиж като бастион на интелектуални занимания от най-висш порядък. Защо пък не, блясъкът на присъствието ви може да се използва за набиране на така необходимите средства за осъвременяване на библиотечната колекция, за увеличаване на персонала и за по-дългото задържане на вратите, отворени за публиката… Ами перспективата пред самата Енциклопедия „Галактика“… Какъв грандиозен замисъл! Представете си реакцията на обществото, когато научи, че Галактическата библиотека се е включила в начинание, чиято цел е да подчертае величието на човешката цивилизация, на нашата славна история, на блестящите ни постижения и чудесната ни култура! И само като си помисля, че аз, главният библиотекар Трима Акарнио, отговарям за подсигуряването на старта на такъв велик Проект…

Потънал в мечти, той се загледа в кристалната сфера.

— Да, професор Селдън — върна се към реалността Акарнио. — На вас и на вашите колеги ще бъдат дадени пълни привилегии на вътрешни хора и голямо кабинетно пространство, където да се занимавате — той сложи сферата пак на масата и шумолейки с одеждите си, се настани обратно на бюрото. — Разбира се, ще трябва малко да се поработи, за да се убеди Съветът, но аз вярвам, че ще се оправя с него. Просто оставете това на мен.

Селдън, Уонда и Палвър се спогледаха победоносно. В ъгъла на устните и на тримата трептеше усмивка. Акарнио направи знак, че могат да си вървят, и те тръгнаха, оставяйки главния библиотекар в креслото му, замечтан за славата и честта, която щеше да се падне на Библиотеката под неговата егида.

— Удивително! — възкликна Хари, когато благополучно се настаниха в колата. — Ах, ако го бяхте видели на последната ни среща! Каза, че съм „застрашавал самата тъкан на Империята“ или някаква подобна глупост. А днес, едва за няколко минути с вас двамата…

— Не беше много трудно, деди — рече Уонда и докосна контакта, за да вкара колата в движението. След като автоматиката задейства, момичето се облегна назад — бе набрало координатите на контролното табло. — Трима Акарнио е човек с голямо самомнение. През цялото време трябваше да изтъкваме положителните страни на Енциклопедията и това събуди неговото его.

— Той бе загубен още щом Уонда и аз влязохме — обади се отзад Палвър. — Както го натискахме заедно, беше направо фасулска работа — младежът се пресегна и нежно стисна рамото на Уонда. Тя се извърна, усмихна се и го потупа по ръката.

— Трябва колкото мога по-скоро да вдигна на крак екипа на Енциклопедията — каза Селдън. — Въпреки че са останали само тридесет и двама души, те са умни и предани работници. Ще ги настаня в Библиотеката и ще се заема със следващото препятствие — кредитите. Може би именно този съюз с Акарнио ми трябва, за да убедя хората да ни дадат средства. Я да видим… Е, отново ще се обадя на Тереп Биндрис и ще ви взема и вас. Той беше добре настроен към мен, поне в началото. А как ще може да ни устои сега?

Накрая колата спря пред Факултета по психоистория на Стрилингския университет. Страничните панели се плъзнаха назад, но Селдън не излезе веднага, ами се обърна към Уонда:

— Скъпа, ти разбираш какво успяхте да постигнете в кабинета на Акарнио двамата със Стетин. Уверен съм, че пак така заедно можете да натиснете за малко кредити няколко финансисти. Зная, че не обичаш да оставяш любимия си първичен радиант, ала тези посещения ще ви дадат възможност да усъвършенствате способностите си и да добиете представа какво точно умеете да правите.

— Добре, деди, макар да съм сигурна, че след като вече имаш разрешение за Библиотеката, няма тъй да посрещат молбите ти.

— Съществува и друга причина, поради която смятам, че е важно за вас двамата да се движите заедно. Стетин, ти, мисля, казваше, че в определени случаи си чувствал присъствието на нечий ум като твоя, обаче не си бил в състояние да го откриеш.

— Да — отговори Палвър. — Получавал съм проблясъци, но винаги съм бил сред много хора. А през двадесет и четири годишния си живот съм имал това чувство само четири-пет пъти.

— Ама, Стетин — рече Хари с нисък и напрегнат глас, — възможно е всеки подобен проблясък да е бил умът на друг човек като теб и Уонда. Тя никога не е усещала такива проблясъци, защото, честно казано, цял живот е седяла на затворено. Няколкото пъти, когато е била навън сред хората, около нея най-вероятно не е имало никакъв менталик. Това е може би най-важната причина да излизате заедно, било то с мен или без мен. Вие трябва да откриете още себеподобни. Двамата сте достатъчно силни да натиснете един човек. Голяма група менталици, всички бутайки едновременно, ще са достатъчно мощни да задвижат цялата Империя!

С тези думи Хари Селдън провеси крака и се измъкна от колата. Уонда и Палвър го наблюдаваха как накуцва по алеята към Факултета по психоистория, но само смътно осъзнаваха каква огромна отговорност бе стоварил току-що връз младите им рамене.

33

Беше следобед и транторското слънце проблясваше върху металната кожа на голямата планета. Хари Селдън стоеше на края на терасата в Стрилингския университет, опитвайки се да прикрие с ръка очите си от силния блясък. От години не бе излизал вън от купола, с изключение на няколкото му посещения в Двореца, а те някак си не влизаха в сметката. Човек все пак се чувстваше много затворен в императорския парк.

Селдън вече не се разхождаше само с придружител. Сега Палвър прекарваше по-голямата част от времето си с Уонда. И двамата работеха по първичния радиант, потънали в тайната на ментализма или в търсене на други като тях. Ако желаеше, Хари би могъл да намери нов човек — студент в университета или участник в Проекта, който да действа като негов телохранител.

Но той знаеше, че телохранител не му е нужен повече. Откакто мина изслушването на свидетелите, на което се даде такава гласност, и след като бе възстановил контактите си с Галактическата библиотека, Комисията за обществена безопасност проявяваше повишен интерес към него. Селдън разбираше, че го следят; през последните месеци на няколко пъти даже видя „сянката“ си. Не се и съмняваше, че у дома и в кабинета му има подслушвателни устройства, ала винаги, когато осъществяваше по-деликатни връзки, сам включваше статичното поле.

Професорът не беше сигурен какво мисли Комисията за него — вероятно и членовете й още не бяха съвсем наясно. Независимо дали го смятаха за пророк или за странен чудак, те считаха за свой дълг да знаят по всяко време къде е той, а това означаваше, че докато не решат нещо друго, Селдън винаги ще бъде в безопасност.

Лек ветрец изду наситеносиньото наметало, което падаше на дипли върху гащеризона му, и разроши няколкото бели кичура коса, останали на главата му. Той погледна през перилата и видя гладкото, безшевно стоманено одеяло отдолу. Хари знаеше, че под одеялото бумтят машините на един много сложен свят. Ако куполът бе прозрачен, човек би могъл да забележи бързо движещите се коли; гравилетите, профучаващи през заплетената мрежа на свързаните помежду си тунели; хиперкорабите, които се товареха и разтоварваха със зърно, химикали и скъпоценности, предназначени практически за всички светове в Империята.

Под блестящата метална обвивка протичаше животът на четиридесет милиарда души, всеки със своите грижи, радости и драми. Той обичаше тази гледка — тази панорама на човешките постижения — и сърцето му се свиваше при мисълта, че само след няколко века всичко, което се простираше под него, щеше да тъне в руини. Големият купол щеше да бъде издраскан и раздран, за да открие изоставена пустош, била някога център на цветуща цивилизация. Селдън тъжно поклати глава, защото знаеше, че нищо не може да предотврати трагедията. Но той също така знаеше, че от земята, оголена от последните битки на Империята, ще поникнат живи филизи и че Трантор някак си пак ще се възроди като жизненоважен член на новата държава. Планът предвиждаше това.

Професорът се отпусна на една от пейките, ограждащи терасата. Кракът му болезнено пулсираше; пътешествието се бе оказало малко дълго за него. Да, обаче си заслужаваше да хвърли още веднъж поглед на Трантор, да почувства въздуха и да зърне огромното небе над себе си.

Селдън се замисли с тъга за Уонда. Вече рядко виждаше своята внучка, а когато това се случваше, Стетин Палвър неизменно беше с нея. През трите месеца, откакто се бяха срещнали, тя и Палвър бяха неразделни. Уонда уверяваше дядо си, че Проектът изисква постоянни занимания, но той подозираше, че нещата са по-дълбоки от обикновеното отдаване на работата.

Спомни си издайническите знаци от ранните си дни с Дорс. Сега забелязваше същото в начина, по който двамата млади се гледаха с напрежение, породено не само от интелектуалната възбуда, а и от емоционалното им състояние.

Освен това изглеждаше, че по природа Уонда и Палвър се чувстват по-добре насаме, отколкото с други хора. Всъщност Селдън бе открил, че когато наоколо нямаше никой освен него, внучката и помощникът й дори не разговаряха. Менталическите им способности бяха достатъчно развити и те не се нуждаеха от думи, за да общуват.

Останалите участници в Проекта не знаеха за техните уникални възможности. Хари бе сметнал за по-добре да не говори за работата на менталиците, най-малкото докато ролята им в Плана не бъде точно определена. Всъщност самият План беше строго начертан, но само в главата на Селдън. Щом се наместеха още няколко отделни късчета, щеше да го разкрие на Уонда и Палвър, а някой ден, при необходимост, на още един или двама души.

Хари се изправи бавно и сковано. Трябваше след около час да се върне в Стрилинг, за да се срещне с внучката и приятеля й. Те бяха оставили съобщение, че имат голяма изненада за него. Професорът се надяваше това да е още едно камъче от мозайката. Хвърли последен поглед на Трантор и преди да се обърне и да тръгне към ескалатора с гравитационно отблъскване, се усмихна и тихичко произнесе: „Фондация.“

34

Хари Селдън влезе в кабинета си и видя, че Уонда и Палвър вече са пристигнали и седнали около масата за конференции в другия край на стаята. Както беше обичайно за тях двамата, в помещението цареше тишина.

Изведнъж Хари рязко спря, защото забеляза, че с тях седи нов човек. Колко странно — в компанията на други хора от учтивост Уонда и Палвър обикновено преминаваха на стандартен говор, но сега нито един от тримата не си отваряше устата.

Селдън изгледа новодошлия — чудноват на вид мъж на около тридесет години, с късогледо изражение, получено от прекалено дълго учене. „Ако не беше твърдото очертание на брадичката му — помисли той, — може би щях да го отхвърля като безперспективен, ала това очевидно би било грешка.“ Лицето на мъжа излъчваше и сила, и мекота. „Лице, заслужаващо доверие“ — реши професорът.

— Дядо — каза Уонда, като стана грациозно от стола си.

Селдън усети, че сърцето му се свива от болка при вида й — толкова много се бе променила през последните няколко месеца, откакто загуби семейството си.

Докато по-рано винаги го наричаше „деди“, сега се обръщаше с по-официалното „дядо“. В миналото сякаш трудно можеше да се въздържи да не се усмихва и хихика; напоследък ведрият й някога поглед твърде рядко се проясняваше от радостна усмивка. Но тя — както преди, така и днес — беше красива и само изключителният й интелект надминаваше красотата й.

— Уонда, Палвър — кимна той, като целуна внучката си по бузата и шляпна младежа по рамото. — Привет — поздрави и непознатия, който също беше станал на крака. — Аз съм Хари Селдън.

— За мен е огромна чест да се запозная с вас, професоре — отвърна мъжът. — Аз съм Бор Алурин — гостът протегна ръка по най-древния и следователно най-официален начин на поздравяване.

— Бор е психолог, Хари — обясни Палвър, — и горещ привърженик на вашия труд.

— И което е по-важно, дядо — добави Уонда, — Бор е един от нас.

— Един от вас ли? — Селдън изгледа изпитателно и двамата. — Да не би да искате да кажете… — очите му светнаха.

— Да, дядо. Вчера Стетин и аз вървяхме из сектора Ери, обикаляхме нагоре-надолу, както ти беше предложил за да търсим други. Изведнъж — хоп! — ето го.

— Веднага разпознахме характерния начин на мислене, започнахме да се оглеждаме и да се опитваме да установим връзка — рече Палвър, който поде историята. — Намирахме се в търговския район, близо до космодрума, така че алеите бяха задръстени от купувачи, туристи и търговци от Външните светове. Изглеждаше безнадеждно, но тогава Уонда просто спря, сигнализира: „Ела тук“, и Бор се появи от тълпата. Той се доближи до нас и на свой ред сигнализира: „Да?“

— Удивително! — възкликна Хари, усмихвайки се на момичето. — Е, доктор — нали сте доктор? — Алурин, как приемате всичко това?

— Ами — започна замислено психологът, — доволен съм. Винаги съм се чувствал някак различен и сега зная причината. И ако мога да ви помогна, защо… — гостът сведе поглед, сякаш изведнъж усети, че се е държал самонадеяно. — Имам предвид, че Уонда и Стетин ми казаха, че бих могъл с нещо да допринеса за вашия Психоисторически проект. Професоре, нищо друго не би ме зарадвало повече.

— Да, да. Вярно е, доктор Алурин. Всъщност мисля, че вие бихте допринесли много за Проекта, ако дойдете при мен. Разбира се, ще трябва да се откажете от онова, което вършите сега, било то преподаване или някаква частна практика. Ще успеете ли?

— Естествено, професоре. Може би ще се нуждая от малко помощ, за да убедя съпругата си… — при тези думи той леко се изкикоти и лукаво изгледа поред и тримата. — Но, струва ми се, това ще мога да го уредя и сам.

— Тогава всичко е уговорено — каза бодро Селдън. — Вие започвате да работите с нас по Психоисторическия проект. Обещавам ви, доктор Алурин, че няма да съжалявате за решението си.

* * *

— Уонда, Стетин — обърна се към тях Хари, след като Бор Алурин си беше отишъл, — това е голям успех! Колко бързо смятате, че бихте открили и други менталици?

— Дядо, трябваше ни повече от месец, за да намерим Бор. Не можем да предскажем с каква честота ще издирим други. Да си призная, туй мотаене нагоре-надолу ни откъсва от нашата работа по първичния радиант и ни разсейва. Сега вече, след като имам Стетин, с когото мога да „разговарям“, говорното общуване ми се струва някак прекалено грубо и високо.

Усмивката на Селдън угасна. Именно от това се бе опасявал. Развили менталическите си умения, девойката и Палвър бяха престанали да понасят така търпеливо „обикновения“ живот. Техните мисловни манипулации ги отделяха от останалите хора.

— Уонда и Стетин, смятам, че може би е време да ви кажа повече за идеята на Юго Амарил отпреди години, както и за Плана, който съм разработил в резултат на тази идея. Досега не бях готов да действам по него, защото всички отделни части бяха разбъркани. Както знаете, Юго говореше, че следва да се основат две Фондации, като всяка от тях застрахова от провал другата. Това бе гениално хрумване и ми се ще Юго да беше жив, за да го види осъществено…

Селдън спря и въздъхна със съжаление.

— Аз обаче се отклонявам. Преди шест години, когато се убедих, че Уонда има менталически способности, ми дойде наум, че Фондациите не само трябва да са две, но и че трябва да са различни по природа. Първата да се състои от физици и други учени — енциклопедистите ще бъдат тяхната челна група заселници на Терминус, а Втората да се състави от психоисторици менталици — от вас. Ето защо толкова много искам да откриете още хора с вашите възможности…

Той кимна:

— И накрая — планирам Втората фондация да бъде тайна. Силата й ще се крие в нейното уединение, в телепатичното й присъствие и всемогъщество. Знаете ли, преди няколко години, когато стана ясно, че се нуждая от телохранител, осъзнах, че тази Втора фондация трябва да бъде силен, тих и таен телохранител на другата, на Първата. Психоисторията не е непогрешима, ала предсказанията й са твърде вероятни. Фондацията ще има доста врагове, особено в ранната си възраст — така, както аз ги имам днес… Уонда, ти и Палвър сте пионерите на Втората фондация, бранители на чудото, което ще възникне на Терминус.

— Но как, дядо? — попита Уонда. — Ние сме само двама, по-точно трима, ако броим и Бор. За да охраняваме цялата тая организация, ще са нужни…

— Стотици? Хиляди? Отгатни колко ще са нужни, внучко. Ти можеш да го направиш и знаеш как. Когато разказваше историята за откриването на доктор Алурин, Стетин спомена, че ти просто си спряла, свързала си се с мозъчното присъствие, което си почувствала, повикала си човека мислено и той е дошъл при теб. Не разбираш ли? Аз през цялото време те карам да излизаш и да търсиш нови менталици. Но това е трудно и почти болезнено за теб. Сега смятам, че ти и Стетин трябва да се уедините, за да формирате ядрото на Втората фондация. Оттам вие ще хвърляте мрежите си в океана на човечеството.

— Дядо, за какво говориш? — прошепна Уонда. Тя бе станала от мястото си и коленичила до стола на Селдън. — Да замина ли искаш?

— Не, скъпа — отвърна професорът със задавен от вълнение глас. — Не искам да заминаваш, обаче друг начин няма. Ти и Стетин трябва да се изолирате от грубата физическа природа на Трантор. Когато менталическите ви способности се засилят, ще привлечете други при вас и тихата и тайна Фондация ще нарасне. Ние ще поддържаме връзка… разбира се, рядко. И всеки от нас ще има своя първичен радиант. Нали схващаш истинността и абсолютната необходимост на това, което ти казвам?

— Да, дядо — отговори Уонда. — И което е по-важно, аз чувствам колко гениален е замисълът. Бъди сигурен, че няма да те изоставим.

— Знам, че няма, мила — каза немощно Хари Селдън.

Как можеше да го направи… как можеше да изпрати любимата си внучка? Тя бе последната му връзка с най-щастливите му дни, с Дорс, Юго и Рейч. Тя всъщност беше единственият друг Селдън в Галактиката.

— Ужасно ще ми липсваш, Уонда — рече Хари и една сълза се търкулна по обсипаните му със ситни бръчици бузи.

— Ама, дядо — сети се девойката, докато ставаше с Палвър и се приготвяше да си тръгва, — къде ще отидем? Къде се намира Втората фондация?

Селдън вдигна поглед и отговори:

— Първичният радиант вече ти е казал, Уонда.

Тя го изгледа недоумяващо, ровейки в паметта си.

Хари се пресегна и сграбчи ръката на своята внучка:

— Надникни в мислите ми, скъпа. Фондацията е там.

Като проникна в мозъка на Селдън, очите й се разшириха.

— Да, разбирам — прошепна Уонда. — Сектор 33A2D17 — Звездокрай.

ПЕТА ЧАСТ

ЕПИЛОГ

Аз съм Хари Селдън. Бивш Първи министър на Император Клеон I. Заслужил професор по психоистория в Стрилингския университет на Трантор. Директор на Психоисторическия изследователски проект. Главен редактор на Енциклопедия „Галактика“. Създател на Фондацията.

Знам, че всичко това звучи съвсем впечатляващо. През своите осемдесет и една години съм свършил много работи и съм уморен. Като се вглеждам назад в миналото, се чудя дали можех да направя — дали бих направил — някои неща другояче. Например: чак толкоз ли съм бил загрижен за огромната полза от психоисторията, че хората и събитията, дето пресичаха живота ми, в сравнение с нея понякога ми се струваха незначителни?

Навярно не си дадох труда да въведа няколко малки откъслечни корекции тук или там, които в никакъв случай не биха застрашили бъдещето на човечеството, но може би щяха чувствително да подобрят живота на някой скъп за мен човек — Юго, Рейч… Не мога да не се чудя… Имаше ли нещо, което бих могъл да сторя, та да спася любимата ми Дорс?

Миналия месец привърших записите на кризисните холограми. Моят асистент Гаал Дорник ги отнесе на Терминус, за да надзирава инсталирането им в Криптата на Селдън. Той ще проследи Криптата да бъде запечатана и да бъдат оставени необходимите инструкции за евентуалното й отваряне при кризите. Дотогава аз, разбира се, ще бъда мъртъв.

Какво ли ще си помислят онези бъдещи жители на Фондацията, когато ме видят (или по-скоро видят моята холограма) по време на Първата криза, която ще бъде след почти петдесет години? Дали ще коментират колко стар изглеждам, или колко ми е слаб гласът, или колко съм дребен, така сврян в инвалидната количка? Дали ще разберат — дали ще одобрят — посланието, дето съм им оставил? Е, всъщност от такива разсъждения няма никаква полза. Както биха казали древните, жребият е хвърлен.

Вчера говорих с Гаал. На Терминус всичко върви добре. Бор Алурин и членовете на Проекта процъфтяват „в изгнание“. Не би трябвало да злорадствам, но не мога да не се кикотя, щом се сетя за самодоволното изражение на оня помпозен идиот Линге Чен, който преди две години изпрати Проекта на заточение на Терминус. Въпреки че в крайна сметка изгнанието беше формулирано с терминологията на Императорската харта („Поддържана от държавата научна институция и част от личните владения на Негово августейшо величество Императора“ — главният комисар искаше да ни разкара от Трантор и от главата си, ала не можеше да понесе мисълта да ни даде пълна власт), за мен все още е източник на скрито удоволствие да знам, че не друг, а Лас Зенов и аз избрахме Терминус за роден дом на Фондацията.

Единственото, за което съжалявам във връзка с Линге Чен, е, че не успяхме да спасим Агис XIV. Той беше добър човек и благороден управник, ако и да бе Император само по име. Сбърка, че повярва в титлата си, а пък Комисията за обществена безопасност не можеше да толерира бързо разрастващата се императорска независимост.

Често се чудя какво ли са направили с Агис — дали са го пратили в изгнание на някой от отдалечените Външни светове, или са го убили като Клеон?

Момченцето, което днес седи на трона, е идеалният куклен Император. Подчинява се на всяка дума, която Линге Чен прошепне в ухото му, и си фантазира, че е многообещаващ държавник. Дворецът и клопките на императорския живот за него са само детайли от една огромна фантастична игра.

Какво ще правя сега? След като Гаал най-накрая отиде да се присъедини към групата на Терминус, аз останах съвършено сам. От време на време се чувам с Уонда. Разбира се, работата в Звездокрай продължава; през последното десетилетие те със Стетин са увеличили с дузини броя на менталиците. Мощта им непрекъснато нараства. Точно контингентът от Звездокрай — моята тайна Фондация — подтикна Линге Чен да изпрати енциклопедистите на Терминус.

Уонда ми липсва. От много години не съм я виждал, за да поседя тихичко с нея и да подържа ръката й. Когато тя замина, при все че аз я помолих да тръгне, мислех, че ще умра от сърдечен удар. Това вероятно е било най-трудното решение, което някога съм вземал, и въпреки че никога не съм й казвал, почти бях готов да го променя. Но за да успее Фондацията, беше необходимо Уонда и Стетин да отидат в Звездокрай. Психоисторията го изискваше… така че в последна сметка това може би не е било мое решение.

Все още всеки ден идвам в кабинета си в Психоисторическия факултет. Помня времето, когато тази постройка бе пълна с хора — денем и нощем. Понякога имам чувството, че прелива от гласове, гласовете на моето отдавна заминало семейство, на студенти, колеги… ала офисите са празни и мълчаливи. В коридорите отеква единствено бръмченето от мотора на количката ми.

Предполагам, че би трябвало да опразня сградата, да я върна на университета, за да настани някой друг факултет. Само че някак си е трудно да напусна това място. Толкова много спомени витаят тук… Всичко, останало ми сега, е моят първичен радиант. Той е средството, чрез което психоисторията може да бъде изчислена и всяко уравнение от Плана ми да бъде анализирано; всичко е вътре в този удивителен малък черен куб. И докато Седя тука с измамно простия на външен вид инструмент в дланта си, ми се иска да можех да го покажа на Р. Данил Оливо…

Обаче аз съм сам и трябва само да натисна контакта, та да угаснат лампите в офиса. Докато се облягам в количката си, първичният радиант се активизира и уравненията му разстилат наоколо тримерното си великолепие. За нетренираното око тая многоцветна вихрушка би била просто бъркотия от форми и числа, но за мен — и за Юго, Уонда, Гаал — това е оживялата психоистория.

Картината, която виждам около себе си, е бъдещето на човечеството. Тридесет хиляди години потенциален хаос, пресовани в едно-единствено хилядолетие…

Тази ивица, дето от ден на ден започва да свети по-ярко, е уравнението на Терминус. А тук — изкривени така, че не могат да се оправят — са символите на Трантор. Обаче аз успявам да съзра… да, меко проблясващата стабилна светлинка на надеждата… Звездокрай!

Това — това — е делото на моя живот. Моето минало — бъдещето на човечеството. Фондацията. Тъй красива, тъй жизнена. И нищо не може…

Дорс!

* * *

СЕЛДЪН, ХАРИ — … открит мъртъв, паднал на бюрото в кабинета си в Стрилингския университет през 12069 година (1 г.е.ф.). Очевидно до последния си миг той е работил над своите психоисторически уравнения; неговият активиран първичен радиант е бил намерен сграбчен в ръката му…

В съответствие с инструкциите на професора инструментът бил изпратен на неговия колега Гаал Дорник, който малко преди това емигрирал на Терминус…

Тялото на Селдън било изхвърлено в Космоса — също в съответствие с оставените от него указания. Официалната паметна служба на Трантор била проста, макар и широко посетена. Заслужава си да се отбележи, че на нея дошъл старият приятел на Хари, бившият Първи министър Ето Демерцел. Той не бил виждан от мистериозното си изчезване незабавно след заговора на джоуранъмитите по време на царуването на Император Клеон I. Опитите на Комисията за безопасност да открие Демерцел в дните след паметната служба се оказали неуспешни…

Уонда, внучката на Селдън, не е присъствала на церемонията. Според слуховете тя била поразена от скръб и престанала да се появява на обществени места. От този момент нататък местонахождението й остава и до днес неизвестно…

Казват, че Хари Селдън напуснал нашия живот така, както го е живял, защото умрял насред развиващото се бъдеще, което той самият създал…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Фондацията

I част

Психоисториците

1

ХАРИ СЕЛДЪН — … роден в 11988 г. от Галактичната ера; починал в 12069 г. Датите по-често се дават съобразно настоящата Ера на Фондацията — 79 г. спрямо година първа от Ерата на Фондацията. Родил се в семейство от средната класа на Хеликон, сектор Арктур (където според една легенда със съмнителна достоверност, баща му отглеждал тютюн в хидропонните заводи на планетата); от ранна възраст показал удивителни способности по математика. Безброй са анекдотите за способностите му и някои от тях са противоречиви. Разправя се, че на двегодишна възраст бил…

… Несъмнено най-големите му постижения били в областта на психоисторията. Селдън заварил в тази област само редица неясни аксиоми; оставил след себе си задълбочена статистическа наука…

… Най-добрият съществуващ източник, с който разполагаме, за подробности от живота му е биографията, написана от Гаал Дорник; като младеж той се запознал със Селдън две години преди кончината на великия математик. Историята на запознанството им…

Енциклопедия „Галактика“[39]

Казваше се Гаал Дорник и беше просто едно селско момче, което никога дотогава не бе виждало Трантор. Поне не в действителност. Беше го виждал много пъти на хипервидео и понякога по триизмерните предавания на новини по случай коронация на императора или откриване на сесия на Галактичния съвет. Макар да бе прекарал целия си живот на Синакс, която се въртеше около една звезда в покрайнините на Синьото течение, както виждате, той не бе изолиран от цивилизацията. По онова време никой район на Галактиката не беше изолиран.

Тогава в Галактиката имаше двадесет и пет милиона населени планети и всичките бяха верни на Империята, чието седалище беше Трантор. Бе последният половин век, за който можеше да се твърди това.

За Гаал пътуването беше връх в младежкия му живот на учен. Бе летял и преди в Космоса, така че като пътешествие преходът имаше малко значение за него. Разбира се, преди бе летял само до единствения спътник на Синакс, за да събере данни за механизмите на отклонение на метеорите, необходими му за неговата дисертация, но пътуването в Космоса е едно и също независимо дали човек прелита половин милион мили[40] или също толкова светлинни години.

Беше се постегнал за скока през хиперпространството, явление, с което човек не се сблъсква при обикновено междупланетно пътуване. Скокът оставаше и вероятно винаги щеше да остане единственият практичен метод за полети между звездите. Пътуването през обикновеното космическо пространство не можеше да става по-бързо от скоростта на светлината (научно познание, което е сред малкото неща, известни още от забравеното утро на човешката история), а това би означавало да се лети години дори между най-близките населени системи. През хиперпространството, онази невъобразима зона, която не е нито пространство, нито време, нито енергия, нито материя, нито нещо, нито нищо, човек може да прекоси Галактиката в интервала между два съседни мига.

Гаал чакаше първия от тези скокове с леко опасение, свило се кротко в стомаха му, а всъщност първият скок завърши само с лек тласък и слабо вътрешно потръпване, което свърши миг преди да е сигурен, че го е усетил. Това беше всичко.

После остана само корабът — голям и блестящ; безличен продукт на 12000 години напредък в Империята; и той самият — с доктората си по математика, защитен наскоро, и с покана от великия Хари Селдън да отиде на Трантор и да се присъедини към огромния и в известна степен загадъчен „Проект Селдън“.

След разочарованието от скока Гаал очакваше да зърне за първи път Трантор. Непрекъснато наобикаляше зрителната зала. В предварително оповестени часове стоманените капаци се вдигаха и той винаги биваше там, гледаше суровия блясък на звездите, наслаждаваше се на невероятния мъглив рояк на звезден куп, наподобяващ гигантско струпване на светулки, спрени посред полета им и обездвижени завинаги. Един път видя студения синкавобял дим на газообразна мъглявина с леден отблясък на около пет светлинни години от кораба, която след два часа и още един скок изчезна.

Най-напред зърна слънцето на Трантор като ярко бяло петно, едва ли не загубено сред милиарди подобни нему, позна го само защото му го посочи информаторът на кораба. Тук, в центъра на Галактиката, звездите бяха нагъсто. Но след всеки скок слънцето засияваше все по-силно, давеше другите, правеше ги бледи и размити.

През помещението мина един от офицерите и каза:

— През останалата част от полета зрителната зала ще бъде затворена. Пригответе се за кацане.

Гаал го последва, хвана го за ръкава на бялата униформа с герба „Кораб и слънце“ на Империята.

— Не е ли възможно да ме оставите тук? Иска ми се да видя Трантор.

Офицерът се усмихна и Гаал се изчерви леко. Досети се, че говори с провинциален акцент.

— Ще кацнем на Трантор утре сутрин — обясни офицерът.

— Имам предвид да го видя от Космоса.

— Е, съжалявам, момчето ми. Ако това беше космическа яхта, можеше да се уреди нещо. Но ние се спускаме надолу откъм страната на Слънцето. Няма да ти е приятно едновременно да ослепееш, да бъдеш обгорен и радиационно облъчен, нали?

Гаал си тръгна. Офицерът подвикна след него.

— Всъщност от Трантор ще се вижда само едно сиво размазано петно, момче. Защо, след като кацнем на Трантор, не направиш обиколка в околопланетното пространство? Евтино е.

— Благодаря ви много — отвърна Гаал, като погледна назад.

Беше детинщина да се чувства разочарован, но детинщината е природно присъща не само на детето, но и на възрастния, а в гърлото на Гаал беше заседнала буца. Никога не бе виждал Трантор, разстлал се с цялата си невероятност, и не бе очаквал, че ще се наложи още да почака.

2

Корабът кацна сред концерт от шумове. Дочуваше се далечното свистене на атмосферата, която се разцепваше и се плъзгаше по метала на кораба. Разнасяше се равномерното бръмчене на охладителите, които се бореха с горещината от триенето, и бавното ръмжене на убиващите скоростта двигатели. Надигаше се човешка глъч от мъжете и жените, които се събираха в изходните помещения, и стърженето на макарите, вдигащи багажи, поща и товари към надлъжната ос на кораба, откъдето по-късно щяха да ги преместят на разтоварната платформа.

Гаал усети лекото разтърсване, което означаваше, че корабът вече не се движи самостоятелно. От часове корабната гравитация постепенно отстъпваше място на притеглянето на планетата. Хиляди пътници бяха седели търпеливо в изходните помещения, които леко се полюляваха върху поддаващи силови полета, за да съобразят ориентацията си с променящата се посока на гравитационните сили. Сега те пълзяха надолу по извиващите се рампи към големите зейнали шлюзове.

Багажът на Гаал беше малко. Постоя пред едно бюро, докато набързо и опитно го разтвориха и затвориха. Провериха визата му и я подпечатаха. Той не обърна никакво внимание.

Това беше Трантор! Тук въздухът изглеждаше малко по-плътен, притеглянето малко по-силно, отколкото на родната му планета Синакс, но щеше да свикне. Питаше се дали щеше да свикне с необятността.

Сградата за пристигащите пътници беше огромна. Покривът почти се губеше във висините. Гаал можеше едва ли не да си представи, че под него се образуват облаци. Не виждаше насрещна стена; само хора, гишета и потъващ в замъглената линия на хоризонта под.

Мъжът на гишето отново му говореше. Гласът му звучеше раздразнено.

— Продължавайте нататък, Дорник — каза той. Трябваше да отвори визата и да погледне отново в нея, преди да си спомни името му.

— Къде… къде — заекна Гаал. Мъжът на гишето посочи с пръст.

— Такситата са надясно, при третия проход вляво.

Гаал тръгна и видя светещите криволици във въздуха, увиснали високо в празното пространство: „ТАКСИТА ЗА ВСЯКА ПОСОКА“.

Когато Гаал продължи, някаква личност се откъсна от анонимната тълпа и се приближи към гишето. Мъжът на гишето вдигна за малко поглед и кимна. Личността му отвърна също с кимване и последва младия имигрант.

Навреме настигна Гаал, за да чуе накъде се отправя.

Гаал се озова силно притиснат към някакъв парапет. Малкият надпис гласеше „Диспечер“. Човекът, за когото се отнасяше надписът, не вдигна поглед.

— Закъде? — попита той.

Гаал не беше сигурен, но дори няколкото секунди колебание означаваха, че зад него се образува опашка. Диспечерът вдигна поглед.

— Закъде?

Гаал нямаше много пари, но оставаше само тази нощ, а после щеше да е на работа. Опита се да се държи равнодушно.

— Моля, до някой добър хотел.

Не направи впечатление на диспечера.

— Те всичките са добри. Кажете някое име.

— Най-близкия, моля — отвърна отчаяно Гаал.

Диспечерът натисна едно копче. Върху пода се образува тънка ивица светлина, която се виеше сред други подобни. Те проблясваха и потъмняваха в различни цветове и форми. В ръцете на Гаал пъхнаха някакъв билет. Той светеше леко.

— Един и дванадесет — рече диспечерът. Гаал се забърка за монети.

— Къде да отида? — попита той.

— Следвайте светлината. Билетът ще свети, докато вървите в правилната посока.

Гаал се огледа и тръгна. Стотици хора вървяха по безкрайния под, следваха индивидуалните си ивици светлина, пресяваха се и се отсяваха през кръстовищата, за да стигнат до определените им места.

Неговата ивица свърши. Един мъж в блестяща нова ярка синьо-жълта униформа от незамърсяващо се пластотрико посегна към двата му куфара.

— Пряка линия до „Луксор“ — осведоми го той.

Човекът, който следеше Гаал, чу това. Чу също Гаал да казва „Много добре“ и го видя да влиза в тъпоносото превозно средство.

Таксито се издигна право нагоре. Гаал се взираше през облия прозрачен прозорец, чудеше се на усещането да се лети във въздуха в затворено пространство и неволно се вкопчи в облегалката на пилотското кресло. Огромната шир се сви и хората се превърнаха в безпорядъчно пъплещи мравки. Сцената се смали още повече и започва да се отдалечава назад. Пред тях имаше стена. Започваше високо във въздуха и се издигаше нагоре, а краят й не се виждаше. Беше цялата на дупки, които представляваха отверстия на тунели. Таксито на Гаал се приближи към един от тях и се пъхна в него. За миг Гаал безцелно се зачуди как пилотът успява да намери сред многото онзи, който му трябваше.

Цареше мрак и само някаква цветна сигнална светлина просветваше, за да разнообрази тъмнината. Въздухът бе изпълнен със свистене.

После Гаал се наведе напред като реакция от намаляващата скорост, таксито изскочи от тунела и отново се спусна към нивото на приземните етажи.

— Хотел „Луксор“ — съобщи ненужно пилотът. Помогна на Гаал за багажа, с делови вид прие бакшиш от една десета кредит, взе един чакащ пътник и отново излетя.

През цялото време, откакто бе слязъл от кораба, Гаал не бе дори зърнал небето.

3

ТРАНТОР — … В началото на тринадесетото хилядолетие тази тенденция достигнала върха си. Като постоянен център на имперското правителство в продължение на стотици поколения и при разположението си в централните райони на Галактиката сред най-гъсто населените и най-напредналите в индустриално отношение светове на системата той едва ли би могъл да не стане най-компактното и богато струпване на хора, каквото бе познавала човешката раса.

Неговата урбанизация се развивала непрестанно и накрая достигнала връхната си точка. Цялата суша на Трантор — 190000000 квадратни километра — била покрита от един-единствен град. Във върховия период населението му надхвърлило четиридесет милиарда. Това огромно население се било посветило почти изцяло на административните нужди на Империята и хората дори не стигали за изпълнението на тази сложна задача. (Трябва да си спомним, че невъзможността Галактичната империя да се управлява нормално при посредственото ръководство на последните императори била значителен фактор за рухването й.) Всеки ден флоти от десетки хиляди кораби донасяли на масите в Трантор производството на двадесет селскостопански свята…

Зависимостта му от други светове за храната, а всъщност и за всичко необходимо за живота, правело Трантор все по-уязвим от завладяване чрез обсада. През последното хилядолетие на Империята монотонните многобройни бунтове карали всеки следващ император да го съзнава и политиката на Империята се превърнала едва ли не само в опазване на деликатната вратна артерия на Трантор…

Енциклопедия „Галактика“

Гаал не беше сигурен дали слънцето свети, дори дали е ден или нощ. Срамуваше се да попита. Изглежда, цялата планета живееше под метален покрив. Храната, която току-що бе изял, бе наречена обед, но имаше много планети, които живееха по стандартно денонощие, без да се съобразяват с възможно неудобната смяна на деня и нощта. Периодите на въртене на планетите бяха различни, а той не знаеше какъв е периодът на Трантор.

Отначало Гаал тръгна горящ от нетърпение подир надписите „Солариум“, но установи, че той представлява помещение за загаряне под изкуствени лъчи. Постоя малко време там, а после се върна в главното фоайе на „Луксор“.

— Къде мога да купя билет за екскурзия в околопланетното пространство? — попита той администратора.

— При мен.

— Кога ще започне?

— За малко я изпуснахте. Следващата е утре. Купете си билет сега и ние ще ви запазим място.

— О! — На другия ден щеше да е твърде късно. Утре трябваше да бъде в университета. — Няма ли наблюдателна кула… или нещо подобно? Искам да кажа, под открито небе.

— Разбира се! Ако искате, ще ви продам билет за нея. Позволете ми най-напред да проверя дали вали или не. — Той натисна една ръчка до себе си и зачете буквите, които плъзнаха по матовия екран. Гаал ги четеше заедно с него. — Времето е добро — каза администраторът. — Всъщност струва ми се, че сега е сухият сезон — добави той, за да поддържа разговора. — Аз лично не си правя труда да излизам навън. За последен път бях под открито небе преди три години. Един път като го видиш, е достатъчно… ето ви билета. Специалният асансьор е отзад. Пише „За кулата“. Трябва само да се качите в него.

Асансьорът беше от новия тип, който се задвижва чрез гравитационно отблъскване. Гаал влезе в него, последваха го и други. Операторът натисна едно копче. Когато притеглянето стана нула, за миг Гаал почувства, че увисва в пространството, после теглото му постепенно започна да се възвръща, докато асансьорът ускоряваше движението си нагоре. Последва намаляване на скоростта и стъпалата му се отлепиха от пода. Подвикна, без да иска.

— Пъхнете краката си под релсата — посъветва го операторът. — Не прочетохте ли надписа?

Другите бяха постъпили точно така. Те му се усмихваха, докато той с отчаяни усилия се мъчеше напразно да пропълзи надолу по стената. Обувките им се притискаха с горната си част в хромираните релси, поставени успоредно една спрямо друга по пода на разстояние шестдесет сантиметра. Забеляза ги, когато влезе, но не им обърна внимание.

Тогава някаква ръка го хвана и го придърпа надолу.

Когато асансьорът спря, той задъхано благодари. Излезе на откритата тераса, обляна в бяло сияние, от което го заболяха очите. Мъжът, чиято ръка току-що му бе помогнала, вървеше веднага след него. Той му съобщи любезно:

— Има достатъчно места за сядане.

Гаал затвори уста; тя беше зинала.

— Изглежда, наистина е така — отвърна той. Автоматично се запъти към седалките, но спря. — Ако нямате нищо против, за миг ще отида до парапета. Искам… да поогледам.

Мъжът добросърдечно му махна с ръка да върви и Гаал се наведе над високия до рамената парапет, потопи се в цялата панорама.

Земята не се виждаше. Тя се губеше под все по-сложните структури, дело на човешка ръка. Нямаше друг хоризонт, освен метални очертания на фона на небето, проснали се почти униформено сиви, и разбра, че е така по цялата суша на планетата. Не се забелязваше почти никакво движение — няколко спортни летателни апарата лениво плаваха в небето, но той знаеше, че цялото бурно движение на милиарди хора ставаше под металната кожа на този свят.

Не се виждаше нищо зелено; никаква пръст, нищо друго живо освен човека. Мина му през ума, че някъде в този свят се намира дворецът на императора, разположен сред неколкостотин квадратни километра естествена почва, озеленен с дървета, блеснал в багрите на дъгата от цветя. Той беше малък остров сред океан от стомана, но не се виждаше от мястото, където се намираше Гаал. Можеше да е на десет хиляди километра оттам. Гаал не знаеше.

Скоро ще трябва да направи своята екскурзия около планетата!

Той въздъхна шумно и най-после осъзна, че вече се намира на Трантор; на планетата, която беше център на Галактиката и утроба на човешката раса. Не видя никоя от слабостите му. Не забеляза да кацат кораби с храни. Не знаеше за вратната артерия, която съединяваше четиридесетте милиарда на Трантор с останалата Галактика. Съзнаваше само най-великото дело на човека; окончателното и почти надменно завладяване на един свят.

Отдръпна се малко замаян. Приятелят му от асансьора сочеше един стол до себе си и Гаал седна на него.

— Казвам се Джерил — усмихна се мъжът. — За първи път ли сте на Трантор?

— Да, мистър Джерил.

— Така си и помислих. Джерил е малкото ми име. Ако имате поетичен темперамент, Трантор ви очарова. Но транторианците никога не идват тук горе. Не им харесва. Изнервя ги.

— Изнервя!… Аз се казвам Гаал, между другото. Защо да ги изнервя? Великолепно е!

— Въпрос на субективно мнение, Гаал. Ако сте роден в килер и отрасъл в коридор, работите в килия и прекарвате отпуската си в претъпкан солариум, когато излезете на открито и над вас няма нищо друго освен небето, не е изключено да изпаднете в нервна криза. След като навършат пет години, децата ги извеждат тук веднъж годишно. Не зная дали има някаква полза. Всъщност те не излизат достатъчно на открито и първите няколко пъти пищят, докато изпаднат в истерия. Трябва да започват още щом ги отбият, да излизат веднъж седмично. Разбира се — продължи той, — това не е от значение. Какво ще стане, ако въобще не излизат? Там долу те са щастливи и управляват Империята. На каква височина мислите, че се намираме?

— На осемстотин метра? — рече Гаал и се запита дали това не звучи наивно.

— Не. Само на сто и петдесет метра.

— Какво? Но асансьорът вървя…

— Зная, но повечето време той само се издигаше към нивото на повърхността. На Трантор тунелите достигат на километър и половина надолу. Той е като айсберг. Девет десети от него не се виждат. По крайбрежието дори навлиза няколко километра под дъното на океана. Всъщност ние сме проникнали толкова надолу, че можем да използваме температурната разлика между повърхността и на дълбочина около три километра, за да си доставяме цялата ни необходима енергия. Знаехте ли го?

— Не, мислех, че използвате атомни генератори.

— Навремето ги използвахме. Но така е по-евтино.

— Мога да си представя.

— Какво мислите за всичко това? — За миг добронамереността на човека се изпари и се превърна в лукавство. Той придоби едва ли не потаен вид.

Гаал се повъртя на стола си.

— Великолепно — повтори той.

— В отпуска ли сте тук? Пътувате? Разглеждате забележителностите?

— Не съвсем. Винаги съм искал да посетя Трантор, но дойдох тук преди всичко да работя.

— Охо?

Гаал се почувства задължен да обясни по-подробно.

— Към проекта на доктор Селдън в Транторския университет.

— Гарвана Селдън?

— Ами не. Имам предвид Хари Селдън — психоисторика Селдън. Не познавам Гарвана Селдън.

— И аз имам предвид Хари. Наричат го Гарвана. Прякор, нали разбирате? Все предсказва бедствия.

— Така ли? — Гаал беше искрено удивен.

— Би трябвало да го знаете. — Джерил вече не се усмихваше. — Значи идвате да работите при него?

— Ами да. Аз съм математик. Защо предсказва бедствия? Какви бедствия?

— А вие какви мислите?

— Опасявам се, че нямам никакво понятие. Чел съм статиите, които доктор Селдън и неговата група публикуват. Те засягат теорията на математиката.

— Да, трудовете, които публикуват.

Гаал изпита досада.

— Струва ми се, че е време да се прибирам в стаята — кака той. — Беше ми много приятно, че се запознахме.

Джерил му махна равнодушно с ръка за сбогуване.

Гаал завари в стаята да го чака един човек. За миг остана твърде стреснат, за да вложи в думи неизбежното „Какво правите тук?“, което се надигна към устните му.

Човекът стана. Беше стар, почти напълно плешив и накуцваше, но очите му бяха сини и блестяха.

— Аз съм Хари Селдън — каза той миг преди обърканият мозък на Гаал да съпостави действителното лице със спомена за него от многократно гледаните снимки.

4

ПСИХОИСТОРИЯ — … Гаал Дорник, като използвал нематематически понятия, дефинирал психоисторията като клон на математиката, който се занимава с реакциите на човешкия конгломерат спрямо определени социални и икономически дразнители…

… При всички тези дефиниции се приема, че човешкият конгломерат, с който се работи, е достатъчно голям за сериозна статистическа обработка. Необходимият размер на такъв конгломерат може да се определи посредством първата теорема на Селдън, която… Допълнително е необходимо да се приеме, че самият човешки конгломерат не знае за психоисторическия анализ, за да бъдат реакциите му наистина произволни…

Основата на всяка обоснована психоистория лежи в развитието на функциите на Селдън, които показват свойства, съответстващи на свойствата на такива социални и икономически сили като…

Енциклопедия „Галактика“

— Добър ден, сър — каза Гаал. — Аз… аз…

— Мислехте, че ще се видим едва утре? Така трябваше да стане, но работата е там, че ако искаме да се възползваме от услугите ви, трябва да действаме бързо. Става все по-трудно да се намират нови хора.

— Не разбирам, сър.

— В наблюдателната кула разговаряхте с един мъж, нали?

— Да. Малкото му име е Джерил. Не зная нищо повече за него.

— Името му е без значение. Той е агент на Комисията за обществена сигурност. Проследи ви от космодрума.

— Но защо? Опасявам се, че съм твърде объркан.

— Човекът в кулата не спомена ли нещо за мен?

Гаал се поколеба.

— Изказа се за вас като за Гарвана Селдън.

— Обясни ли защо?

— Каза, че предсказвате бедствия.

— Вярно е. Какво означава за вас Трантор?

Изглежда, всички го питаха какво е мнението му за Трантор. Гаал почувства, че му е невъзможно да отговори по друг начин, освен с думата „великолепно“.

— Казвате го, без да се замислите. Какво е мнението ви за психоисторията?

— Не съм мислил да я прилагам към този проблем.

— Преди да се разделите с мен, млади човече, ще се научите да свързвате психоисторията с всички проблеми като нещо напълно естествено, разбира се. — Селдън извади от торбичката на колана си малък калкулатор. Хората разправяха, че държал калкулатор и под възглавницата си, за да го използва, когато не му се спи. Сивата му лъскава повърхност беше леко захабена от употреба. Сръчните пръсти на Селдън, петносани от възрастта, заиграха по твърдата пластмаса. От сивото светнаха червени символи.

— Това представя ли състоянието на Империята понастоящем? — попита той и зачака.

— Всъщност — изрече накрая Гаал — не е пълно представяне.

— Да, не е пълно — отвърна Селдън. — Доволен съм, че не приемате сляпо думите ми. Но тук виждаме приближение, което ще послужи, за да докаже моето твърдение. Ще го приемете ли?

— При условие че по-късно ще проверя диференциацията на функцията — да. — Гаал се опитваше да избегне възможна клопка.

— Добре. Прибавете и известната вероятност от убийство на императора, бунт на вицекралете, непрекъснато повтарящите се сега икономически кризи, забавеното изследване на нови планети… — той продължи да изрежда. С всяко изброяване при докосването му се появяваха нови символи и се сливаха с новата функция, която набъбваше и се променяше. Гаал го прекъсна само веднъж.

— Не виждам основанията за това преобразуване.

Селдън го повтори по-бавно.

— Но тук използвате забранена социална операция — възрази Гаал.

— Добре. Бързо схващате, но не достатъчно бързо. Не е забранена в тази връзка. Позволете ми да го направя чрез разширение.

Процедурата се оказа доста дълга и след това Гаал призна:

— Да, сега разбирам.

Накрая Селдън спря.

— Това е Трантор след пет века. Как ще го изтълкувате? А? — Той наклони глава встрани и зачака.

— Пълно разрушение — рече Гаал, като не вярваше на очите си. — Но… но това е невъзможно. Трантор никога не е бил…

Селдън бе обзет от напрегнатата възбуда на човек, на когото само тялото бе остаряло.

— Хайде, хайде. Видяхте какъв резултат получихме. Изразете го с думи. Забравете за миг символите.

— Като става все по-специализиран — поде Гаал, — Трантор става и по-уязвим, по-трудно ще може да се защитава. Освен това колкото повече прераства в административен център на Империята, в толкова по-привлекателна плячка се превръща. Наследяването на Империята ще бъде все по-несигурно, враждите между висшите родове — по-яростни и социалната отговорност ще изчезне.

— Достатъчно. И каква е вероятността в цифри за пълно разрушение до пет века?

— Не мога да кажа.

— Сигурно сте в състояние да извършите диференциация на полето?

Гаал почувства, че му оказват натиск. Не му предлагаха калкулатора. Държаха го на тридесетина сантиметра пред очите му. Зае се да изчислява ожесточено и почувства как челото му се овлажни от пот.

— Около осемдесет и пет процента? — подхвърли той.

— Не е зле — отвърна Селдън и издаде напред долната си устна, — но не е и много добре. Действителната стойност е деветдесет и два и половина процента.

— И затова ли ви наричат Гарвана Селдън? Не съм чел нищо подобно във вестниците.

— Разбира се, че не сте. Това не е за печата. Допускате ли, че Империята ще изложи на показ нестабилността си по такъв начин? Ето най-обикновена демонстрация по психоистория. Но аристокрацията е научила някои от нашите резултати.

— Това е лошо.

— Не чак толкова. Всичко е предвидено.

— Затова ли ме проучват?

— Да. Проучва се всичко, свързано с моя проект.

— Вие в опасност ли сте, сър?

— О, да. Съществува едно цяло и седем десети процента вероятност да бъда екзекутиран, но това няма да спре проекта. Взели сме го предвид. Е, както и да е. Предполагам, че утре ще дойдете при мен в университета?

— Ще дойда — отвърна Гаал.

5

КОМИСИЯ ЗА ОБЩЕСТВЕНА СИГУРНОСТ — … Котерията на аристокрацията дошла на власт след убийството на Клеон I, последен от рода Ентънс. Общо взето, аристократите въвели някакъв ред през вековете на нестабилност и несигурност на Империята. Обикновено под контрола на големите родове Ченс и Дивартс, комисията се превърнала в сляп инструмент за поддържане на статуквото… Аристократите били отстранени от властта едва след възшествието на последния силен император — Клеон II. Първият върховен комисар…

… В известно отношение началото на западането на Комисията може да се проследи до процеса срещу Хари Селдън, две години преди да започне Ерата на Фондацията. Процесът е описан в биографията на Хари Селдън от Гаал Дорник…

Енциклопедия „Галактика“

Гаал не изпълни обещанието си. На следващата сутрин го събуди приглушеното жужене на зумер. Той се обади и гласът на администратора, колкото е възможно по-приглушен, учтив и осъдителен, го уведоми, че е задържан по нареждане на Комисията за обществена сигурност.

Гаал скочи към вратата и установи, че тя не се отваря. Можеше само да се облече и да чака.

Дойдоха и го взеха, отведоха го другаде, но беше под арест. Напълно любезно му зададоха редица въпроси. Всичко беше съвсем учтиво. Обясни, че е провинциалист от Синакс; че е посещавал тези и тези учебни заведения; че на тази и тази дата е получил званието доктор на математическите науки. Подал е молба да работи в екипа на доктор Селдън и е бил приет. Многократно повтори същите подробности и те многократно го връщаха към участието му в проекта Селдън. Как е научил за него; какви ще бъдат задълженията му; какви тайни указания е получил; за какво става дума въобще?

Той отговори, че не знае. Не е получавал тайни указания. Той е учен и математик. Не се интересува от политика.

Накрая любезният инквизитор го попита:

— Кога ще загине Трантор?

— Не мога да кажа въз основа на собствените си знания — изрече неуверено Гаал.

— А можете ли да ни осведомите кога ще стане според мнението на някой друг?

— Как бих могъл да говоря от чуждо име? — Усети, че му става много горещо.

— Някой говорил ли ви е за такава гибел, определял ли е дата? — продължи инквизиторът. И докато младият мъж се колебаеше, продължи: — Вас са ви следили, докторе. Бяхме на космодрума, когато пристигнахте; в кулата за наблюдение, докато чакахте да стане време за срещата ви; и, разбира се, успяхме да подслушаме разговора ви с доктор Селдън.

— Тогава знаете какво е мнението му по въпроса — отвърна Гаал.

— Може би. Но искаме да го чуем от вас.

— Той смята, че Трантор ще загине след пет века.

— Доказа ви го… хм… по математичен път?

— Да, доказа го — рече Гаал предизвикателно.

— Предполагам, твърдите, че математическите доказателства са обосновани?

— Щом доктор Селдън го твърди, те са обосновани.

— Тогава ще се върнем.

— Почакайте. Аз имам право на адвокат. Настоявам за правата си като гражданин на Империята.

— Ще бъдат спазени.

И така стана.

Накрая при него влезе висок мъж, чието лице беше сякаш цялото във вертикални линии и толкова слабо, че човек можеше да се запита дали на него има място за усмивка.

Гаал вдигна поглед. Чувстваше се раздърпан и оклюмал. Толкова неща се бяха случили, а той се намираше на Трантор не повече от тридесет часа.

— Аз съм Лорс Аваким — представи се мъжът. — Доктор Селдън нареди да ви защитавам.

— Така ли? Тогава слушайте. Настоявам незабавно да се подаде жалба до императора. Задържан съм без причина. Напълно невинен съм. В каквото и да било. — Той замахна силно с ръце напред, надолу с дланите. — Трябва да уредите незабавно да се явя пред императора.

Аваким внимателно нареждаше съдържанието на една плоска папка върху пода. Ако Гаал имаше необходимото желание, можеше да разпознае юридическите формуляри „Силомет“ — тънки, метални, подобни на ленти, пригодени да се поставят в малките лични капсули. Би могъл също да различи един джобен касетофон.

Аваким не обърна внимание на избухването му и накрая вдигна очи.

— Разбира се, Комисията ще следи с шпионски лъч нашия разговор — рече той. — Това е противозаконно, но въпреки всичко те ще използват лъча.

Гаал изскърца със зъби.

— Но — Аваким спокойно се настани на един стол — касетофонът, който сложих на масата — по външен вид той е съвсем обикновен касетофон и изпълнява добре предназначението си, — има допълнителното свойство напълно да противодейства на шпионския лъч. Те няма да го разберат веднага.

— В такъв случай мога да говоря.

— Разбира се.

— Тогава искам да бъда изслушан от императора.

Аваким се усмихна студено и се оказа, че все пак върху лицето му има място за усмивка. Бузите му се набръчкаха и й направиха място.

— Вие сте от провинцията — поде той.

— Въпреки това съм гражданин на Империята. Не по-лош от вас или от всеки член на тази Комисия за обществена сигурност.

— Несъмнено, несъмнено. Само че като провинциалист вие не разбирате какъв е всъщност животът на Трантор. Императорът не изслушва никого.

— На кого другиго мога да се жалвам от Комисията? Няма ли някаква процедура?

— Никаква. Практически няма към кого да се обърнете. Юридически можете да се оплачете на императора, но той няма да ви изслуша. Знаете, че днешният император не е от династията Ентънс. Опасявам се, че Трантор е в ръцете на аристократичните родове, чиито членове съставят Комисията за обществена сигурност. Този развой е предсказан безпогрешно от психоисторията.

— Наистина ли? В такъв случай, щом доктор Селдън може да предскаже историята на Трантор за петстотин години в бъдещето…

— Може да я предскаже и за хиляда и петстотин години напред.

— Нека бъдат петнадесет хиляди. Защо тогава не е успял да предвиди събитията през тази сутрин и да ме предупреди?… Не, прощавайте. — Гаал седна и облегна глава върху една от изпотените си длани. — Напълно разбирам, че психоисторията е статистическа наука и не може с точност да предвижда бъдещето на отделен човек. Разбирате, че съм разстроен.

— Но вие грешите. Доктор Селдън беше на мнение, че тази сутрин ще ви арестуват.

— Какво!

— Съжалявам, но е така. Комисията се настройва все по-враждебно към неговата дейност. Все по-често се пречи на нови членове, които се присъединяват към групата. Графиките показаха, че за нашите цели най-добре е сега да се стигне до кулминационната точка. Самата Комисия се задейства доста бавно, така че доктор Селдън ви посети вчера, за да ги подтикне. Само по тази причина.

Гаал се задъха.

— Възмутен съм от…

— Моля ви. Това беше необходимо. Не бяхте избран поради някакви лични причини. Трябва да разберете, че плановете на доктор Селдън, които са разработвани с помощта на най-напредничавата математика в продължение на осемнадесет години, включват всички възможности със значима вероятност. Това е една от тях. Изпратен съм тука само за да ви уверя, че няма защо да се страхувате. Всичко ще свърши добре; почти със сигурност за проекта; и с разумна вероятност за вас.

— Какви са стойностите? — попита Гаал.

— За проекта над деветдесет и девет и девет десети процента.

— А за мен?

— Уведомиха ме, че тази вероятност е седемдесет и седем и две десети процента.

— Тогава съществува възможност по-голяма от едно към четири да бъда осъден на затвор или на смърт.

— Последното е с вероятност под един процент.

— Значи така. Изчисленията за един човек не означават нищо. Изпратете ми доктор Селдън.

— За съжаление не мога. Самият доктор Селдън е арестуван.

Вратата се отвори със замах, преди понечилият да стане Гаал да успее да викне. Влезе един пазач, отиде до масата, взе касетофона, огледа го от всички страни и го сложи в джоба си.

— Този уред ще ми бъде необходим — каза спокойно Аваким.

— Ще ви дадем друг, адвокате, който не излъчва статично поле.

— В такъв случай нашият разговор свърши.

Гаал го видя да излиза и остана сам.

6

Процесът (Гаал предположи, че е процес, макар в юридическо отношение малко да приличаше на съдебна процедура, за каквато бе чел) не трая дълго. Беше третият му ден. Въпреки това Гаал вече не можеше да върне спомените си достатъчно назад, за да обхване началото му.

С него самия малко се заяждаха. Големокалибрените оръдия бяха насочени към доктор Селдън. Но Хари Селдън седеше там невъзмутим. За Гаал той оставаше единствената стабилна точка в света.

В залата имаше малко хора, и то изключително барони на Империята. Печатът и публиката не бяха допуснати и беше съмнително дали значителен брой външни хора знаеха въобще, че се води процес срещу Селдън. Цареше атмосфера на постоянна враждебност към подсъдимите.

Зад масата на подиума седяха пет души от Комисията за обществена сигурност. Бяха облечени в червено-златисти униформи и носеха прилепнали блестящи пластмасови шапки — белег на тяхната съдийска функция. В центъра седеше върховният комисар Линге Чен. Гаал никога дотогава не бе виждал толкова висш благородник и го наблюдаваше смаян. По време на целия процес Чен рядко проговаряше. Даваше ясно да се разбере, че е под достойнството му да говори много.

Прокурорът на Комисията погледна бележките си и разпитът продължи, като Селдън все още беше на мястото на подсъдимите.

Въпрос: Да видим, доктор Селдън. Колко души работят понастоящем в проекта, който ръководите?

Отговор: Петдесет математици.

Въпрос: Включително доктор Дорник?

Отговор: Доктор Дорник е петдесет и първият.

Въпрос: Значи в такъв случай имаме петдесет и един? Поразмърдайте паметта си, доктор Селдън. Може би са петдесет и двама или петдесет и трима? Или дори повече?

Отговор: Доктор Дорник още не е постъпил официално в моята организация. Когато го направи, съставът й ще бъде петдесет и един. Сега, както казах, са петдесет души.

Въпрос: А да не би да са близо сто хиляди?

Отговор: Математици ли? Не!

Въпрос: Не съм казвал математици. Има ли сто хиляди души от всякакви специалности?

Отговор: За всички специалисти вашето число може да е вярно.

Въпрос: Може да е? Аз казвам, че е. Твърдя, че хората във вашия проект наброяват деветдесет и осем хиляди петстотин седемдесет и двама души.

Отговор: Струва ми се, че включвате жените и децата.

Въпрос (с повишен глас): Смисълът на моето твърдение е, че са деветдесет и осем хиляди петстотин седемдесет и двама. Хайде да не спорим за дреболии.

Отговор: Приемам тази бройка.

Въпрос (справя се с бележките си): Тогава да оставим за малко това и да се върнем към нещо, което обсъждахме доста дълго. Ще повторите ли, доктор Селдън, мислите си относно бъдещето на Трантор?

Отговор: Казах и повтарям, че след пет века Трантор ще бъде в развалини.

Въпрос: Не смятате ли, че твърдението ви е нелоялно?

Отговор: Не, сър. Научната истина е извън лоялността или нелоялността.

Въпрос: Сигурен ли сте, че вашето твърдение представлява научна истина?

Отговор: Сигурен съм.

Въпрос: На какво основание?

Отговор: Математическите изчисления на психоисторията.

Въпрос: Можете ли да докажете, че тези математически изчисления са верни?

Отговор: Само на друг математик.

Въпрос (с усмивка): В такъв случай твърдите, че вашата истина е толкова мъчно разбираема в същността си, че не може да бъде разбрана от обикновен човек. Струва ми се, че истината трябва да бъде по-ясна, не толкова загадъчна, по-разбираема за ума.

Отговор: Тя не представлява трудност за някои умове. Физиката на пренасяне на енергия, известна като термодинамика, е била разбираема и вярна през цялата история на човечеството от легендарните ери до днес, но тук може да има хора, на които ще им бъде невъзможно да конструират енергиен двигател. И то високоинтелигентни хора. Съмнявам се дали учените комисари…

В този миг един от комисарите се наведе към прокурора. Думите му не се чуха, но съскащият му глас имаше доста рязък тон. Прокурорът се изчерви и прекъсна Селдън.

Въпрос: Не сме се събрали тук, за да слушаме речи, доктор Селдън. Да приемем, че сте доказали твърдението си. Позволете ми да изразя предположението, че вашите предсказания за катастрофа може би се стремят да премахнат доверието на обществото в имперското правителство за ваши собствени цели.

Отговор: Това не е така.

Въпрос: Позволете ми да изтъкна, че според твърденията ви в определен период, предшестващ така наречената гибел на Трантор, ще избухнат различни бунтове.

Отговор: Правилно.

Въпрос: И че с предсказанието си вие се надявате да ги предизвикате и тогава ще имате на разположение армия от сто хиляди души.

Отговор: Най-напред това не е така. Но дори и да беше, едно разследване ще ви покаже, че едва десет хиляди от тях са на възраст за военна служба и никой от тях не е обучаван да си служи с оръжие.

Въпрос: Не действате ли като агент на някой друг?

Отговор: Никой не ми плаща, господин прокурор.

Въпрос: Вие нямате никакви лични интереси? Служите само на науката?

Отговор: Точно така.

Въпрос: Да видим как. Може ли бъдещето да се променя, доктор Селдън?

Отговор: Разбира се. През следващите няколко часа съдебната зала може да бъде взривена или не. Ако бъде вдигната във въздуха, бъдещето несъмнено ще се измени в някои дребни аспекти.

Въпрос: Вие се залавяте за дреболии, доктор Селдън. Може ли цялата история на човечеството да бъде променена?

Отговор: Да.

Въпрос: Лесно ли?

Отговор: Не. Изключително трудно.

Въпрос: Защо?

Отговор: Психоисторическата тенденция на населението на цяла планета съдържа в себе си огромна инерция. За да се промени, тя трябва да се сблъска с нещо, което притежава подобна инерция. Необходимо е или да участват също толкова хора, или ако броят на хората е сравнително малък, да измине огромен период от време. Разбирате ли?

Въпрос: Струва ми се, че да. Трантор няма защо да загине, ако огромен брой хора решат да действат така, че да не рухне.

Отговор: Правилно.

Въпрос: Да кажем, сто хиляди души?

Отговор: Не, сър. Твърде малко са.

Въпрос: Сигурен ли сте?

Отговор: Вземете предвид, че населението на Трантор е над четиридесет милиарда. Също така, че тенденцията към гибел засяга не само Трантор, но и Империята, а в нея живеят близо един квинтилион[41] човешки същества.

Въпрос: Разбирам. В такъв случай може би сто хиляди души биха могли да променят тенденцията, ако те и поколенията им работят в продължение на петстотин години.

Отговор: Опасявам се, че е невъзможно. Петстотин години са твърде малко време.

Въпрос: Аха! В такъв случай, доктор Селдън, от изказванията ви може да се направи следващият извод. Вие сте събрали във вашия проект сто хиляди души. Те не са достатъчни, за да променят историята на Трантор за петстотин години. С други думи, каквото и да правят, те не могат да предотвратят гибелта на Трантор.

Отговор: За съжаление вие сте прав.

Въпрос: От друга страна, вашите сто хиляди нямат никакви незаконни цели?

Отговор: Точно така.

Въпрос (бавно и със задоволство): В такъв случай, доктор Селдън — сега слушайте внимателно, сър, защото искаме обмислен отговор. Каква е целта на вашите сто хиляди души?

Гласът на прокурора бе станал писклив. Беше затворил капана; беше натикал Селдън в ъгъл, хитро му бе отнел възможността за всякакъв отговор.

След тази реплика сред редиците благородници в залата се надигна бръмчене от разговори, което се пренесе дори сред комисарите. Те се навеждаха един към друг в златисточервените си униформи, само върховният комисар оставаше незасегнат.

Хари Селдън седеше спокоен. Той изчака да се изпари брътвежът.

Отговор: Да намали ефектът от тази гибел.

Въпрос: И какво точно искате да кажете с това?

Отговор: Обяснението е просто. Предстоящата гибел на Трантор не е самостоятелно събитие, изолирано в схемата на човешкото развитие. То ще бъде развръзка на сложна драма, започнала преди векове, която непрекъснато ускорява развитието си. Имам предвид, джентълмени, развитието, упадъка и гибелта на Галактичната империя.

Брътвежът се превърна в тъп рев. Никой не слушаше прокурора, който викна „Вие открито заявявате, че…“ и млъкна, защото виковете „Предателство!“ откъм публиката показваха, че смисълът е разбран без пояснения.

Върховният комисар само веднъж вдигна бавно чукчето си и го остави да падне. Разнесе се звук като мелодичен гонг. Когато трептенията затихнаха, престана и брътвежът на публиката. Прокурорът пое дълбоко въздух.

Въпрос (театрално): Съзнавате ли, доктор Селдън, че говорите за империя, която е съществувала дванадесет хиляди години въпреки всички превратности сред поколенията и която се крепи на доброжелателството и любовта на квадрилион[42] човешки същества?

Отговор: Зная както настоящото състояние, така и историята на Империята. Без да искам да обиждам никого, трябва да заявя, че притежавам значително повече познания от много хора в тази зала.

Въпрос: И вие предсказвате гибелта й?

Отговор: Това е предвиждане, направено с помощта на математиката. Не издавам морална присъда. Лично аз съжалявам за тази перспектива. Дори и да се признае, че Империята е нещо лошо (не правя такова изявление), състоянието на анархия, което ще последва сгромолясването й, ще бъде още по-лошо. Моят проект има за цел да се противопостави именно на това състояние на анархия. Гибелта на Империята, джентълмени, е всеобхватно явление, с което трудно ще се преборим. То се диктува от разширяващата се бюрокрация, западащата инициатива, замразяването на кастите, потискането на любопитството и хиляди други фактори. Както казах, то продължава вече векове и е прекалено величествено и масово движение, за да бъде спряно.

Въпрос: Не е ли ясно за всеки, че Империята е все така силна, както винаги?

Отговор: Белезите за сила са навсякъде около нас. Изглежда, че тя е вечна. Но, господин прокурор, и изгнилият ствол изглежда могъщ до мига, в който бурята го прекърши на две. Пристъпите на бурята свистят през клоните на Империята дори сега. Послушайте с ушите на психоисторията и ще чуете поскърцванията.

Въпрос (несигурно): Не сме се събрали тук, доктор Селдън, за да слу…

Отговор (твърдо): Империята ще изчезне и заедно с нея всичко, което е добро. Натрупаните познания ще се забравят, ще се наруши създаденият ред. Междузвездните войни ще бъдат безкрайни; ще западне междузвездната търговия; ще намалее населението; различни светове ще загубят връзка с главното тяло на Галактиката — и нещата ще продължат така.

Въпрос (тих глас сред пълна тишина): Завинаги ли?

Отговор: Психоисторията, която може да предвиди упадъка, е способна да прави изявления и по отношение на следващите тъмни векове. Току-що бе казано, джентълмени, че Империята е съществувала дванадесет хиляди години. Тъмната епоха, която ще настъпи, ще продължи не дванадесет, а тридесет хиляди години. Ще се създаде втора империя, но между нея и нашата цивилизация ще има хиляда поколения страдащо човечество. Трябва да се борим срещу това.

Въпрос (с леко възстановен глас): Противоречите си. По-рано казахте, че не можете да предотвратите гибелта на Трантор; така че ще последва гибелта — така наречената гибел на Империята.

Отговор: И сега не твърдя, че ние можем да предотвратим гибелта на Империята. Но още не е съвсем късно да се съкрати периодът на междуцарствие, който ще последва. Възможно е, джентълмени, продължителността на анархията да се намали само до едно хилядолетие, ако се разреши на моята група да действа още сега. Намираме се в деликатен момент от историята. Огромната струяща маса от събития трябва да се отклони само малко — съвсем малко. Не е възможно голямо отклонение, но е вероятно и малкото да се окаже достатъчно, за да отстрани двадесет и девет хиляди години нещастие от човешката история.

Въпрос: Как възнамерявате да го постигнете?

Отговор: Като се спасят натрупаните познания на човешката раса. Същността на човешкото знание стои над всеки отделен човек; над всеки хиляда души. С разрушаването на нашата социална структура, науката ще се разпадне на милиони късове. Отделни хора ще знаят много от изключително дребните аспекти, които трябва да се познават. Сами те ще бъдат безпомощни. Безсмислените частици знания няма да се предават по-нататък. Ще се загубят през поколенията. Но ако сега подготвим резюме на всички познания, те няма никога да се загубят. Идните поколения ще градят върху тях и не ще бъде необходимо всичко да откриват сами. Едно хилядолетие ще свърши работата на тридесет хиляди…

Въпрос: Всичко това…

Отговор: Ето го целия ми проект; моите тридесет хиляди мъже с жените и децата си се посвещават на изготвянето на една „Енциклопедия галактика“. Те няма да успеят да я завършат. Няма да доживеят да видят дори само началото й. Но до мига, когато Трантор рухне, тя ще бъде готова и екземпляри от нея ще има във всяка по-значителна библиотека на Галактиката.

Чукчето на върховния комисар се вдигна и падна. Хари Селдън напусна мястото за даване на показания и спокойно седна до Гаал.

— Как ви хареса представлението? — попита го той усмихнат.

— Вие взехте главната роля — отвърна Гаал. — Но какво ще стане сега?

— Ще отложат процеса и ще се помъчат да се споразумеят с мен.

— Откъде знаете?

— Ще бъда честен — отвърна Селдън. — Не зная. Зависи от върховния комисар. Изучавал съм го с години. Опитвах се да анализирам начините му на действие, но знаете колко е рисковано да се въвеждат приумиците на отделен човек в психоисторическите уравнения. Въпреки това храня надежда.

7

Аваким се приближи, кимна на Гаал и се наведе да прошепне нещо на Селдън. Отекна съобщението, че се прекъсва заседанието, и пазачите ги разделиха. Отведоха Гаал.

През следващия ден процедурата беше съвсем различна. Хари Селдън и Гаал Дорник бяха сами пред Комисията. Петимата съдии и двамата обвиняеми седяха заедно на една маса, почти без да са разделени. Дори им предложиха пури в кутия от светеща пластмаса, която приличаше на непрестанно течаща вода. Тя мамеше очите да виждат движение, макар пръстите да съобщаваха, че е твърда и суха.

Селдън прие една пура; Гаал отказа.

— Адвокатът ми не присъства — заяви Селдън.

— Това вече не е процес, доктор Селдън — отвърна един от комисарите. — Събрали сме се тук, за да обсъдим сигурността на държавата.

— Аз ще говоря — намеси се Линге Чен и другите комисари се облегнаха в креслата си, готови да го слушат. Около Чен се оформи тишина, в която да произнесе думите си.

Гаал затаи дъх. Чен, сух и жилест, по-стар на вид, отколкото в действителност, беше истинският император на Галактиката. Детето, което носеше титлата, беше само символ, създаден от Чен и другите, а не върховният владетел.

— Доктор Селдън — поде Чен, — вие нарушавате спокойствието в Империята. След един век някой от квадрилионите, които сега населяват звездните системи на Галактиката, няма да е жив. Защо тогава да ни безпокоят събития, отдалечени на пет века от нас?

— След половин десетилетие аз няма да съм жив — отвърна Селдън, — но въпреки това проблемът ме безпокои много. Наречете го идеализъм. Наречете го отъждествяване с онова мистично обобщение, което означаваме с термина „човек“.

— Не желая да си правя труда да вниквам в мистицизма. Можете ли да ми кажете защо да не се отърва от вас и от неудобното и ненужно бъдеще след пет века, което никога няма да видя, като накарам да ви екзекутират тази нощ?

— Преди една седмица — подхвърли небрежно Селдън — можехте да го направите и да си оставите една десета вероятност да доживеете до края на годината. Днес тази възможност от една десета е вече едва едно на десет хиляди.

Разнесоха се въздишки и присъстващите се размърдаха от неудобство. Гаал почувства как късите косми по врата му настръхват. Клепачите на Чен леко се спуснаха.

— Защо е така? — осведоми се той.

— Гибелта на Трантор — започна да обяснява Селдън — не може да се предотврати с каквото и да е усилие. Но лесно може да се ускори. Слухът за прекъснатия процес срещу мен ще се разпространи из Галактиката. Осуетяването на плановете ми да намаля последствията от катастрофата ще убеди хората, че бъдещето не им обещава нищо добро! Те вече със завист си спомнят за живота на дядовците си. Ще разберат, че политическите революции и стагнацията в търговията ще се увеличат. В Галактиката ще започне да преобладава чувството, че от значение е само онова, което всеки човек може да вземе за себе си сега. Амбициозните хора няма да чакат, а безскрупулните няма да останат по-назад. С всяко свое действие те ще ускоряват западането на световете. Ако ме убиете, Трантор ще загине не след пет века, а след петнадесет години. Вие самият ще паднете само след една.

— Това са думи, с които се плашат деца — рече Чен, — но смъртта ви не е единственият изход, който може да ни задоволи.

Той вдигна тънката си ръка от книжата, върху които лежеше, така че само два пръста докосваха най-горния лист.

— Кажете ми — поде той, — наистина ли вашата дейност ще се състои само в подготвянето на енциклопедията, за която говорихте?

— Да.

— И трябва ли това да стане на Трантор?

— Трантор, милорд, притежава Имперската библиотека и научните ресурси на Транторския университет.

— И все пак, ако бъдете настанени на друго място; да кажем на планета, където изнервящото бързане и развлеченията на столицата няма да пречат на научните ви размишления; където вашите хора ще могат да се посветят изцяло и всеотдайно на работата си — това няма ли да има своите предимства?

— Възможно е да има някои малки предимства.

— В такъв случай вашият свят е избран. Ще можете, докторе, да работите, без да бързате, със стоте си хиляди души около вас. Галактиката ще знае, че работите и се борите срещу гибелта. Ще бъде съобщено дори, че ще предотвратите гибелта. — Той се усмихна. — Тъй като не вярвам в много неща, няма да ми е трудно да не повярвам и в тази гибел, затова съм напълно убеден, че ще казвам на хората истината. А междувременно, докторе, вие няма да безпокоите Трантор и няма да нарушавате спокойствието на Империята.

Алтернативата е смърт за вас и за толкова от хората ви, колкото се сметне за необходимо. Не обръщам внимание на предишните ви заплахи. Възможността да избирате между смърт и заточение ви се дава в този миг и ще продължи пет минути.

— Кой е определеният свят, милорд? — осведоми се Селдън.

— Струва ми се, че се нарича Терминус — отвърна Чен. Той обърна небрежно документите на масата с края на пръстите си, така че да се четат откъм Селдън. — Не е населен, но на него може да се живее и е възможно да се пригоди за нуждите на учени. Малко е усамотен…

— Намира се в края на Галактиката, сър — прекъсна го Селдън.

— Както казах, малко е усамотен. Ще отговори на нуждата ви за съсредоточаване. Хайде, остават ви две минути.

— Ще ни е необходимо време, за да уредим подобно пътуване. Става въпрос за двадесет хиляди семейства.

— Ще ви бъде дадено време.

Селдън се замисли за миг и последната минута започна да изтича.

— Приемам заточението — заяви той.

При тези думи сърцето на Гаал потръпна. Обзе го най-вече неимоверно облекчение, а и кой не би се почувствал така, когато избягва смъртта. Но въпреки цялото си огромно облекчение той изпита и леко съжаление, защото Селдън се оказа победен.

8

Дълго време седяха и мълчаха, докато таксито свистеше през стотиците километри подобни на червеи тунели, които водеха към университета. После Гаал се размърда.

— Вярно ли беше онова, което казахте на комисаря? — попита той. — Наистина ли екзекуцията ви щеше да ускори гибелта?

— Никога не лъжа за резултатите на психоисторията — отвърна Селдън. — А в този случай нямаше да имам и полза. Чен знаеше, че говоря истината. Той е много умен политик, а поради характера на работата им политиците трябва да притежават инстинктивен усет за истинността на психоисторията.

— В такъв случай налагаше ли се да приемете заточението? — зачуди се Гаал, но Селдън не му отговори.

Когато изскочиха в района на университета, мускулите на Гаал започнаха да действат сами; или по-скоро отказаха да действат. Трябваше почти да го изнесат от таксито.

Целият университет блестеше в светлина. Гаал беше забравил, че въобще може да съществува слънце. Пък и университетът не беше на открито. Сградите му бяха покрити с огромен купол от стъкло, но не точно стъкло. Беше поляризирано, така че Гаал можеше да погледне направо блестящата звезда над тях. Въпреки това светлината й не беше отслабена и се отразяваше в металните сгради, докъдето стигаше погледът.

Сградите на университета не притежаваха твърдия стоманеносив оттенък на другите постройки в Трантор. Бяха по-скоро сребристи. Металната полировка имаше цвят почти на слонова кост.

— Войници, изглежда — подметна Селдън.

— Какво? — Гаал насочи погледа си към прозаичната повърхност и видя един часови. Спряха пред него и от близката врата се появи някакъв капитан с любезен глас.

— Доктор Селдън? — попита той.

— Да.

— Очаквахме ви. Отсега нататък вие и вашите хора сте във военно положение. Получих указания да ви уведомя, че ви се дават шест месеца, за да се подготвите да заминете за Терминус.

— Шест месеца! — възмути се Гаал, но пръстите на Селдън притиснаха леко лакътя му.

— Такива са указанията ми — повтори капитанът. Той се отдалечи и Гаал се обърна към Селдън.

— Ама какво може да се направи за шест месеца? Това не е нищо друго освен бавно убийство.

— Спокойно, спокойно. Нека стигнем в моя кабинет.

Помещението беше голямо, но напълно защитено от всякакво подслушване, и то така, че това не можеше да се установи. Насочените към него шпионски лъчи не приемаха нито подозрително мълчание, нито дори още по-подозрителните смущения. Вместо това хващаха разговор, съставен наслуки от неизчерпаем запас безопасни изречения, с различни гласове и интонации.

— Сега — рече Селдън, почувствал се у дома — шест месеца ще бъдат достатъчни.

— Не виждам как.

— Защото, момчето ми, в план като нашия, действията на другите се подчиняват на нашите нужди. Нали вече ти казах, че темпераментът на Чен беше подложен на по-пълно изследване, отколкото на който и да е друг човек в историята. Не бе допуснато процесът да започне, преди да настъпят подходящи условия и време за завършек по наш избор.

— Но не можехте ли да уредите…

— … да не бъдем изселени на Терминус? Защо? — Той постави пръсти върху определено място на бюрото и част от стената зад него се плъзна встрани. Само неговите пръсти можеха да го направят, защото единствено особеностите на пръстовите му отпечатъци задействаха скенера зад тях.

— Вътре ще намериш няколко микрофилма — каза Селдън. — Вземи отбелязания с „Т“.

Гаал го взе и зачака, докато Селдън го постави в прожектора и подаде два окуляра на младия човек. Гаал ги нагласи и започна да гледа преминаващия пред очите му филм.

— Но в такъв случай… — поде той.

— Какво те изненадва? — попита Селдън.

— Значи от две години се подготвяте да заминете?

— Две години и половина. Разбира се, не можехме да сме сигурни, че Чен ще избере Терминус, но се надявахме и започнахме да действаме при това предположение…

— Но защо, доктор Селдън? Ако вие сте уредили изселването, защо? Нямаше ли събитията да бъдат по-добре контролирани оттук, от Трантор?

— Ами съществуват известни причини. Като работим на Терминус, ще имаме подкрепата на Империята, без да създаваме опасения, че заплашваме сигурността й.

— Значи вие ги заплашихте само за да ги принудите да ни изселят — рече Гаал. — Все още не разбирам.

— Може би двадесет хиляди семейства нямаше да отпътуват доброволно за края на Галактиката.

— Но защо трябва да се принуждават да отидат там? — Гаал помълча. — Не мога ли да узная?

— Още не — отвърна Селдън. — Засега е достатъчно да знаеш, че на Терминус ще бъде създадено убежище за науката. Друго ще бъде изградено в противоположния край на Галактиката, да кажем — той се усмихна, — на Крайната звезда. А колкото до останалото, аз скоро ще умра и ти ще видиш повече от мен… не, не. Спести ми ужаса и благопожеланията си. Лекарите ми казват, че няма да живея повече от една или две години. Но през живота си аз постигнах онова, което възнамерявах, а може ли човек да умре при по-добри обстоятелства?

— А след смъртта ви, сър?

— Ами ще се появят наследници… може дори ти да бъдеш. И тези наследници ще успеят да доразработят докрай схемата и да предизвикат в подходящото време и по подходящия начин бунта на Анакреон. След това събитията ще могат да се развиват, без да бъдат управлявани.

— Не разбирам.

— Ще разбереш. — Набръчканото лице на Селдън придоби едновременно спокоен и уморен вид. — Повечето ще заминат за Терминус, но някои ще останат. Лесно ще се уреди. Но що се отнася до мен — и той завърши с шепот, така че Гаал едва го чу, — с мен е свършено.

II част

Енциклопедистите

1

ТЕРМИНУС — … Разположението й (виж картата) беше странно за ролята, която беше призвана да играе в историята на Галактиката, и въпреки това, както много автори никога не са преставали да изтъкват, неизбежно. В самия край на галактичната спирала, единствена планета на самотно слънце, бедна на ресурси и без почти никаква икономическа стойност, тя никога не бе заселвана през петте века след откриването й, преди на нея да кацнат енциклопедистите…

С израстването на ново поколение беше неизбежно Терминус да се превърне в нещо повече от придатък на психоисториците от Трантор. С бунта на Анакреон и въздигането на власт на Салвор Хардин, първият от великата поредица…

Енциклопедия „Галактика“

Люис Пирен работеше усърдно на бюрото си в единствения добре осветен ъгъл на стаята. Работата трябваше да се съгласува. Усилията да се организират. Беше необходимо нишките да се заплетат в структура.

Вече петдесет години; петдесет години, за да се организират и да създадат Фондацията на енциклопедията номер едно като гладко работеща единица. Петдесет години, за да съберат суровия материал. Петдесет години за подготовка.

Това беше направено. След пет години щеше да се отпечата първият том на най-монументалния труд, който въобще е бил замислян в Галактиката. А после, на периоди от десет години — редовно като по часовник — том след том. А с тях ще има и приложения; специални статии по въпроси от текущ интерес, докато…

Пирен се размърда неспокойно, когато зумерът на бюрото му дразнещо забръмча. Беше почти забравил за срещата. Натисна бутона за отваряне на вратата и с ъгълчето на окото си видя да влиза едрата фигура на Салвор Хардин. Пирен не вдигна поглед.

Хардин се усмихна на себе си. Той бързаше, не беше толкова глупав, че да се обиди от пренебрежителното отношение на Пирен към всички или всеки, който го безпокоеше по време на работа. Потъна в креслото от другата страна на бюрото и зачака.

Писецът на Пирен издаваше съвсем лек звук, когато пробягваше по хартията. С изключение на него — нито движение, нито звук. Тогава Хардин извади от джоба си монета на стойност два кредита. Подхвърли я и повърхността й от неръждаема стомана улови отблясъци светлина, докато се въртеше във въздуха. Хвана я и отново я хвърли, като наблюдаваше лениво бляскащите отражения. Неръждаемата стомана беше добро разменно средство на планета, на която всичкият метал трябваше да се внася.

Пирен повдигна поглед и премига.

— Престани! — каза той раздразнено.

— А!

— Това дяволско подхвърляне на монетата. Престани!

— Охо! — Хардин пъхна металното дискче в джоба си. — Нали ще ми кажеш, когато си готов? Обещах да се върна на заседанието на Градския съвет, преди да поставят на гласуване проекта за нов акведукт.

Пирен въздъхна и се отблъсна от бюрото.

— Готов съм. Но се надявам, че няма да ме отегчаваш с работите на града. Моля те, сам се погрижи за тях. Енциклопедията отнема цялото ми време.

— Чу ли новината? — попита флегматично Хардин.

— Каква новина?

— Новината, която се получи преди два часа по приемателя на ултракъси вълни на Терминус сити. Кралският наместник на префекта на Анакреон се е самопровъзгласил за крал.

— Е? Какво от това?

— Сега сме откъснати от вътрешните райони на Империята — отвърна Хардин. — Очаквахме го, но от това положението не става по-добро. През Анакреон минава последният ни останал търговски маршрут към Сантани, Трантор и дори самата Вега! Откъде ще взимаме метал? През последните шест месеца не сме успели да получим нито една пратка стомана или алуминий, а сега няма да можем да получим нищо, освен по благоволението на краля на Анакреон.

Пирен изцъка няколко пъти с уста.

— Тогава ги доставяйте чрез него.

— Но ще можеш ли? Слушай, Пирен, според хартата, с която е била основана Фондацията, Управителният съвет на Комитета по енциклопедията получава цялата административна власт. Аз като кмет на Терминус сити имам достатъчно власт да изсекна собствения си нос и може би да кихна, ако подпишете заповед, която ми го разрешава. В такъв случай вие трябва да решите. От името на града, чието благоденствие зависи от непрекъснатата търговия с Галактиката, те моля да свикаш извънредно заседание…

— Спри! Няма място за предизборни речи. Виж какво, Хардин, Управителният съвет не е забранил да се създаде общинско управление на Терминус. Разбирам, че такова е необходимо поради увеличаване на населението, откакто Фондацията бе създадена преди петдесет години, и поради все по-големия брой хора, които се занимават с дейности, несвързани с енциклопедията. Но това не означава, че първата и единствената цел на Фондацията вече не е да издаде окончателната енциклопедия на всички човешки познания. Ние сме поддържана от държавата институция, Хардин. Не можем, не трябва, няма да се намесваме в местната политика.

— Местната политика! В името на левия палец от крака на императора, Пирен, това е въпрос на живот и смърт. Планетата Терминус не е в състояние сама да поддържа машинна цивилизация. Липсва й метал. Знаеш го. В скалите по повърхността й няма и следа от желязо, мед, алуминий и почти нищо друго. Какво, мислиш, ще стане с енциклопедията, ако този така наречен крал на Анакреон ни притисне?

— Нас? Не забравяш ли, че сме под прякото управление на самия император? Ние не сме част от префектурата Анакреон, нито от каквато и да е друга префектура. Запомни го! Ние сме част от личните владения на императора и никой не може да ни докосне. Империята е в състояние да защитава своите хора.

— Защо тогава не предотврати размирничеството на имперския наместник на Анакреон? И само на Анакреон ли? Поне двадесет от най-външните префектури на Галактиката, всъщност цялата Периферия, са започнали да вършат каквото си искат. Казвам ти, дяволски несигурен съм, че Империята е в състояние да ни защити.

— Глупости! Имперски — наместници, крале — каква е разликата? Империята винаги е била разяждана от политика и различни хора постоянно са дърпали на една или друга страна. Наместници са се бунтували и дори императори са били сваляни или убивани и преди. Но какво общо има това със самата Империя? Не обръщай внимание, Хардин. Не е наша работа. На първо и на последно място ние сме учени. И единствената ни грижа е енциклопедията. А, да, бях почти забравил, Хардин.

— Какво?

— Направи нещо за този твой вестник! — Гласът на Пирен прозвуча гневно.

— „Джърнал“ на Терминус сити? Не е мой; частна собственост е. Какво е направил?

— От пет седмици вече препоръчва петдесетата годишнина от основаването на Фондацията да стане повод за официален празник и напълно неуместно празнуване.

— А защо не? Радиевият часовник след три месеца ще отвори първата крипта. Аз бих нарекъл това голямо събитие, а ти?

— Но не и повод за глупава парадност, Хардин. Първата крипта и отварянето й засягат само Управителния съвет. Всичко, което е от значение, ще бъде съобщено на народа. Това е окончателно и, моля те, нека се изясни в „Джърнал“.

— Съжалявам, Пирен, но Хартата на града гарантира нещо незначително, известно като свобода на печата.

— Може да е така. Но Управителният съвет не го гарантира. На Терминус аз съм представител на императора, Хардин, и имам пълна власт в това отношение.

Върху лицето на Хардин се появи израз на човек, който наум брои до десет.

— В такъв случай във връзка със статута ти на представител на императора — поде мрачно той — трябва да ти съобщя и една последна новина.

— За Анакреон ли? — Пирен сви устни. Изпитваше раздразнение.

— Да. От Анакреон ще ни изпратят специален посланик. След две седмици.

— Посланик? Тук? От Анакреон? — Пирен се позамисли. — Защо?

Хардин стана и бутна креслото си към бюрото.

— Ще те оставя да отгатнеш — рече той и напусна най-безцеремонно.

2

Анселм хаут Родрик — „хаут“ означава „благородна кръв“, — заместник-префект на Пленума и специален посланик на Негово величество краля на Анакреон — плюс още шест титли — бе посрещнат от Хардин на космодрума с целия величествен ритуал на официално правителствено посещение.

С пестелива усмивка и лек поклон, заместник-префектът извади бластера си от кобура и го подаде на Хардин с дръжката напред. Хардин отвърна на жеста му с бластер, който бе взел назаем специално за случая. По този начин бяха установени приятелство и взаимно доброжелателство и макар Хардин да забеляза леко издуване под рамото на хаут Родрик, той благоразумно премълча.

После наземната кола, в която влязоха, предшествана, заобиколена и последвана от подходящо множество второстепенни официални лица, потегли бавно и церемониално към площад „Енциклопедия“, а по пътя с подобаващ ентусиазъм ги поздравяваше тълпа.

Заместник-префектът Анселм приемаше приветствията с вежливото безразличие на войник и благородник.

— И този град е целият ви свят? — обърна се той към Хардин.

Хардин повиши глас, за да го чуят въпреки големия шум.

— Ние сме млад свят, Ваше превъзходителство. През кратката ни история малко членове на висшата аристокрация са посещавали нашата планета. Затова е и този ентусиазъм.

Явно беше, че „висшата аристокрация“ не разбира от ирония, когато се сблъска с нея.

— Основан преди петдесет години — рече замислено той. — Тук има доста неизползвани земи, кмете. Никога ли не сте мислили да ги разпределите в имения?

— Засега не е необходимо. Ние сме изключително централизирани; налага се заради енциклопедията. Може би някой ден, когато нарасне населението…

— Странен свят! Нямате ли селяни?

Хардин помисли, че не е необходима голяма проницателност, за да се разбере, че негово превъзходителство прави доста несръчни опити да го поразпита.

— Не… нито аристокрация — отвърна той нехайно.

Родрик повдигна вежди.

— А вашият ръководител… човекът, с когото ще се срещна?

— Имате предвид доктор Пирен? Да! Той е председател на Управителния съвет и личен представител на императора.

— Доктор? Няма ли друга титла? Учен? И той стои по-високо от обществените власти?

— Разбира се — отговори любезно Хардин. — Всички ние сме повече или по-малко учени. Всъщност ние сме по-скоро научна фондация, отколкото свят… и сме под пряката власт на императора.

Последният израз беше леко натъртен и това, изглежда, пообърка заместник-префекта. През останалия бавен преход до площад „Енциклопедия“ той мълча замислен.

Макар Хардин да се отегчаваше целия следобед и последвалата вечер, той изпита задоволство, когато разбра, че Пирен и хаут Родрик, които се запознаха, уверявайки се взаимно на висок глас в уважение и почит, доста повече ненавиждаха съвместното си пребиваване.

Хаут Родрик бе изслушал с безжизнен поглед лекцията на Пирен по време на „инспекционната обиколка“ в сградата на енциклопедията. С учтива и празна усмивка бе слушал той прибързания говор на Пирен, докато минаваха през огромния склад със справочни филми и многобройни прожекционни зали. Едва след като бяха преминали етаж по етаж през наборните, редакционните, издателските и филмовите отдели, той направи първото си съдържателно изказване.

— Всичко това е много интересно — заяви той, — но ми изглежда странно занимание за възрастни хора. Каква е ползата?

Хардин забеляза, че Пирен не намери отговор за такава забележка, макар изразът върху лицето му да беше съвсем красноречив.

Вечерята беше сякаш огледален образ на събитията от следобеда, защото хаут Родрик не даде на никого да проговори, а през цялото време описваше — в най-дребни технически подробности и с голямо увлечение — собствените си подвизи в качеството си на началник на батальон по време на неотдавнашната война между Анакреон и съседното, наскоро провъзгласено кралство Смирно.

С подробностите по действията си заместник-префектът приключи едва когато свърши вечерята и по-нисшите официални лица един по един се бяха измъкнали. Последното триумфално описание на разбити космически кораби бе направено, когато той, придружен от Пирен и Хардин, излезе на балкона и се отпусна на един стол сред топлия въздух на лятната вечер.

— А сега — поде той с грубовато добродушие, — да преминем към по-сериозни въпроси.

— Разбира се — измърмори Хардин, като запали дълга пура от тютюн от Вега („Не останаха много“, помисли си той) и закрепи стола си на задните два крака.

Галактиката грееше високо в небето и мъгливите й очертания мързеливо се протягаха от единия до другия хоризонт. В сравнение с нея малкото звезди тук, в самия край на света, бяха незначителни блещукащи светлинки.

— Разбира се — поде заместник-префектът, — всички официални обсъждания… подписването на документи и други подобни технически въпроси… ще станат пред… Как наричате вашия Съвет?

— Управителен съвет — отвърна хладно Пирен.

— Странно име! Както и да е, това остава за утре. Но още сега можем като между мъже да поразчистим почвата. Какво ще кажете?

— А това означава… — подкани го Хардин.

— Ето какво. Тук, в Периферията, нещата леко се поизмениха и статутът на вашата планета стана малко несигурен. Ще бъде много удобно, ако успеем да се споразумеем за настоящото положение. Между другото, кмете, имате ли още една от тези пури?

Хардин се стресна и с нежелание му подаде пура. Анселм хаут Родрик я подуши и възкликна доволно:

— Тютюн от Вега! Откъде сте го взели?

— Получихме малко с последната пратка. Почти не е останал вече. Космосът знае кога и дали въобще ще получим пак.

Пирен направи гримаса. Той не пушеше, а и ненавиждаше миризмата.

— Искам да ви разбера правилно, Ваше превъзходителство. Мисията ви има за цел само изясняване на нещата ли?

Хаут Родрик кимна през пушека на първите яки всмуквания.

— В такъв случай ще свършим бързо. Положението на Фондацията на енциклопедия номер едно е същото, каквото е било винаги.

— Аха! И какво е било то винаги?

— Само това — поддържана от държавата научна институция и част от личните владения на негово августейшо величество императора.

Това, изглежда, не направи впечатление на заместник-префекта. Той изпусна няколко кръгчета дим.

— Много приятна теория, доктор Пирен. Предполагам, че притежавате харта с имперския печат, но какво е в действителност положението? Какво е отношението ви спрямо Смирно? Знаете ли, че сте на по-малко от петдесет парсека от столицата на Смирно? А Коном и Дарибоу?

— Нямаме нищо общо с никоя префектура — отвърна Пирен. — Като част от владенията на императора…

— Те не са префектури — напомни му хаут Родрик — сега са кралства.

— Добре, кралства. Нямаме нищо общо с тях. Като научна институция…

— По дяволите науката! — възкликна събеседникът му и произнесе звучна войнишка ругатня, която йонизира атмосферата. — Какво, по дяволите, има общо тя с факта, че в скоро време ще видим как Смирно завзема Терминус?

— А императорът? Нима ще седи със скръстени ръце?

Хаут Родрик се успокои.

— Слушайте, доктор Пирен, вие зачитате владенията на императора, Анакреон също, но Смирно може да не ги уважи. Не забравяйте, че ние току-що подписахме договор с императора — утре ще представя копие от него на този ваш Съвет, — който ни възлага отговорността да поддържаме ред в границите на старата префектура Анакреон в името на императора. В такъв случай нашите задължения са ясни, нали?

— Разбира се. Но Терминус не е част от префектурата Анакреон.

— Нито е част от префектурата Смирно. Не е част от никаква префектура.

— Смирно знае ли го?

— Не ме е грижа какво знае.

— Нас ние е грижа. Току-що приключихме войната с нея и тя все още държи две наши звездни системи. Терминус заема изключително стратегическо положение между двете нации.

Хардин се почувства изтощен.

— Какво предлагате, Ваше превъзходителство — намеси се той.

Заместник-префектът, изглежда, беше напълно готов да престане да се дуелира, за да премине към по-прями изявления.

— Струва ми се напълно очевидно — поде той живо, — че след като Терминус не може да се защитава сама, Анакреон трябва да се нагърби заради нея с тази задача. Разбирате, че не желаем да се намесваме във вътрешната ви администрация…

— Аха! — възкликна Хардин сухо.

— … но сме убедени, че ще бъде най-добре за всички засегнати Анакреон да изгради военна база на планетата.

— И вие ще искате само това — военна база някъде из огромната незаета територия — и толкова?

— Разбира се, съществува и проблемът с издръжката на защитаващите ви сили.

Столът на Хардин падна на четирите си крака и той облегна лакти на колената си.

— Сега стигнахме до същността. Хайде да я изразим с думи. Терминус ще стане протекторат и ще плаща налог.

— Не налог. Такси. Ние ще ви пазим. Вие ще плащате.

Във внезапен изблик на буйство Пирен удари с ръка по стола си.

— Оставете ме да говоря, Хардин. Ваше превъзходителство, не давам пукната пара за Анакреон, Смирно или за цялата ви местна политика и дребнави войни. Повтарям ви, това е поддържана от държавата освободена от данъци институция.

— Поддържана от държавата? Но ние сме държавата, доктор Пирен, а ние не ви поддържаме.

Пирен се изправи разгневен.

— Ваше превъзходителство, аз съм пряк представител на…

— … Негово августейшо величество императора — довърши кисело Анселм хаут Родрик, — а пък аз съм пряк представител на краля на Анакреон. Анакреон е много по-близо, доктор Пирен.

— Да се върнем на въпроса — настоя Хардин. — Как ще събирате тези така наречени такси, Ваше превъзходителство? В натура ли: пшеница, картофи, зеленчуци, добитък?

Заместник-префектът разтвори широко очи.

— Какво, по дяволите? За какво са ни? Ние имаме големи излишъци. Злато, разбира се. Между другото, още по-добре ще бъде хром или ванадий, ако имате по-големи количества от тях.

Хардин се изсмя.

— По-големи количества! Нямаме големи количества дори желязо. Злато! Ето, погледнете парите ни — той подхвърли на посланика една монета.

Хаут Родрик я опипа и се вгледа в нея.

— От какво е? От стомана ли?

— Правилно.

— Не разбирам.

— Терминус е планета, на която няма почти никакви метали. Всичко внасяме. Поради това нямаме злато и нищо, с което да плащаме, освен ако искате няколко хиляди бушела картофи.

— Ами тогава — промишлени стоки.

— Без метал? От какво да правим машините си? Настъпи пауза, после Пирен подхвана отново:

— Целият този спор е далеч от същността. Терминус не е планета, а научна фондация, която изготвя голяма енциклопедия. Космосът да ме вземе, човече, нямате ли никакво уважение към науката?

— Енциклопедиите не печелят войни — смръщи вежди Родрик. — Значи напълно непроизводителен свят — и при това почти незаселен. Ами тогава можете да заплатите със земя.

— Какво искате да кажете? — попита Пирен.

— Този свят е почти празен, а незаетата земя е може би плодородна. На Анакреон има много благородници, които биха пожелали да прибавят още земя към владенията си.

— Не можете да предлагате подобно…

— Няма нужда да изглеждате толкова разтревожен, доктор Пирен. Има достатъчно за всички ни. Ако се стигне дотам, докъдето ще се стигне, и ако вие ни сътрудничите, вероятно ще се погрижим да не загубите нищо. Хората могат да се удостояват с титли и да им се дават владения. Струва ми се, че ме разбирате.

— Благодаря! — присмя се Пирен.

Тогава Хардин запита находчиво:

— Ще може ли Анакреон да ни снабдява с необходимите количества плутоний за нашата атомна електроцентрала? Имаме запаси само за няколко години.

Пирен пое шумно въздух и няколко минути всички мълчаха. Когато хаут Родрик заговори, гласът му беше съвсем различен отпреди.

— Вие притежавате атомна енергия?

— Разбира се. Какво необичайно има в това? Струва ми се, че атомната енергия е вече на петдесет хиляди години. Защо да нямаме? Само дето е малко трудно да си доставяме плутоний.

— Да… да. — Посланикът помълча, после добави, сякаш се чувстваше неловко: — Е, джентълмени, ще продължим разговора утре. Сега ще ме извините…

Пирен се загледа след него и процеди през зъби:

— Какво нетърпимо тъпоумно магаре! Този…

— Съвсем не е — прекъсна го Хардин. — Той просто е продукт на средата си. Едва ли разбира нещо повече от „Аз имам оръжие, а ти нямаш“.

Пирен се нахвърли вбесен върху него.

— Какво, за Космоса, искаше да кажеш, като се разприказва за военни бази и данъци? Да не си полудял?

— Не. Само му отпуснах въжето и го оставих да говори. Забеляза, нали, че издаде истинските намерения на Анакреон, тоест Терминус да се раздели на поземлени владения. Разбира се, нямам намерение да го допусна.

— Ти не възнамеряваш. Ти. А кой си ти? И мога ли да попитам какво имаше предвид, когато се разприказва за нашата атомна електроцентрала? Та точно това може да ни превърне в интересна цел за военни действия.

— Да — захили се Хардин. — Военна цел, от която трябва да се стои надалеч. Не е ли ясно защо повдигнах въпроса? По този начин се потвърдиха доста силните подозрения, които имах.

— И какви са те?

— Че икономиката на Анакреон вече не се гради върху атомна енергия. Ако притежаваха атомна енергия, нашият приятел несъмнено щеше да знае, че плутоният, освен в древната традиция, не се използва в енергетиката. А от това следва, че и всички други в периферията вече не разполагат с атомна енергия. Сигурно е, че Смирно няма, защото в противен случай Анакреон нямаше да спечели повечето битки в неотдавнашната им война. Интересно, не ти ли се струва?

— Хайде де! — Пирен си тръгна в дяволски лошо настроение, а Хардин се усмихна кротко. Той хвърли остатъка от пурата и погледна нагоре към ширналата се Галактика. „Върнали са се към петрола и въглищата, нали?“ — измърмори си той, а ако имаше и други мисли, запази ги за себе си.

3

Когато Хардин отрече, че „Джърнал“ е негов, технически може би беше прав, но нищо повече. Хардин беше водещият дух в стремежа Терминус да се включи в една автономна община — беше избран за първия й кмет, — затова нямаше нищо изненадващо, че макар нито една акция на „Джърнал“ да не беше на негово име, той контролираше над близо шестдесет процента от тях по заобиколни пътища.

Имаше такива начини.

Поради това, когато Хардин започна да подмята на Пирен, че трябва да му се разреши да присъства на заседанията на Управителния съвет, не беше просто съвпадение, че и „Джърнал“ поде подобна кампания. Тогава се състоя първият масов митинг в историята на Фондацията, на който се настоя градът да бъде представен в „националното“ правителство.

Накрая Пирен се предаде с нежелание.

Хардин, седнал в края на масата, си мислеше лениво какво правеше учените толкова лоши администратори. Може би просто прекалено бяха свикнали да боравят с доказани факти и съвсем не умееха с променящи се хора. Независимо от това сега от лявата му страна седяха Томаз Сът и Джорд Фара, а от дясната — Лъндин Краст и Йейт Фълам; самият Пирен беше на председателското място. Разбира се, познаваше ги всичките, но за случая те сякаш се бяха надули още повече.

Хардин почти задряма по време на началните формалности, но се сепна, когато Пирен като подготовка отпи от чашата с вода пред себе си и поде:

— Имам голямото удоволствие да мога да уведомя Съвета, че след последното ни заседание получих съобщение, според което лорд Доруин, канцлер на Империята, ще пристигне на Терминус след две седмици. Можем да смятаме за сигурно, че отношенията ни с Анакреон ще бъдат изгладени до пълното ни удовлетворение веднага щом императорът бъде уведомен за положението. — Той се усмихна и се обърна през дългата маса към Хардин. — Такава информация бе предадена на „Джърнал“.

Хардин се захили под мустак. Очевидно желанието на Пирен да изтърси тази информация пред него беше една от причините да го приемат в светая светих.

— Като оставим настрана — рече Хардин спокойно — общите приказки, какво очаквате да направи лорд Доруин?

Отговори Томаз Сът. Той имаше лошия навик, когато беше в тържествено настроение, да се обръща към хората в трето лице.

— Съвсем явно е — забеляза той, — че кметът Хардин е професионален циник. Той едва ли не съзнава, че е крайно невероятно императорът да допусне да бъдат нарушени личните му права.

— Защо? Какво би направил, в случай че ги нарушат?

Всички се размърдаха раздразнено.

— Нямаш думата — заяви Пирен и добави: — Освен това правиш изказвания, намирисващи на измяна.

— Да смятам ли, че ми е отговорено?

— Да! Ако нямаш какво повече да кажеш…

— Не бързай да правиш заключения. Бих искал да задам един въпрос. Освен този дипломатически ход, който я докаже нещо, я не, предприето ли е някакво конкретно действие, за да се предотврати заплахата от Анакреон?

Йейт Фулъм прекара ръка по яркочервените си мустаци.

— Ти виждаш там заплаха, така ли?

— А ти?

— Едва ли — отвърна той снизходително. — Императорът…

— Велики Космос! — Хардин се раздразни. — Какво е това? Непрекъснато някой споменава „императора“ или „Империята“, сякаш са магически думи. Императорът се намира на петдесет парсека и се съмнявам дали въобще го е грижа за нас. Но дори и да го е грижа, какво може да направи? Останките от кралската флота в този района сега са в ръцете на четирите кралства и Анакреон е взел своя дял. Слушайте, ние трябва да се бием с оръжия, а не с думи. Разберете добре. Досега получихме два месеца отсрочка главно защото Анакреон остана с впечатлението, че разполагаме с атомни оръжия. Е, всички знаем, че това е дребна безобидна лъжа. Притежаваме атомна енергия, но само за граждански цели, и при това твърде малко. Те скоро ще го научат и ако мислите, че ще се оставят да ги коткаме, грешите.

— Драги ми сър…

— Почакай, не съм свършил. — Хардин се разгорещяваше. Това му хареса. — Много добре е да се замесват канцлери, но още по-добре ще бъде да включим няколко големи респектиращи обсадни оръдия, които ще могат да изстрелват красиви атомни бомби. Загубихме два месеца, джентълмени, а може и да нямаме още два за губене. Какво предлагате да се направи?

Лъндин Краст сбръчка гневно дългия си нос и каза:

— Ако предлагаш да се милитаризира Фондацията, не искам да чуя нито дума повече. Това би отбелязало откритото ни навлизане в областта на политиката. Ние, господин кмете, сме научна фондация и нищо друго.

— Освен това — добави Сът — той не съзнава, че за да се произвеждат оръжия, ще означава да се изтеглят хора — ценни хора — от енциклопедията. Каквото и да се случи, това не може да стане.

— Съвсем вярно — съгласи се Пирен. — Енциклопедията е на първо място… винаги.

Хардин изстена негласно. Управителният съвет, изглежда, боледуваше от остра мозъчна енциклопедичност.

— Дали Съветът въобще някога се е замислял — изрече той с леден глас, — че Терминус може да има и други интереси освен енциклопедията?

— Не смятам, Хардин — отвърна Пирен, — че Фондацията може да има каквито и да е други интереси освен енциклопедията.

— Аз не казах Фондацията, а Терминус. Опасявам се, че не разбирате положението. На Терминус живеят над един милион души, а не повече от сто и петдесет хиляди работят пряко за енциклопедията. За останалите от нас това е родина. Ние сме родени тук. Тук живеем. В сравнение с фермите, къщите и заводите ни енциклопедията означава твърде малко за нас. Искаме те да бъдат опазени…

Прекъснаха го с викове.

— Най-напред е енциклопедията — изръмжа Краст. — Ние имаме да изпълняваме мисия.

— По дяволите мисията! — викна Хардин — Може да е било така преди петдесет години. Но сега живее ново поколение.

— Какво общо има това с положението? — рече Пирен. — Ние сме учени.

Хардин се възползва от удобния случай.

— Така ли е всъщност? Приятна халюцинация, нали? Вашата групичка е пример за онова, което куца от хиляди години в цялата Галактика. Но що за наука е да си затворен тук за векове и да класифицираш трудовете на учени от последното хилядолетие? Не сте ли мислили никога да продължите работата, да разширите техните познания, да ги усъвършенствате? Не! Вие сте напълно щастливи в бездействието си. Същото се отнася за цялата Галактика и е така от Космос знае колко време. Затова Периферията се бунтува; затова съобщенията се разпадат; затова дребните войни стават вечни; затова цели системи губят атомната енергия и се връщат към варварската техника на химическата енергия. Ако ме питате — викна той, — Галактиката отива по дяволите!

Хардин млъкна и се отпусна в креслото, за да си поеме дъх, като не обръщаше внимание на двамата или тримата, които се опитваха едновременно да му отговорят. Краст превзе думата.

— Не зная какво се опитваш да спечелиш с истеричните си изказвания, господин кмете. Явно е, че не внасяш нищо конструктивно в обсъждането. Предлагам, господин председател, бележките на преждеговорившия да не се вземат под внимание и обсъждането да продължи оттам, където бе прекъснато.

Джорд Фара се размърда за първи път. Досега не бе взел участие в спора дори и в най-разгорещения му етап. Но сега тромавият му глас, толкова тромав, колкото и сто и четиридесет килограмовото му тяло, избухна с дебел бас.

— Не забравихме ли нещо, джентълмени?

— Какво? — попита Пирен недоволно.

— Че след един месец ще честваме нашата петдесетгодишнина. — Фар притежаваше способността да изрича с голяма задълбоченост и най-явните баналности.

— Какво от това?

— А на тази годишнина — продължи невъзмутимо Фара — ще се отвори криптата на Хари Селдън. Мислили ли сте някога какво може да се окаже в криптата?

— Не зная. Обичайните неща. Може би банална поздравителна реч. Мисля, че не трябва да се отдава голямо значение на криптата, макар „Джърнал“ — той изгледа гневно Хардин, а последният му се усмихна — да се опита да вдигне голям шум около нея. Аз прекратих усилията му.

— Аха! — възкликна Фара. — Но може да не си прав. Не ви ли прави впечатление… — той замълча и опря пръст в закръгления си малък нос, — че криптата се отваря в много подходящо време?

— Искаш да кажеш много неподходящо време — измърмори Фулъм. — Имаме си други грижи.

— Други неща, по-важни от послание на Хари Селдън? Не смятам. — Фара придобиваше все по-тържествен вид и Хардин го изгледа замислено. Накъде избиваше?

— Всъщност — продължи Фара със задоволство — всички, изглежда, забравяте, че Селдън е най-великият психолог на нашето време и че е основател на Фондацията. Разумно е да се приеме, че е използвал собствената си наука, за да определи вероятния ход на историята в най-близко бъдеще. Ако го е направил, както изглежда, повтарям, той сигурно ще е намерил начин да ни предупреди за опасността и може би да ни посочи разрешение. Знаете, че той е държал много на енциклопедията.

Преобладаваше атмосфера на озадачено съмнение. — Ами тогава — замънка Пирен — не зная. Психологията е голяма наука, но… в момента сред нас няма психолози, струва ми се. Имам чувството, че се движим върху несигурна почва.

Фара се обърна към Хардин.

— Ти не следва ли психология при Алурин?

— Да — отвърна полузамечтано Хардин, — но не завърших. Уморих се от теорията. Исках да стана инженер-психолог, но нямахме необходимите средства, затова се заех със следващото най-добро — преминах в политиката. На практика е почти същото.

— Е, какво мислиш за криптата?

— Не зная — отвърна предпазливо Хардин.

През останалата част от заседанието той не каза дума повече, макар отново да заговориха за канцлера на Империята. Всъщност дори не ги слушаше. Беше поел по ново разклонение и нещата започваха да се изясняват — поне малко. Дребни подробности съвпадаха — една или две. И психологията беше ключът. Беше сигурен в това. Отчаяно се опитваше да си спомни теорията на психологията, която бе изучавал навремето — и още в началото се добра до нещо правилно.

Велик психолог като Селдън би могъл да разкрие достатъчно човешките емоции и реакции, за да е в състояние да предвиди в широки линии историческия развой на бъдещето.

А това означаваше… хммм!

4

Лорд Доруин смъркаше енфие. Също така имаше дълга коса, сложно и съвсем очевидно изкуствено накъдрена; към нея бяха прибавени пухкави руси бакенбарди, които той приглаждаше с привързаност. Освен това правеше прекалено точни изявления и не произнасяше буквата „р“.

В момента Хардин нямаше време, за да се сети за още причини, поради които веднага изпита неприязън към благородния канцлер. О, да, елегантните жестове на едната ръка, с които придружаваше думите си, и преднамереното снизхождение, с което даваше и най-простото съгласие.

Но все пак сега проблемът беше да го намери. Преди половин час той бе изчезнал заедно с Пирен — беше се скрил добре, да го вземат мътните!

Хардин беше напълно уверен, че личното му отсъствие по време на предварителните обсъждания щеше да е много удобно за Пирен.

Бяха видели Пирен в това крило и на този етаж. Просто трябваше да наднича през всяка врата. Някъде към средата той възкликна „Аха!“ и влезе в затъмнената стая. Профилът на лорд Доруин със сложната му фризура се открояваше ясно забележимо пред осветения екран. Той вдигна поглед и каза:

— А, Хадин. Несъмнено нас тъсите? — предложи му кутийката си с енфие, прекалено украсена и както забеляза Хардин, доста посредствено изработена, беше му отказано учтиво, тогава той смръкна малко от праха и се усмихна чаровно.

Пирен се намръщи, а Хардин посрещна недоволството му израз на пълно безразличие.

Единственият звук, който наруши последвалото кратко мълчание, беше щракването на капачката на кутийката за енфие на лорд Доруин. После той си я прибра.

— Голямо постижение е тази ваша енциклопедия, Хадин — поде той. — Подвиг, наистина, който се наежда до най-великите завоевания на всички вемена.

— Повечето от нас мислят така, милорд. Но това постижение все още не е напълно постигнато.

— От малкото, което видях от ефикасността на вашата Фондация, не изпитвам опасения в това отношение — каза той и кимна към Пирен, който отговори с възхитен поклон.

„Голям любовен празник“, помисли си Хардин.

— Не се оплаквам от липса на ефикасност, милорд, а по-скоро от определения й излишък при анакреонците — макар и в друго, по-разрушително направление.

— Ах, да, Анакеон. — Пренебрежително махване с ръка. — Аз идвам оттам. Съвсем ваваска планета. Напълно невъобазимо как човешки същества могат да живеят тук в Пеифеията. Липса на елементаните изисквания за култуния джентълмен; липса на най-основни неща, необходими за комфота и удобството — окончателната западналост, в която…

Хардин го прекъсна сухо.

— За съжаление анакреонците разполагат с всичко необходимо за водене на война и всички основни средства за разрушение.

— Точно така. Точно така. — Лорд Доруин изглеждаше раздразнен, че го прекъсват, преди да се е доизказал. — Но сега няма да говоим за абота, нали азбиате. Наистина, дуго ме занимава. Доктоу Пиен, няма ли да ми покажете втоия том? Моля ви.

Светлините загаснаха и в следващия половин час Хардин можеше да е и на Анакреон, ако се съдеше по вниманието, което му обръщаха. Книгата, която се точеше на екрана, нямаше много смисъл за него, а и той не си направи труда да я следи, но лорд Доруин от време на време проявяваше съвсем човешка възбуда. Хардин забеляза, че в миговете на вълнение канцлерът произнасяше буквата „р“.

Когато светлините отново светнаха, лорд Доруин каза:

— Пекасно. Наистина пекасно. Случайно не се ли интеесувате от ахеология, Хадин?

— А? — Хардин се сепна от абстрактния си унес. — Не, милорд, не мога да го твърдя. По първоначални намерения съм психолог, а по окончателно решение — политик.

— Аха! Несъмнено интеесни занимания. Самият аз, знаете ли — той смръкна огромна порция енфие, — се занимавам по малко с ахеология.

— Така ли?

— Негово превъзходителство — намеси се Пирен — има задълбочени познания в тази област.

— Е, може и да имам, може и да имам — отвърна негово превъзходителство самодоволно. — Наистина съм свъшил огомна абота в тази наука. Всъщност зная изключително много. Чел съм Джоудън, Обиаси, Коумил… всичките, така да се каже.

— Разбира се, чувал съм за тях, но никога не съм ги чел — каза Хардин.

— Би трябвало да намеите веме някой ден, даги пиятелю. Ще имате голяма полза. Ами смятам, че си стуваше да дойда тук в Пеифеията, за да видя този екземпля на Ламет, Можете ли да повявате, в моята библиотека няма нито едно копие. Между дугото, доктоу Пиен, нали не сте забавили обещанието да ми танскопиате едно копие за мен, педи да замина?

— Ще бъде удоволствие за нас.

— Ламет, тябва да го знаете — продължи величествено канцлерът, — педставлява ново, много интеесно допълнение към педишните ми знания по въпоса за „Поизхода“.

— Кой въпрос? — попита Хардин.

— „Въпоса за поизхода“. Мястото, откъдето се е азпостанило човечеството, нали азбиате. Сигуно знаете, смята се, че първоначално човечеството е населявало само една планетна система.

— Ами да, зная го.

— Азбира се, на никого не е известно коя точно е тази система — познанието е загубено в мъглата на девността. Но има теоии. Някои казват Сииус, дуги настояват, че е Алфа Кентавъ, Сол, 61 Лебед — както виждате, всичките в сектоа на Сииус.

— А какво твърди Ламет?

— Ами той тъгва по съвсем нов път. Опитва се да докаже, че ахеологичните останки върху тетата планета на системата на Актуъ показват, че там е съществувало човешко население, педи да има белези за пътуване в Космоса.

— И това означава, че там е родната планета на човечеството?

— Може би. Тябва да го изчета внимателно и да пеценя доказателствата, педи да се поизнеса със сигуност. Необходимо е да се види каква е стойността на наблюденията му.

Хардин помълча известно време. После попита:

— Кога е написал книгата си Ламет?

— А… бих казал, педи осемстотин години. Азбиа се, той я основа въху педишния туд на Глен.

— Защо тогава да се осланяме на него? Защо не отидете на Арктур и сам не изследвате останките?

Лорд Доруин вдигна вежди и набързо смръкна енфие.

— А че защо, скъпи пиятелю?

— За да получите пряка информация, разбира се.

— Но защо е необходимо? Това ми се стува необичайно заобиколен и безнадеждно безсмислен начин да се постигне нещо. Виждате ли, аз азполагам с тудовете на всички стаи майстои — великите ахеолози на миналото. Съпоставям ги един с друг — уавновесявам азногласлята — анаизиам потивоечията — ешавам, кое е веоятно павилно и стигам до заключение. Това е научният метод. — Поне снизходително, както аз го азбиам. Колко непоносимо недодялано ще бъде да се отиде на Актуъ или на Сол напиме и да се тъси слепешката там, след като девните майстори са го напавили значително по-сполучливо, отколкото ние можем да се надяваме да го стоим.

— Разбирам — измърмори учтиво Хардин. Наистина научен метод, няма що! Нищо чудно, че Галактиката отива по дяволите.

— Елате, милорд — намеся се Пирен, — мисля, че е по-добре да се връщаме.

— Аха, да. Май е веме.

Когато излизаха от стаята, Хардин внезапно се обади.

— Милорд, мога ли да ви задам един въпрос?

Лорд Доруин се усмихна любезно и подкрепи отговора си с изтънчено махване с ръка.

— Азбиа се, скъпи пиятелю. Щастлив съм да ви бъда полезен. Ако мога да ви помогна с бедните си познания…

— Не се отнася точно до археологията, милорд.

— Така ли?

— Да. Става дума за следното: миналата година тук, на Терминус, получихме съобщение, че е експлодирала енергийна централа на Планета V в системата на Гама от Андромеда. До нас достигна само най-общо описание на злополуката без никакви подробности. Мисля си, дали не можете да ни кажете какво е станало.

Пирен изкриви уста.

— Чудя се защо досаждаш на негово превъзходителство с въпроси за такива незначителни проблеми.

— Няма нищо, доктоу Пиен — намеси се канцлерът. — Всичко е наед. Във всеки случай няма какво толкова да се каже за нея. Енегийната центала експлодиала и е било цяла катастофа. Стува ми се, че са загинали няколко милиона души и поне половината планета е била в азвалини. Всъщност павителството сеиозно обмисля дали да не постави стоги оганичения върху безазбоната употеба на атомна енегия — макаъ, че това не бива да се публикува, нали азбиате.

— Разбирам — рече Хардин, — но какво не е било наред в централата?

— Ами, наистина — отвърна с безразличие лорд Доруин, — кой ли знае? Няколко години педи това тя се поведила и се смята, че езевните части и емонтът са били съвсем долнокачествени. Сега е толкова тудно да се намеят хоа, които наистина да азбиат по-техническите подобности на нашите енегийни системи. — И той смръкна скръбно щипка енфие.

— Знаете, нали — настоя Хардин, — че независимите кралства в Периферията са изоставили напълно атомната енергия?

— Така ли? Никак не съм изненадан. Ваваски планети. Но, скъпи пиятелю, не ги наичайте независими. Те не са. Договоите, които сме подписали с тях, положително са доказателство за това. Те пизнават сувеенитета на импеатоа. Пинудени са, азбиа се, защото в потивен случай няма да пеговаяме с тях.

— Може да е така, но те имат значителна свобода на действие.

— Да, педполагам. Значителна. Но това едва ли има някакво значение. Импеията е много по-добе, когато Пеифеията е оставена на собствените си възможности — както повече или по-малко е в случая. Азбиате, че те нямат никаква стойност за нас. Съвсем ваваски планети. Едва могат да се наекат цивилизовани.

— В миналото бяха цивилизовани. Анакреон беше една от най-богатите далечни провинции. Доколкото съм осведомен, благосклонно са я поставяли наравно със самата Вега.

— О, Хадин, но това е било педи векове. Едва ли можете на тази основа да паите заключения. Пез великото минало нещата са били азлични. Ние не сме като хоата от педи, нали азбиате. Но, Хадин, хайде, вие сте много настоятелен човек. Казах ви, че днес посто няма да говоя по абота. Доктоу Пиен ме подготви за вас. Обясни ми, че ще се опитате да ме дазните, но аз съм пекалено стаа лисица. Да го оставим за следващия ден.

И това беше всичко.

5

Ако се изключат неофициалните разговори на членовете на Съвета със заминалия си вече лорд Доруин, това беше второто заседание, на което Хардин присъстваше. Но кметът съвсем определено мислеше, че е имало поне още едно, а възможно две или три, за които той някак си въобще не бе получил покана. Струваше му се, че нямаше да бъде уведомен и за това заседание, ако не беше ултиматумът.

Поне имаше силата на ултиматум, макар че при повърхностно изчитане на визиографирания документ човек щеше да предположи, че става въпрос за приятелски обмен на поздравления между двама владетели.

Хардин го хвана предпазливо. Започваше цветисто с поздрави от „Негово могъщо величество краля на Анакреон до неговия приятел и брат доктор Люис Пирен, председател на Управителния съвет на Фондацията на енциклопедията номер едно“ и завършваше още по-пищно с огромен многоцветен печат с изключително сложни символи.

Но въпреки всичко беше ултиматум.

— Все пак оказа се, че нямахме много време — поде Хардин, — само три месеца. И макар да беше малко, ние го хвърлихме на вятъра, без да го използваме. Това нещо тук ни дава една седмица. Какво ще правим сега?

Пирен се смръщи загрижено.

— Трябва да има някаква вратичка. Изглежда абсолютно невероятно да доведат нещата до крайност с оглед на онова, в което ни увери лорд Доруин за становището на императора и на Империята.

Хардин вирна глава.

— Разбирам. Уведомил си краля на Анакреон за това така наречено становище?

— Да, след като поставих предложението на гласуване в Съвета и получих единодушно одобрение.

— И кога се е състояло това гласуване?

Пирен показа достойнство.

— Не мисля, че съм отговорен пред теб в каквото и да е отношение, кмете Хардин.

— Добре. Не съм чак толкова жизнено заинтересуван. Просто мнението ми е, че вашето предаване по дипломатически път на ценния принос на лорд Доруин към положението — той повдигна ъгълчетата на устата си в лека усмивка — е пряката причина за тази малка приятелска бележка. В противен случай може би щяха да се позабавят, макар че, като се вземе предвид отношението на Съвета, не смятам, че допълнителното време щеше да помогне по какъвто и да е начин на Терминус.

— И как точно стигаш до това забележително заключение, господин кмете? — осведоми се Йейт Фулъм.

— По доста прост начин. Необходимо беше да се прибегне до тази толкова пренебрегвана стока — здравият разум. Знаете, че съществува област на човешкото познание, известна като символна логика, която може да се използва, за да се режат всякакви пречещи изсъхнали клони, внасящи безпорядък в човешкия език.

— И какво стана? — попита Фулъм.

— Приложих я. Между другото приложих я към този документ. Всъщност не ми беше необходимо заради самия мене, защото аз знаех какво представлява, но мисля, че на петима учени по-лесно ще успея да го обясня със символи, отколкото с думи. — Хардин извади няколко листа хартия от папката пред него и ги разпръсна. — Впрочем не съм го направил аз. Както можете да видите, анализите са подписани от Мюлър Холк от Отдела по логика.

Пирен се наведе над масата, за да види по-добре.

— Посланието от Анакреон беше прост проблем — продължи Хардин, — защото авторите му са по-скоро хора на действието, отколкото на думите. То лесно и недвусмислено се свежда до явното изявление, което можете да видите в символи и което, грубо преведено в думи, е:

„До една седмица ще ни дадете онова, което искаме, или ние ще ви избием до крак и пак ще си го вземем“.

Настъпи тишина, докато петимата членове на Съвета преглеждаха символите, а после Пирен седна и смутено се изкашля.

— Няма вратичка, нали доктор Пирен? — попита Хардин.

— Изглежда, че няма.

— Добре. — Хардин смени листовете. — Пред вас сега е копие от договора между Империята и Анакреон — между другото договор, подписан от името на императора от същия лорд Доруин, който беше тук миналата седмица — и неговият анализ в символи.

Договорът обемаше пет страници дребен печатен текст, а анализът бе написан върху по-малко от половин страница.

— Както виждате, джентълмени, към деветдесет процента от договора са се изпарили от анализа като безсмислени, а онова, което ни остава, може да се опише по следния интересен начин:

Задължения на Анакреон към Империята — никакви!

Власт на Империята над Анакреон — никаква!

Отново петимата следяха неспокойно доводите и ги сверяваха с договора, а когато свърши, Пирен каза разтревожено:

— Изглежда точен.

— В такъв случай признавате, че договорът е само декларация за пълна независимост от страна на Анакреон и признание на този статут от Империята?

— Така изглежда.

— А мислите ли, че Анакреон не го е разбрал и не се стреми да изтъкне независимото си положение — и, естествено, ще негодува при всяка поява на заплаха от страна на Империята? Особено когато е очевидно, че Империята е безсилна да изпълни каквато и да е заплаха, защото в противен случай никога нямаше да допусне независимостта на Анакреон.

— Но тогава — намеси се Сът — как кметът Хардин ще обясни уверенията на лорд Доруин за подкрепата на Империята? Те изглеждаха… Той повдигна рамене. — Ами изглеждаха задоволителни.

Хардин се облегна назад в креслото.

— Знаете ли, това е най-интересната част от цялата история. Признавам, че когато за пръв път се запознах с негово превъзходителство, го сметнах за съвършено магаре, но в действителност се оказа, че той е опитен дипломат и много умен човек. Позволих си да запиша всичките му изказвания.

Всички се размърдаха неспокойно, а Пирен разтвори уста от ужас.

— Какво от това? — попита Хардин. — Съзнавам, че е голямо нарушение на законите на гостоприемството и нещо, което никой, така наречен джентълмен, не би направил. Също, че ако негово превъзходителство беше разбрал, щяхме да си имаме неприятности; но той не усети, а аз разполагам със запис и това е всичко. Накарах да дешифрират записа и също го изпратих на Холк за анализ.

— И къде е анализът? — осведоми се Лъндин Краст.

— Точно това е интересното — отвърна Хардин. — Във всяко отношение този анализ се оказа най-трудният от трите. Когато след два дни непрекъсната работа Холк успя да отстрани безсмислените изказвания, празния брътвеж, безполезните определения — накратко цялото лигавене, — той установи, че не е останало нищо. Всичко се е анулирало. За пет дни, джентълмени, лорд Доруин не е казал абсолютно нищо и е говорил така, че вие не сте забелязали това. Ето ви уверенията, дадени ви от вашата скъпоценна Империя.

Ако Хардин бе поставил върху масата издаваща силен смрад бомба, не би могъл да създаде по-голямо объркване от настъпилото след последните му думи. Той зачака уморено и търпеливо да затихне суматохата.

— Така че — заключи Хардин, — когато сте изпратили вашите заплахи, — а те са били точно това — относно някакви действия на Империята срещу Анакреон, вие просто сте раздразнили един монарх, който е разбирал по-добре положението. Естествено, неговото его е настояло за незабавни действия и резултатът е този ултиматум, който ме връща към първоначалното ми изказване. Остава ни една седмица и какво ще правим сега?

— Изглежда — рече Сът, — нямаме друг избор, освен да позволим на Анакреон да установи военни бази на Терминус.

— Съгласен съм с вас — отвърна Хардин, — но какво ще направим, за да ги изхвърлим отново при първия удобен случай?

Мустаците на Йейт Фулъм потръпнаха.

— Изглежда, си решил, че срещу тях трябва да се използва сила.

— Насилието — беше отговорът — е последното убежище на некомпетентния. Но аз нямам никакво намерение да постеля килим за посрещането им и да избърша праха от най-добрите мебели, за да могат да ги използват.

— Въпреки това не ми харесва начинът, по който говориш — настоя Фулъм. — Това е опасно становище; още по-опасно е, защото напоследък забелязахме, че голяма част от населението, изглежда, реагира точно по този начин на всички твои внушения. Мога направо да ти кажа, кмете Хардин, че Съветът не е напълно сляп за действията ти напоследък. — Той млъкна и всички изразиха съгласие. Хардин вдигна рамене. Фулъм продължи. — Ако подбудиш града към насилствени действия, ще извършиш сложно самоубийство… а ние не възнамеряваме да го допуснем. Нашата политика има само една основна цел и тя е издаването на енциклопедията. Каквото и да решим да направим или да не направим, ще бъде решено като необходима мярка, за да се запази енциклопедията.

— Тогава — рече Хардин — стигаш до заключението, че трябва да продължим интензивната си кампания да не предприемаме нищо.

— Ти сам доказа, че Империята не е в състояние да ни помогне — каза горчиво Пирен, — макар да не разбирам защо и как може да бъде така. Ако е необходим компромис…

Хардин изпитваше кошмарното чувство, че тича с всички сили, но не помръдва от мястото си.

— Няма компромис! Не разбирате ли, че тази безсмислица за военните бази е особено долнокачествен брътвеж? Хаут Родрик ни съобщи какво иска Анакреон — направо да ни анексира и да ни наложи собствената си феодална система на поземлени владения и селско-аристократична икономика. Ако е останало нещо от нашия блъф за атомната енергия, то може да ги принуди да действат по-бавно, но въпреки това ще действат.

В негодуванието си той се беше изправил и другите също бяха станали — с изключение на Джорд Фара. Тогава Джорд Фара заговори:

— Моля всички да седнете. Струва ми се, че стигнахме достатъчно далеч. Хайде, кмете Хардин, няма смисъл да гледаш толкова гневно; никой от нас не е извършил предателство.

— Ще трябва да ме убедите в това!

— Знаеш, че не го мислиш — усмихна се кротко Фара. — Позволете ми да кажа нещо!

Малките му хитри очи бяха полупритворени, а по широката му гладка брадичка лъщеше пот.

— Изглежда, няма смисъл да се крие, че Съветът стигна до следното решение — истинското разрешаване на проблема се съдържа в онова, което ще бъде разкрито, когато след шест дни се отвори криптата.

— Това ли е приносът ви по въпроса?

— Да.

— Не трябва да предприемаме нищо, така ли, освен да чакаме кротко и спокойно и да изразяваме вярата си, че от криптата ще изскочи някакъв deus ex machina.

— Като се отстрани емоционалната ти фразеология, това е същността.

— Какво неприкрито бягство от действителността! Наистина, доктор Фара, такава лудост намирисва на гениалност. По-дребен ум не би бил способен на нея.

— Вкусът ти към епиграмите, Хардин, е забавен — усмихна се снизходително Фара, — но тук не е на място. Всъщност, струва ми се, че помниш спора за криптата преди три седмици.

— Да, помня го. Не отричам, че от гледна точка само на дедуктивната логика идеята беше глупава. Ти каза — прекъсни ме, ако греша, — че Хари Селдън е най-великият психолог в Системата; че поради това той би могъл да предвиди точното и неудобно положение, в което се намираме сега; и затова е създал криптата като метод да ни покаже изхода.

— Това е същността на идеята.

— Ще те изненада ли, ако споделя, че през последните седмици доста мислих по въпроса?

— Много ласкателно. И какъв е резултатът?

— Резултатът е, че чистата дедукция не е достатъчна. Отново е необходим малко здрав разум.

— Например?

— Например, ако той е предвидил бъркотията с Анакреон, защо не ни е настанил на някоя друга планета, по-близо до центровете на Галактиката? Добре известно е, че Селдън с хитрост и ловкост накарал комисарите на Трантор да наредят Фондацията да се установи на Терминус. Но защо го е направил? Защо да ни настанява тук, ако предварително е знаел, че ще бъдат прекъснати съобщителните ни връзки, знаел е за изолацията ни от Галактиката, за заплахата от съседите ни и за нашата безпомощност поради липсата на метали на Терминус? Това преди всичко! Ако пък е предвидил всичко, защо не е предупредил първите заселници, за да имат те време да се подготвят, ами изчаква, както е направил, единият ни крак да влезе в гроба, преди да го направи?

И не забравяйте друго. Макар той да е могъл да предвиди проблема тогава, ние също така добре го виждаме сега. Все пак Селдън не е бил магьосник. Няма магически методи за избягване от тази дилема, които той може да види, а ние — не.

— Но, Хардин — припомни му Фара, — ние не можем!

— Не сте се и опитали. Не сте направили нито един опит. Първо, отказахте въобще да признаете, че съществува заплаха! После възлагахте напълно сляпа надежда на императора! Сега се прехвърлихте към Хари Селдън. През цялото време неизменно разчитахте на властта или на миналото — никога на самите себе си. — Той стисна конвулсивно юмруци. — Това е равносилно на болестна реакция — условен рефлекс, който отстранява независимостта на разума ви винаги когато стане въпрос да се противопоставите. В мозъците ви, изглежда, никога няма съмнение, че императорът е по-силен от вас, или че Хари Селдън е по-умен. А това е погрешно, не разбирате ли?

Неизвестно защо, никой не пожела да му отговори.

— Не става въпрос само за вас — продължи Хардин. — Същото е с цялата Галактика. Пирен чу мислите на лорд Доруин за научните изследвания. Лорд Доруин смята, че за да си добър археолог, е достатъчно да прочетеш всички книги по въпроса — написани от хора, умрели преди векове. Той смята, че за да се разрешат археологичните загадки, трябва да се преценят противоположните авторитетни източници. А Пирен го изслуша и не направи никакви възражения. Не разбирате ли, че в това има нещо нередно? — Отново в гласа му прозвуча едва ли не нотка на молба. Отново никакъв отговор. Той продължи. — А вие и половината хора на Терминус не сте по-добри. Седим си тук и смятаме, че енциклопедията е светая светих. Мислим, че най-великата цел на науката е да класифицира минали данни. Това е важно, но не трябва ли да се работи и по-нататък? Не виждате ли, че отстъпваме и забравяме? Тук, в Периферията, са загубили атомната енергия. На Гама от Андромеда избухнала централа поради некачествен ремонт, а канцлерът на Империята се оплаква, че не достигат атомни техници. А решението? Да се обучат нови? Никога! Вместо това да се ограничи използването на атомна енергия! — И за трети път ги попита: — Не виждате ли? Процесът обхваща цялата Галактика. Това е боготворене на миналото. То е упадък — застой!

Хардин се взираше в тях един след друг, а те го гледаха с неподвижни погледи. Фара пръв се окопити.

— Е, тук няма да ни помогне мистичната философия. Нека бъдем конкретни. Отричаш ли, че Хари Селдън лесно би могъл да предвиди историческите тенденции на бъдещето чрез проста психологична техника?

— Не, разбира се, не — викна Хардин. — Но не можем да разчитаме на него за разрешение. В най-добрия случай той би могъл да набележи проблема, но ако има някакво решение, трябва да го намерим ние самите. Селдън не може да го направи вместо нас.

— Какво искаш да кажеш — заговори внезапно Фулъм — с това „да набележи проблема“? Ние знаем какъв е проблемът.

Хардин се нахвърли върху него.

— Мислите си, че знаете! Мислите, че Хари Селдън вероятно се е тревожил само за Анакреон. Не съм съгласен! Казвам ви, джентълмени, засега никой от вас няма и най-малко понятие какво става всъщност.

— А ти знаеш ли? — запита го враждебно Пирен.

— Струва ми се, че зная! — Хардин скочи и отдръпна креслото си настрана. Погледът му беше студен и твърд. — Ако има нещо сигурно, то е, че в цялата тази работа нещо мирише; нещо по-голямо от всичко, за което сме говорили досега. Задайте си само този въпрос: защо в първоначалния състав на Фондацията не е бил включен нито един първокласен психолог с изключение на Бор Алурин? А и той избягваше да учи студентите си на нещо повече от основните принципи.

Последва кратко мълчание, после Фара се обади:

— Добре де? Защо?

— Може би защото някой психолог би разбрал какво става — и то твърде рано, за да е удобно за Хари Селдън. А сега ние се препъваме, зърваме по нещо мъгливо от истината и нищо повече. Хари Селдън е искал точно това. Той се изсмя рязко. — Довиждане, джентълмени! — И гордо излезе от залата.

6

Кметът Хардин дъвчеше края на пурата си. Тя беше загаснала, но той не го забелязваше. Не бе спал предишната нощ и предвиждаше, че вероятно няма да спи и следващата. Познаваше се по очите му.

— И това включва всичко? — попита той уморено.

— Мисля, че да. — Йохан Лий подпря брадичка на ръката си. — Как ти звучи?

— Не много зле. Разбираш, че трябва да се направи с дръзко нахалство. С други думи — не бива да има колебание; да не им се остави да схванат каква е обстановката. Щом вече бъдем в положение да даваме заповеди, ще заповядваме, сякаш сме родени да го правим, а те ще ни се подчиняват по навик. Това е същността на всеки преврат.

— Ако Съветът прояви нерешителност, макар за…

— Съветът? Не го включвай в сметките. След утрешния ден значението му като фактор на Терминус ще бъде нула.

Лий бавно кимна.

— Въпреки това е странно, че досега не са направили нищо, за да ни спрат. Каза, че не са съвсем на тъмно.

— Фара напипва очертанията на проблема. Понякога ме изнервя. А откакто ме избраха, Пирен ме подозира. Но те никога не са били способни да разберат какво се готви в действителност. Цялото им възпитание е било авторитарно. Сигурни са, че императорът — само защото е император — е всесилен. Уверени са също, че Управителният съвет — само защото е Управителен съвет, който действа от името на императора — не може да изпадне в положение, при което да не издава заповеди. Тази им неспособност да осъзнаят възможността за бунт е най-добрият ни съюзник. — Хардин стана от креслото си и отиде до охладителя за вода. — Докато си гледат енциклопедията, Лий, те не са лоши хора, а ние ще се погрижим в бъдеще да се занимават само с нея. Но щом става въпрос да се управлява Терминус, те са безнадеждно некомпетентни. Сега върви и се погрижи нещата да потръгнат. Искам да остана сам.

Той седна върху ъгъла на бюрото и се загледа в чашата с вода.

Космос! Само да беше толкова уверен, колкото твърдеше! Анакреонците щяха да кацнат след два дни, а на какво можеше той да разчита, освен на някои хрумвания и опити да отгатне към какво ги е подтиквал Хари Селдън през последните петдесет години? Дори не беше истински, настоящ психолог — обикновен неопитен човек с частично образование, който се опитва да отгатне замислите на най-великия мозък на епохата.

Ако Фара беше прав; ако Анакреон беше единственият проблем, предвиден от Хари Селдън; ако се е грижил да запази само енциклопедията — тогава каква беше стойността на преврата?

Хардин повдигна рамене и изпи водата.

7

В криптата бяха поставени доста повече от шест кресла, сякаш се очакваше по-голямо присъствие. Хардин го отбеляза многозначително и седна уморено в един ъгъл, колкото може по-далеч от другите петима.

Членовете на Съвета, изглежда, не възразяваха против подобно подреждане. Разговаряха помежду си с шепот, който след известно време се превърна в съскащи едносрични звуци и накрая замря напълно. От всички тях само Джорд Фара изглеждаше почти спокоен. Беше извадил часовника си и мрачно се взираше в него.

Хардин погледна собствения си часовник, после премести поглед върху стъкления куб — напълно празен, който заемаше половината помещение. Той беше единственият необичаен предмет в залата, защото освен него нищо не издаваше, че някъде зрънце радий се разпада до мига, в който един лост ще превключи, ще се направи връзка, и…

Светлините намаляха! Не загаснаха, а само пожълтяха и потъмняха така внезапно, че Хардин се стресна. Той вдигна поглед към лампите на тавана доста сепнато и когато го свали, стъкленият куб вече не беше празен. Заемаше го мъж в инвалидна количка! Той помълча няколко мига, но затвори книгата в скута си и лениво я опипа. След това се усмихна и лицето му изглеждаше съвсем живо.

— Аз съм Хари Селдън — произнесе мъжът. Гласът беше старчески и благ.

Хардин понечи да се изправи, за да се представи, но се въздържа.

— Както виждате — продължи с разговорен тон гласът, — прикован съм към тази количка и не мога да стана, за да ви приветствам. По мое време вашите прадеди отпътуваха преди няколко месеца за Терминус и след това аз получих доста неприятна парализа. Известно ви е, че не мога да ви видя и поради това не съм в състояние да ви приветствам както подобава. Дори не зная колко от вас са тук, така че всичко ще премине без официалности. Ако някой от вас е прав, моля да седне; ако ви се пуши, нямам нищо против. — Последва лек смях. — Защо ли да имам нещо против? Всъщност аз не съм тук.

Хардин почти автоматично бръкна за пура, но се отказа.

Хари Селдън остави настрана книгата — сякаш я постави върху някакво бюро до него, — а когато пръстите му я пуснаха, тя изчезна.

— Днес се навършват петдесет години — поде отново той, — откакто е основана Фондацията — петдесет години, през които членовете на Фондацията не знаеха каква е целта на тяхната работа. Налагаше се да не знаят, но сега тази необходимост вече не съществува. Да започнем с това, че Фондацията на енциклопедията е измама и винаги е била такава!

Зад Хардин настъпи суматоха и се разнесоха няколко приглушени възклицания, но той не се обърна.

Хари Селдън, разбира се, остана невъзмутим. Той продължи:

— Тя е измама в този смисъл, че нито аз, нито колегите ми сме се безпокоили дали дори един том от нея ще бъде въобще издаден. Тя изпълни целта си, тъй като чрез нея получихме харта от императора, чрез нея привлякохме сто хиляди души, необходими за нашия проект, и също благодарение на нея им намерихме занимание, докато събитията се развият и стане твърде късно да се откажат.

През петдесетте години, през които вие се занимавахте с този мошенически проект — няма смисъл да смекчаваме думите, — пътят за вашето отстъпление бе пресечен и сега нямате друг избор, освен да продължите да работите по неизмеримо по-важния проект, който беше и продължава да бъде нашият истински план.

За тази цел ние ви настанихме на такава планета и по такова време, че след петдесет години ви доведохме до положение, при което вече нямате свобода на действие. Отсега нататък и през следващите векове пътят, по който трябва да вървите, е неизбежен. Ще бъдете изправени пред поредица от кризи, както сега сте попаднали в първата от тях, и при всеки случай вашата свобода на действие ще бъде ограничена по подобен начин, така че ще сте принудени да вървите по един и само по един път. Това е пътят, определен от нашата психология, и то с определена цел.

От векове Галактиката е в застой и упадък, макар малко хора да са го съзнали. Но сега най-после Периферията се откъсва и политическото единство на Империята е подкопано. Някъде в тези току-що завършили петдесет години историците ще прокарат една произволна линия и ще заявят: „Това бележи гибелта на Галактичната империя“. И те ще бъдат прави, макар едва ли някой ще признае тази гибел още няколко века.

А след гибелта ще настъпи ера на варварството, период, който според нашата психоистория при нормални обстоятелства ще продължи тридесет хиляди години. Не е възможно да предотвратим гибелта. И не желаем това, защото културата на Империята е загубила и малкото мъжественост и стойност, които е притежавала навремето. Но сме в състояние да съкратим периода на варварство, който неизбежно ще последва, само до хиляда години.

Не можем да ви разкрием всички подробности на това съкращение; също както не беше възможно и да ви доверим истината за Фондацията преди петдесет години. Ако знаехте тези подробности, нашият план можеше да се провали; както би се провалил, ако по-рано бяхте открили измамата с енциклопедията; защото в такъв случай вашите познания ще разширят свободата ви на действие и броят на допълнителните променливи, които ще се въведат, ще бъде по-голям от онзи, с който е в състояние да се справи нашата психология. Но вие няма да ги разкриете, защото на Терминус няма психолози и никога не е имало, с изключение на Алурин, а той беше един от нас.

Но ще ви кажа следното — Терминус и неговата другарка Фондацията в самия край на Галактиката са семената на възраждането и бъдещите основатели на Втората галактична империя. И сегашната криза отправя Терминус към тази връхна точка.

Между другото тази криза е доста ясна, доста по-обикновена от много други, които предстоят. За да я сведем до основното, тя е следната — вие сте планета, която внезапно е откъсната от все още цивилизованите центрове на Галактиката, и ви заплашват по-силните ви съседи. Вие сте малък свят от учени, заобиколен от огромна и непрекъснато разширяваща се сфера на варварство. Вие сте остров на атомна мощ сред непрестанно нарастващ океан от по-примитивна енергия; но въпреки това сте безпомощни поради липсата на метали.

В такъв случай виждате, че сте изправени пред безмилостна необходимост и ви се налага да действате. Същността на това действие — с други думи решението на вашата дилема, — разбира се, е очевидно!

Образът на Хари Селдън посегна във въздуха и книгата отново се появи в ръката му. Той я отвори и каза:

— Но какъвто и лъкатушещ път да поеме вашата история в бъдещето, винаги убеждавайте потомците си, че пътят е очертан и в края му се издига нова, по-велика империя!

Очите му се сведоха към книгата, той се разтопи и светлините отново блеснаха по-силно.

Хардин вдигна очи, за да види срещу себе си Пирен с трагичен поглед и треперещи устни. Гласът на председателя беше твърд, но беззвучен.

— Изглежда, ти беше прав. Ако дойдеш при нас в шест часа тази вечер, Съветът ще се консултира с теб за следващите действия.

Ръкуваха се с него, всеки поотделно, и си отидоха; Хардин се усмихна вътрешно. Въпреки всичко бяха разумни хора; достатъчно добри учени, за да признаят, че са сбъркали — но за тях беше вече твърде късно.

Погледна часовника си. Вече всичко е свършило. Хората на Лий са поели управлението и Съветът не можеше повече да дава заповеди.

Първите космически кораби на анакреонците щяха да кацнат утре, но и това нямаше значение. След шест месеца и те нямаше вече да заповядват.

Всъщност, както Хари Селдън каза и както Салвор Хардин бе отгатнал след деня, в който Анселм хаут Родрик за първи път разкри пред него, че Анакреон няма атомна енергия, решението на тази криза беше очевидно.

Очевидно колкото всичките дяволи на ада!

III част

Кметовете

1

ЧЕТИРИТЕ КРАЛСТВА — Име, дадено на онези части от провинция Анакреон, които се откъснали от Първата империя в началото на Ерата на Фондацията, за да образуват независими и краткотрайни кралства. Най-могъщото от тях било Анакреон, което в областта на…

… Несъмнено най-интересният аспект от историята на Четирите кралства засяга странния обществен ред, наложен им временно от управлението на Салвор Хардин…

Енциклопедия „Галактика“

ДЕЛЕГАЦИЯ!

Фактът, че Салвор Хардин я бе предвидил, не я правеше по-приятна. Дори обратното — очакването решително го тревожеше.

Йохан Лий препоръчваше крайни мерки.

— Не разбирам, Хардин — каза той, — защо трябва да губим време. Те не могат да направят нищо до следващите избори — поне по законен път, а това ни дава една година. Отпрати ги.

Хардин облиза устни.

— Лий, никога няма да се научиш. През четиридесетте години, откакто те познавам, въобще не успя да научиш благородното изкуство да се промъкваш изотзад.

— Не мога да се боря по такъв начин — изръмжа Лий.

— Да, зная. Предполагам, затова си единственият човек, на когото имам доверие. — Той млъкна и посегна за пура. Изминахме дълъг път, Лий, откакто в миналото извършихме преврат срещу енциклопедистите. Остарявам. На шестдесет и две съм. Замислял ли си се някога колко бързо изминаха тези тридесет години?

— Аз не се чувствам стар — изсумтя Лий, — а съм на шестдесет и шест.

— Да, но аз нямам твоето храносмилане. — Хардин смукна лениво от пурата. Отдавна бе престанал да желае мекия тютюн от Вега на младежките си години. Времето, когато планетата Терминус бе търгувала с всички части на Галактичната империя, принадлежеше на склада на забравата, в който попадат всички „Добри стари времена“. Същата забрава, към която се отправяше Галактичната империя. Запита се кой ли ще бъде новият император — ако въобще има нов император или империя. Космос! Вече четиридесет години, откакто тук, в края на Галактиката, бяха прекъснати съобщенията; целият свят на Терминус се състоеше от него и от четирите съседни кралства.

Как бяха рухнали величията! Кралства! В миналото те бяха префектури, всичките част от същата провинция, тя на свой ред беше част от сектор, той от квадрант, който пък на свой ред беше включен в обхващащата всичко Галактична империя. А сега Империята бе загубила власт над далечните райони на Галактиката и тези откъснали се групи планети станаха кралства — с оперетни крале и аристократи, с дребни безсмислени войни и патетичен живот, който продължаваше сред развалините.

Западаща цивилизация. Атомната енергия — забравена. Науката избледняваща до митология — докато не се намеси Фондацията. Фондацията, която Хари Селдън бе основал тук, на Терминус, точно с тази цел.

Лий беше застанал до прозореца и гласът му прекъсна мислите на Хардин.

— Пристигнаха — отбеляза той — младите сукалчета, с последен модел наземна кола. — Направи няколко несигурни крачки към вратата и тогава погледна Хардин.

Хардин се усмихна и му махна с ръка да остане.

— Наредих да ги доведат тук.

— Тук! Защо? Придаваш им прекалена важност.

— Защо да изпълняваме всичките церемонии на официален прием на кмета? Доста стар съм за бюрократизъм. Освен това, когато имаш работа с младежи, ласкателството е полезно — особено когато с нищо не те задължава. — Той намигна. — Седни, Лий, и ми дай моралната си подкрепа. Ще ми бъде необходима срещу младия Сермак.

— А, тоя Сермак — изрече тежко Лий — е опасен. Има поддръжници, Хардин, така че не го подценявай.

— Нима някога съм подценил някого?

— Е, тогава арестувай го. След това можеш да го обвиниш в едно или в друго.

Хардин не обърна внимание на последния съвет.

— Ето ги, Лий. — В отговор на сигнала той натисна един педал под бюрото си и вратата се плъзна встрани.

Четиримата, които съставяха делегацията, влязоха и Хардин любезно им посочи креслата, разположени в полукръг срещу бюрото му. Те се поклониха и зачакаха кметът да заговори пръв.

Хардин отвори странно скулптирания сребърен капак на кутията за пури, принадлежала на Джорд Фара от Управителния съвет през отдавна миналите години на енциклопедистите. Беше истинско имперско изделие от Сантани, макар пурите, които сега съдържаше, да бяха местно производство. Един по един четиримата от делегацията си взеха пури и ги запалиха като в някакъв ритуал.

Сеф Сермак седеше втори отдясно, най-младият от младежката група и най-интересният с четинестите си жълти мустаци, грижливо подстригани, и с хлътналите си очи, чийто цвят не можеше да се определи точно. Хардин почти веднага изключи от сметките си другите трима; по вида им личеше, че са обикновени членове. Съсредоточи вниманието си върху Сермак, същият Сермак, който още през първия си мандат в Градския съвет бе обръщал неведнъж с главата надолу този улегнал орган на властта, и заговори именно на Сермак.

— Много исках да ви видя, съветник, още откакто произнесохте отличната си реч миналия месец. Нападките ви срещу външната политика на нашето правителство бяха много умни.

Очите на Сермак пламнаха.

— Вашият интерес е чест за мен. Нападките може да са били умни или не, но със сигурност бяха оправдани.

— Може би! Разбира се, вашето мнение си е ваше. Но вие сте още доста млад.

— Това е вина — отвърна Сермак сухо — на повечето хора в определен период от живота им. Вие сте станал кмет на града, когато сте бил две години по-млад, отколкото съм аз сега.

Хардин се усмихна на себе си. Окото му не мигаше на този хлапак.

— Вероятно — каза Хардин — сте дошли при мен заради същата външна политика, която толкова много ви безпокоеше в залата на Съвета. Говорите ли и от името на тримата си колеги, или трябва да изслушвам всеки поотделно?

Четиримата младежи се спогледаха бързо, клепачите им трепнаха.

— Аз говоря от името на населението на Терминус — заяви мрачно Сермак, — население, което не е истински представено в този орган без собствено мнение, наричан Съвет.

— Разбирам. В такъв случай говорете!

— Въпросът ми се свежда до следното, господин кмете. Ние не сме доволни…

— С това „ние“ имате предвид народа, така ли?

Сермак го изгледа враждебно, усети някаква клопка и отговори студено:

— Убеден съм, че моите схващания отразяват мислите на мнозинството от гласоподавателите на Терминус. Това задоволява ли ви?

— Е, подобно изявление се нуждае от доказателства, но все пак продължавайте. Вие не сте доволни.

— Да, не сме доволни от политиката, която вече тридесет години оставя Терминус беззащитен срещу неизбежно нападение отвън.

— Разбирам. И затова…? Продължавайте, продължавайте.

— Много мило от ваша страна, че предугаждате думите ми. И затова ние образуваме нова политическа партия; тя ще защитава сегашните нужди на Терминус, а не някаква мистична „очевидна съдба“ на бъдещата империя. Ще изхвърлим от Съвета вас и вашата блюдолизническа клика от успокоители, и то скоро.

— Освен ако? Както знаем, винаги съществува едно „освен ако“.

— В този случай условието не е сложно — освен ако си подадете оставката още сега. Не искам от вас да промените политиката си — не бих ви гласувал толкова голямо доверие. Вашите обещания нямат никаква стойност. Ще приемем само незабавна оставка.

— Разбирам. — Хардин кръстоса крака и наведе назад креслото си на два крака. — Поставяте ми ултиматум. Много любезно от ваша страна да ме предупредите. Но, разбирате ли, аз няма да му обърна внимание.

— Не мислете, че ви предупреждаваме, господин кмете. Само ви известяваме за нашите принципи и бъдещи действия. Новата партия вече е учредена и утре ще започне официалната си дейност. Няма нито място, нито желание за компромис и, честно казано, само признанието ни за заслугите ви към града ни склониха да ви предложим лесен начин да се оттеглите. Не мислех, че ще се възползвате от него, но съвестта ми е чиста. Следващите избори ще напомнят по-силно и съвсем неустоимо, че оставката ви е необходима.

Той стана и даде знак на другите.

Хардин вдигна ръка.

— Почакайте! Седнете!

Сеф Сермак седна отново с лек оттенък на прекалена готовност и Хардин се усмихна вътрешно, макар лицето му да не го показа. Въпреки думите си Сермак очакваше някакво предложение — каквото и да е предложение.

— Точно в какво искате да се промени нашата външна политика? — запита Хардин. — Искате ли да нападнем четирите кралства още сега, веднага, и четирите наведнъж?

— Не давам подобен съвет, кмете. Нашето просто предложение е всякакви умиротворителни действия да бъдат прекратени незабавно. По време на вашето управление провеждахте политика на научна помощ за кралствата. Дадохте им атомна енергия. Помогнахте да се възстановят централите на тяхна територия. Създадохте там медицински клиники, химически лаборатории и заводи.

— Добре. А какви са вашите възражения?

— Правехте го, за да не ни нападат. С тези неща като подкуп играхте ролята на глупак в колосална игра на изнудване, в която допуснахте Терминус да бъде изцеден — в резултат сега сме зависими от милостта на тези варвари.

— В какво отношение?

— Защото сте им дали мощ, дали сте им оръжия и дори ремонтирахте корабите от техните флоти; сега те са неизмеримо по-силни, отколкото са били преди три десетилетия. Техните желания се увеличават, а с новите си оръжия накрая ще задоволят исканията си наведнъж, като със сила завземат Терминус. Не свършва ли обикновено така всяко изнудване?

— А вашето лекарство?

— Веднага спрете подкупите, докато още можете. Положете усилия, за да засилите Терминус и нападнете първи!

Хардин с почти патологичен интерес се вгледа в русите мустачки на младежа. Сермак се чувстваше уверен в себе си — в противен случай нямаше да говори толкова много. Нямаше съмнение, че думите му отразяваха настроението на доста огромна част от населението — доста огромна.

Гласът на Хардин не издаде потока от леко обезпокоени мисли. Той заговори почти небрежно.

— Свършихте ли?

— Засега.

— Добре тогава, виждате ли изявлението в рамка на стената зад мен? Прочетете го, ако обичате.

Устните на Сермак трепнаха.

— Там пише: „Насилието е последната възможност на некомпетентния“. Това е доктрината на един старец, господин кмете.

— Прилагах я като млад човек, господин съветник, и то успешно. Вие сте били зает с раждането си, когато това се случи, но може би в училище сте чели нещо за него. — Той изгледа съсредоточено Сермак и продължи с равномерен глас. — След като Хари Селдън основал Фондацията тук с фиктивната цел да се създаде велика енциклопедия, в продължение на петдесет години ние следвахме тази измамна надежда, преди да открием какво в действителност е искал. Тогава беше станало вече почти невъзвратимо късно. Когато връзките в централните райони на старата Империя се прекъснаха, ние се озовахме в свят от учени, съсредоточени в един-единствен град, който нямаше никаква индустрия и беше заобиколен от новосъздадени кралства, враждебно настроени и до голяма степен варварски. Ние бяхме малък остров на атомна енергия сред този океан от варварство — изключително ценна плячка.

Анакреон, тогава, както и сега, най-мощното от четирите кралства, поиска и наистина установи военна база на Терминус, а управителите на града, енциклопедистите, разбраха много добре, че това е само преход към завладяване на цялата планета. Така стояха нещата, когато аз… хм… поех управлението. Какво щяхте да направите вие?

Сермак повдигна рамене.

— Въпросът е академичен. Разбира се, аз зная какво сте направили вие.

— Все пак ще го повторя. Може би не разбирате същността. Голямо беше изкушението да съберем колкото можем повече сили и да се бием. Това е най-лесният и най-удовлетворителният за човешкото самоуважение изход, но почти неизменно и най-глупавият. Вие щяхте да постъпите така; вие, който съветвате „да нападнем първи“. Но аз постъпих другояче. Посетих едно по едно трите кралства; изтъкнах, че да се допусне тайната на атомната енергия да попадне в ръцете на Анакреон е най-бързият начин сами да си прережат гърлата; и кротко им намекнах, че трябва да направят очевидното. Това беше всичко. Един месец след като войските на Анакреон бяха кацнали на Терминус, техният крал получи общ ултиматум от тримата си съседи. За седем дни и последният анакреонец напусна Терминус. Кажете, каква нужда имаше от насилие?

Младият съветник изгледа замислено фаса на пурата и го хвърли в отвърстието на изгарящото устройство.

— Не успявам да видя аналогия. Инсулинът възвръща диабетика към нормално състояние без необходимост от нож, но апендицитът се нуждае от операция. Това не зависи от вас. Когато другите средства са безсилни, какво остава, освен, както вие го изразихте, последната възможност за спасение? Ваша е грешката, че сме принудени да прибегнем към нея.

— Моя ли? О, да, отново моята политика на мир. Изглежда, все още не схващате основното, което е необходимо в нашето положение. Проблемите ни не приключиха с отпътуването на анакреонците. Тогава само се постави началото им. Четирите кралства станаха по-големи наши врагове от преди, защото всяко искаше атомна енергия — и всяко от тях не ни закачаше, защото се страхуваше от другите три. Балансирахме върху острието на силно наточена сабя и най-малкото залитане на която и да е страна… Ако например едно от кралствата станеше много силно; или ако две от тях образуваха коалиция… Разбирате ли?

— Естествено. Тогава е било времето да се започне пълна подготовка за война.

— Напротив. Тогава беше времето да се положат усилия за пълно предотвратяване на войната. Насочвах ги едно срещу друго. Поред помагах на всяко от тях. Предлагах им наука, търговия, образование, медицина. Направих така, че Терминус да има повече стойност за тях като процъфтяващ свят, отколкото като военна плячка. Това се оказа правилно в продължение на тридесет години.

— Да, но сте били принудени да давате тези научни подаръци с най-възмутителни представления. От тях сте създали нещо като полурелигия, полумръсотия. Организирали сте йерархия от жреци и сложен, безсмислен ритуал!

— Какво от това? — намръщи се Хардин. — Не виждам да има въобще някаква връзка със спора ни. Отначало започнах по този начин, защото варварите гледаха на нашата наука като на някакво магьосничество и беше по-лесно да ги накараме да я приемат на тази основа. Жреческата каста се самосъздаде и когато й помагаме, ние само следваме линията на най-малкото съпротивление. Проблемът е второстепенен.

— Но тези жреци управляват енергийните централи. Това не е дребна работа.

— Вярно е, но ние сме ги обучили. Познанията им за техните уреди са чисто емпирични и те твърдо вярват в клоунадата, която ги заобикаля.

— А ако някой от тях разбере, че всичко е буфонада, и е достатъчно гениален, за да не се задоволи с практическите познания, какво ще му попречи да научи истинската техника и да я продаде на онзи, който наддаде най-много? Каква ще бъде тогава стойността ни за кралствата?

— Малка вероятност има да се случи нещо подобно, Сермак. Вие разсъждавате повърхностно. Най-добрите младежи от планетите на кралствата всяка година се изпращат тук, във Фондацията, и се обучават за жреци. А най-талантливите от тях остават при нас като аспиранти. Ако мислите, че онези, които остават с почти никакви познания за основите на науката, или още по-зле, с изкривените познания, които жреците получават, могат със скок да проникнат в тайните на атомната енергия, на електрониката, на теорията за свръхизкривеното пространство, значи имате твърде романтична и глупава представа за науката. За да се стигне толкова далеч, са необходими цял живот учене и изключителен ум.

По време на това изказване Йохан Лий внезапно бе станал и бе излязъл от стаята. Сега се беше върнал и когато Хардин млъкна, той се наведе над ухото на началника си. Размениха шепнешком няколко думи и после му подаде оловен цилиндър. След това Лий хвърли враждебен поглед към делегацията и седна в креслото си.

Хардин заобръща цилиндъра в ръцете си, като с притворени очи наблюдаваше делегатите. После с внезапно силно завъртане го разтвори и само Сермак имаше достатъчно здрав разум, за да не хвърли бърз поглед върху ролката хартия, която падна от него.

— С една дума, джентълмени — заключи Хардин, — правителството е на мнение, че знае какво върши.

Той зачете, докато говореше. Листът беше покрит със сложен безсмислен код и само в три думи, написани с молив в единия край, се криеше съобщението. Хардин го изчете с един поглед и хвърли листа в отвърстието на изгарящото устройство.

— С това — заяви Хардин, — опасявам се, свършва нашият разговор. Радвам се, че се видях с всички вас. Благодаря за посещението. — Ръкува се небрежно с всеки от тях и те излязоха.

Хардин бе почти изгубил навика да се смее, но след като Сермак и тримата му мълчаливи придружители бяха вече далеч, си позволи да се усмихне сухо и погледна развеселен Лий.

— Как ти хареса тази битка на блъфове, Лий?

Лий изръмжа намусено.

— Не съм сигурен дали той блъфираше. Отнасяш се меко с него и е напълно възможно да спечели следващите избори, точно както казва.

— О, напълно вероятно, напълно вероятно — ако преди това не се случи нещо.

— Вземи мерки, Хардин, този път събитията да не се развият в погрешна посока. Казвам ти, че Сермак има поддръжници. Ами ако не изчака следващите избори? Имаше време, когато двамата с теб задействахме нещата чрез насилие въпреки лозунга ти какво представлява насилието.

— Днес си песимистично настроен, Лий — повдигна вежда Хардин. — И изключително противоречив, иначе нямаше да заговориш за насилие. Спомни си, че нашият малък бунт бе извършен без загуба на живот. Беше необходима мярка, осъществена в подходящ момент, и премина гладко, безболезнено и почти без никакви усилия. Що се отнася до Сермак, той е изправен пред други обстоятелства. Ние с теб, Лий, не сме енциклопедисти. Ние сме подготвени. Насъскай любезно твоите хора срещу тези младежи, стари приятелю. Не ги оставяй да разберат, че са следени, но, нали разбираш, трябва да си държим очите отворени.

Лий се разсмя, развеселен и кисел едновременно.

— Много добър щях да бъда, ако чаках заповедите ти, нали, Хардин? Вече от един месец Сермак и хората му са под наблюдение.

— Пръв си се сетил, така ли? — позасмя се кметът. — Добре. Между другото — добави той спокойно — посланик Верисов се връща на Терминус. Временно, надявам се.

Последва кратко мълчание, изпълнено с известни опасения, после Лий заговори:

— Това ли гласеше съобщението? Значи нещата вече започват да се задвижват?

— Не зная. Не мога да кажа, преди да чуя какво ще ни разкаже Верисов. Но може и да си прав. Все пак трябва да стане така преди изборите. Но защо изглеждаш толкова потиснат?

— Защото не зная как ще се развият събитията. Ти си твърде прикрит, Хардин, и играеш играта доста рисковано.

— И ти ли, Бруте — измърмори Хардин и продължи на висок глас: — Означава ли това, че ще се присъединиш към новата партия на Сермак?

Лий се усмихна въпреки желанието си.

— Добре. Печелиш. Какво ще кажеш, ако сега предложа да обядваме?

2

Много епиграми се приписват на Хардин — непоправим епиграмист, — много от които вероятно са апокрифни. Независимо от това говори се, че при даден случай той казал:

„Полезно е да постъпваш очевидно, особено ако имаш репутацията, че си лукав“.

Поли Верисов неведнъж бе имал случай да действа съгласно този съвет, защото караше вече четиринадесетата си година със своя двоен статут на Анакреон — двоен статут, чието поддържане често и неприятно му напомняше за танц с боси крака по нагорещен метал.

За хората на Анакреон той беше върховен жрец, представител на Фондацията, която за тези варвари представляваше връх на тайнствеността и материален център на религията, създадена — с помощта на Хардин — през последните три десетилетия. Като такъв на него му отдаваха почести, които бяха станали ужасно уморителни, защото с цялата си душа презираше ритуала, чийто център беше самият той.

Но за краля на Анакреон — стария преди и неговия внук, седнал сега на трона — той беше просто посланик на една сила, от която едновременно се страхуваха и за която ламтяха.

Изобщо беше неприятна длъжност и първото му пътуване до Фондацията за три години въпреки тревожния инцидент, който го правеше необходимо, беше нещо като ваканция.

И тъй като не за първи път се налагаше да пътува в пълна тайна, той отново използва епиграмата на Хардин за очевидните постъпки.

Облече се в цивилни дрехи — само по себе си празник — и се качи във втора класа на пътнически космически кораб на Фондацията. Кацнал на Терминус, той си проби път през тълпата на космодрума и се обади в Градския съвет от обществен визифон.

— Казвам се Джан Смит — съобщи той. — За днес следобед имам определена среща с кмета.

Младата жена с безразличен глас, но иначе експедитивна, която му отговори, се свърза с някого, размени набързо няколко думи и каза на Верисов със сух, механичен тон:

— Кметът Хардин ще ви приеме след половин час, сър. — После екранът избледня.

След това посланикът на Анакреон купи последното издание на „Джърнал“ на Терминус сити, отправи се спокойно към Общинския парк и седна на първата попаднала му пейка. Докато чакаше, изчете първата страница, спортните новини и комиксите. В края на половиния час той мушна вестника под мишница, влезе в Градския съвет и се представи в приемната.

При всичките си действия той остана безопасно и напълно неразпознат, тъй като толкова биеше на очи, че никой не го погледна повторно.

Хардин вдигна поглед към него и се захили.

— Вземи си пура. Как мина пътуването?

Верисов бръкна в кутията.

— Интересно. В съседната кабина пътуваше един жрец на път за тук, за да премине специален курс по радиоактивни синтетични вещества… за лечение на рак… разбираш…

— Сигурно не ги е наричал радиоактивни синтетични вещества, нали?

— Предполагам, че не! За него те са Свещената храна.

— Продължавай — усмихна се кметът.

— Въвлече ме в теологичен спор и положи всички възможни усилия, за да ме издигне над жалкия материализъм.

— И не позна собствения си върховен жрец?

— Без пурпурната ми тога? Освен това той е от Смирно. Но преживяването беше интересно. Забележително е, Хардин, как религията на науката пусна корени. Написах едно есе на тази тема — само за собствено удоволствие; не може да се публикува. Като разгледаме проблема социологично, виждаме, че когато старата Империя започва да загнива по краищата, може да се сметне, че науката във външните светове се е провалила като наука. За да бъде приета отново, тя трябва да се представи в друг вид — и тя е постъпила точно така. Когато се възползваш от помощта на символичната логика, всичко се нарежда прекрасно.

— Интересно! — Кметът сложи ръце зад тила си и внезапно го подкани: — Говори за положението на Анакреон!

Посланикът се намръщи и извади пурата от устата си. Изгледа я с отвращение и я остави.

— Ами доста тежко е.

— В противен случай нямаше да си тук.

— Едва ли. Ето какво е положението. Силният човек на Анакреон е принц-регентът Виенис. Той е чичо на крал Леополд.

— Зная. Но нали Леополд става пълнолетен догодина? Струва ми се, че през февруари ще навърши шестнадесет години.

— Да. — Верисов помълча и добави с кисела гримаса: — Ако го доживее. Бащата на краля умря при съмнителни обстоятелства. Иглен куршум в гърдите по време на лов. Нарекоха го нещастен случай.

— Хм. Май си спомням Виенис от годината, когато бях на Анакреон, след като ги изхвърлихме от Терминус. Това беше преди твоето време. Хайде сега да видим. Ако не се лъжа, той беше тъмен младеж с черна коса и кривоглед с дясното око. Носът му е странно прегърбен.

— Същият. Кривогледството и гърбавият нос са си все още на мястото, но косата му сега е сива. Той постъпва нечестно. За щастие е най-големият глупак на планетата. Но се смята за хитър дявол, от което лудостта му става по-очебийна.

— Обикновено е така.

— Схващането му, как трябва да се счупи яйце, е да изстреля по него атомен снаряд. Свидетелство е данъкът, който се опита да наложи върху собствеността на храмовете, след като старият крал умря преди две години. Помниш ли?

Хардин кимна замислено, после се усмихна.

— Жреците надигнаха вой.

— Воят им можеше да се чуе чак на Лукреза. Оттогава се отнася по-внимателно с жреческата каста, но все още успява да върши нещата по най-трудния начин. В известно отношение това е неблагоприятно за нас; той притежава неограничена самоувереност.

— Може би свръхкомпенсиран комплекс за малоценност. Знаеш, че по-малките кралски синове често страдат от него.

— Но е все същото. Пуска пяна от устата си от силно желание да нападне Фондацията. Дори не си прави труда да го прикрие. А от гледна точка на въоръжаването има възможност да го направи. Старият крал изгради превъзходна флота, а и Виенис не е спал през последните две години. Всъщност данъкът върху собствеността на храмовете по начало беше предназначен за по-нататъшното въоръжаване и когато не успя да го наложи, той удвои данъка върху доходите.

— Това предизвика ли недоволство?

— Без особено значение. В продължение на седмици темата на всяка проповед беше подчинението на законната власт. Макар че Виенис не показа никаква благодарност.

— Добре. Обстановката ми е ясна. А сега какво стана?

— Преди две седмици един анакреонски търговски кораб се натъкнал на изоставен боен кръстосвач от старата имперска флота. Вероятно поне три века се е носил из Космоса.

В погледа на Хардин блесна интерес. Изправи се в креслото.

— Да, чух за това. Комисията по навигация ми изпрати искане да взема кораба за изследване. Доколкото разбирам, той е запазен.

— В много добро състояние е — отвърна Верисов сухо. — Когато миналата седмица Виенис получи предложението ти да предаде кораба на Фондацията, той едва не припадна.

— Още не е отговорил.

— Няма и да отговори — освен с оръдия, поне той така мисли. Виждаш ли, в деня, когато отпътувах от Анакреон, той дойде при мен и поиска Фондацията да приведе кораба в бойна готовност и да го предаде на анакреонските военнокосмически сили. Има адското безочие да заяви, че твоето писмо разкрива плана на Фондацията да нападне Анакреон. Добавя, че евентуален отказ да се ремонтира бойният кораб ще потвърди подозренията му; и подхвърли, че ще му се наложи да вземе мерки за защитата на Анакреон. Това са думите му. Ще му се наложи! Затова сега съм тук.

Хардин леко се засмя.

Верисов се усмихна и продължи:

— Разбира се, той очаква отказ и това ще бъде идеален предлог — за него — за незабавно нападение.

— Разбирам го, Верисов. Е, имаме на разположение поне шест месеца, така че уреди да се ремонтира корабът и да му се предаде с най-добрите ми пожелания. Прекръстете го „Виенис“ като израз на нашето уважение и добри чувства. — Той отново се изсмя.

И отново Верисов му отвърна с едва доловима усмивка.

— Предполагам, че това е логична стъпка, Хардин, но се тревожа.

— За какво?

— Корабът е истински! По онова време са знаели как да строят. Мощността му е колкото на половината анакреонска флота. Има атомни оръдия и те са в състояние да взривят цяла планета; защитният му екран може да поеме кю-лъч, без да стане радиоактивен. Прекалено добър е, Хардин…

— Повърхностно, Верисов, повърхностно. Двамата с теб сме наясно, че въоръжението, с което разполага сега Виенис, може лесно да победи Терминус много преди да успеем да ремонтираме кораба. Какво значение има в такъв случай дали ще му дадем и кръстосвача? Знаеш, че никога няма да се стигне до истинска война.

— Предполагам. Да. — Посланикът вдигна поглед. — Но, Хардин…

— Е? Защо млъкна? Продължавай.

— Виж какво, това не е по моята част, но четох вестника. — Той постави броя на „Джърнал“ върху бюрото и посочи първата му страница. — Какво е всичко това?

Хардин й хвърли небрежен поглед.

— Група съветници образуват нова политическа партия.

— Така пише. — Верисов се размърда в креслото. — Зная, че по-добре познаваш вътрешните проблеми от мен, но те те нападат по всички възможни начини, освен чрез физическо насилие. Каква е силата им?

— Дяволски силни са. Вероятно след следващите избори ще имат мнозинство в Съвета.

— А не и преди? — Верисов погледна изпод вежди кмета. — Има и други начини да се вземе властта, освен чрез избори.

— Да не ме смяташ за Виенис?

— Не. Но ремонтът на кораба ще отнеме месеци, а след това нападението е сигурно. Нашата отстъпка ще се изтълкува като ужасна слабост, а с имперския кръстосвач мощта на флотата на Виенис почти ще се удвои. Той ще нападне толкова сигурно, колкото е сигурно, че аз съм върховен жрец. Защо да поемаме риск? Направи едно от двете. Или разкрий плана на кампанията пред Съвета, или принуди Анакреон да действа сега.

Хардин се намръщи.

— Да принудя Анакреон да действа сега? Преди да е настъпила кризата? Това е единственото, което не трябва да правя. Знаеш, че съществуват Хари Селдън и планът му.

Верисов се поколеба и после измърмори:

— Значи си напълно сигурен, че съществува такъв план?

— Едва ли може да има съмнение — беше категоричният отговор. — Присъствах, когато се отвори криптата навремето и записът на Селдън тогава го разкри.

— Нямам предвид това, Хардин. Просто не виждам как е възможно да се предначертае историята за хиляда години напред. Може би Селдън се е надценил. — Верисов се посви под ироничния поглед на Хардин и добави: — Е, аз не съм психолог.

— Точно така. Никой от нас не е. Но на млади години получих известно образование — достатъчно, за да зная на какво е способна психологията, макар и сам да не мога да се възползвам от възможностите й. Няма съмнение, че Селдън е направил точно това, което твърди. Както казва той, Фондацията е била създадена като научно убежище — начин да се запазят науката и културата на умиращата Империя през започналите векове на варварство, за да се раздухат накрая отново във втора империя.

Верисов кимна с леко съмнение.

— Всички знаят, че се предполага нещата да се развият по този начин. Но можем ли да си позволим да поемаме рискове? Да рискуваме настоящето заради някакво мъгляво бъдеще?

— Трябва, защото бъдещето не е мъгляво. То е било изчислено и предначертано от Селдън. Всяка последваща криза в нашата история е отбелязана и всяка зависи от благоприятния изход на предишната. Това е едва втората криза и само Космосът знае какъв ефект би имало накрая дори и най-дребното отклонение.

— Доста кухи фрази.

— Не! В криптата навремето Хари Селдън каза, че при всяка криза нашата свобода на действие ще бъде ограничена дотолкова, че само по един начин на действие ще бъде възможен.

— За да се придържаме към правия път?

— За да не се отклоняваме, да. Но обратното, докато повече от един начин на действие е възможен, кризата не е достигната. Ние трябва да оставим събитията да се развиват сами, докато е възможно, и, Космос, точно това възнамерявам да направя.

Верисов не отговори. Той дъвчеше мълчаливо и недоволно долната си устна. Едва предишната година Хардин за първи път бе обсъдил проблема с него — истинския проблем как да противодействат на вражеската подготовка на Анакреон. И то само защото той, Верисов, се бе възпротивил срещу по-нататъшната примиренческа политика.

Хардин, изглежда, следеше мислите на своя посланик.

— Бих предпочел да не съм споделял с теб нищо по въпроса.

— Защо го казваш? — викна изненадан Верисов.

— Защото сега шест души: ти, аз, другите трима посланици и Йохан Лий имаме добра представа какво ще стане; а много се опасявам, че Селдън е искал никой да не знае.

— Защо?

— Защото дори напредничавата психология на Селдън е била ограничена. Тя не е могла да се справя с прекалено много независими променливи. Той не е могъл да работи продължително време с отделни индивиди; също както ти не можеш да прилагаш кинетичната теория на газовете към отделни молекули. Той е работил с тълпи, населения на цели планети и само със слепи тълпи, които не са притежавали предварителни познания за резултатите от собствените си действия.

— Това ми е ясно.

— Нищо не мога да сторя. Не съм достатъчно добър психолог, за да го обясня научно. Но ти го знаеш. На Терминус няма обучени психолози и математически текстове за тази наука. Явно е, че Селдън е искал никой на Терминус да не е в състояние да разбере предварително бъдещето. Желал е да действаме сляпо — и поради това правилно — според закона за психологията на тълпата. Както ти казах навремето, въобще не знаех накъде се отправяме, когато за първи път прогоних анакреонците. Мисълта ми беше да поддържам равновесие на силите, нищо повече. Едва след това помислих, че виждам в събитията някаква нишка; но направих всичко възможно да не предприемам нищо въз основа на това познание. Намеса, породена от предвиждане, щеше да внесе безредие в плана.

Верисов кимна замислено.

— Чувал съм почти толкова сложни доводи в храмовете на Анакреон. Как се надяваш да разбереш кога ще настъпи подходящият момент за действие?

— Той вече е ясен. Ти признаваш, че щом ремонтираме бойния кораб, нищо няма да спре Виенис да ни нападне. Тогава няма да има друга алтернатива.

— Да.

— Добре. Това е външният аспект. Междувременно ти също така приемаш, че от следващите избори ще имаме нов и враждебно настроен Съвет, който ще ни принуди да предприемем действия срещу Анакреон. Тук няма алтернатива.

— Да.

— Веднага щом изчезнат всички алтернативи, кризата е настъпила. Въпреки това… аз се тревожа.

Той млъкна, а Верисов изчакваше. Бавно, почти без желание, Хардин продължи:

— Мисля — просто хрумване, — че е планирано външното и вътрешното напрежение да достигнат връхната си точка едновременно. Засега има няколко месеца разлика, Виенис сигурно ще ни нападне преди пролетта, а изборите са следната година.

— Това не изглежда да е от значение.

— Не зная. Може да се дължи на неизбежни грешки в изчисленията или на факта, че ми е известно прекалено много. Опитвах се никога да не допусна предвидливостта ми да оказва влияние върху моите действия, но как мога да съм сигурен? И какви последици ще има от несъответствието? Както и да е — той вдигна поглед, — едно нещо съм решил.

— И какво е то?

— Когато започне да се развива кризата, ще отида на Анакреон. Искам да бъда на самото място… Е, достатъчно, Верисов. Става късно. Хайде да излезем и да се повеселим. Иска ми се да се поотпусна.

— Да го направим тук — рече Верисов. — Не желая да ме разпознаят, защото в противен случай знаеш какво ще каже тази нова партия, която създават скъпоценните ти съветници. Нареди да донесат бренди.

И Хардин нареди, но да не бъде много.

3

В миналото, когато Галактичната империя обхващаше цялата Галактика и Анакреон беше най-богатата префектура в Периферията, не един император бе посещавал официално вицекралския дворец. И никой не си бе заминавал, без да направи поне опит да си премери силите с въздушен бегач и иглено оръжие срещу перушинестата летяща крепост, както наричат птицата наяк.

С упадъка славата на Анакреон изцяло се бе стопила във времето. Вицекралският дворец представляваше пронизвана от течения купчина развалини с изключение на крилото, което специалисти на Фондацията бяха реставрирали. И от двеста години на Анакреон не бяха виждали никакъв император.

Ловът на птиците наяк обаче продължаваше да бъде кралски спорт, а точното око при стрелба с иглено оръжие все още беше първото изискване към кралете на Анакреон.

Леополд I, крал на Анакреон и — както неизменно, но лъжливо се прибавяше — владетел на Външните територии, макар да не беше навършил шестнадесет години, вече многократно бе доказвал своето умение. Беше застрелял първата си птица наяк още когато едва бе навършил тринадесет; бе свалил десетата птица в седмицата след възшествието си на трона; а сега се връщаше с четиридесет и шестото пернато.

— Петдесет, преди да навърша пълнолетие — възторжено заяви той. — Кой иска да се обзаложим?

Придворните никога не се обзалагат срещу умението на краля си. Защото съществува смъртоносната опасност да спечелят. Затова никой не прие облога и кралят ги остави с повишен дух, за да смени спортните си дрехи.

— Леополд!

Кралят спря веднага заради единствения глас, който можеше да го накара да го стори. Той се обърна помръкнал.

Виенис стоеше на прага на стаята си и се вглеждаше със смръщени вежди в племенника си.

— Отпрати ги. — Той махна нетърпеливо с ръка. — Разкарай ги.

Кралят кимна рязко и двамата шамбелани се поклониха и се отдалечиха заднишком по стълбите. Леополд влезе в стаята на чичо си.

Виенис изгледа втренчено и навъсено спортния костюм на краля.

— Доста скоро ще трябва да се занимаваш с по-сериозни неща, отколкото с лов на наяки.

Обърна се и пристъпи тежко към бюрото си. Откакто бе остарял за силното въздушно течение, опасното приближаване до крилата на наяка, клатенето и бързото изкачване на бегача с едно движение на краката, той възненавидя самия спорт.

Леополд разбираше причината за вкиснатото настроение на вуйчо си и не без известно злорадство започна да разправя възторжено:

— Днес трябваше да си с нас, чичо. В гъсталаците на Самия вдигнахме една чудовищна птица. И страшно храбра. Гонихме я два часа по поне сто и осемдесет квадратни километра площ. Тогава стигнах до Сънуърдс — той показваше с ръце, сякаш отново е върху машината — и се гмурнах в тирбушон. Улучих я при излитането в плешката, малко под лявото крило. Побесня и зави под прав ъгъл. Приех предизвикателството и завих наляво, като зачаках да се стрелне надолу към мен. И тя наистина се стрелна. Преди да се отдръпна, беше на едно крило разстояние и тогава…

— Леополд!

— Е! Убих я.

— Сигурен съм, че си успял. А сега ще ми обърнеш ли внимание?

Кралят повдигна рамене, отиде до малката масичка и загриза един орех от Лера, нацупен съвсем не по кралски. Не смееше да срещне погледа на чичо си.

— Днес бях на кораба — поде като предисловие Виенис.

— Какъв кораб?

— Има само един кораб. Корабът. Който Фондацията ремонтира за флотата. Старият имперски кръстосвач. Достатъчно ясен ли съм?

— Онзи ли? Виждаш ли, нали ти казах, че ако я помолим, Фондацията ще го ремонтира. Знаеш, че тази твоя история, дето искали да ни нападнат, са празни приказки. Защото, ако искаха, защо ще ремонтират кораба? Знаеш, в това няма никакъв смисъл.

— Леополд, ти си глупак!

Кралят, който току-що бе хвърлил черупката на ореха и поднасяше още един към устата си, се изчерви.

— Виж какво — отвърна той с гняв, едва извисил се над заядливостта, — мисля, че не бива да ме наричаш така. Забравяш се. Знаеш, след два месеца навършвам пълнолетие.

— Да, и си в прекрасно състояние да поемеш кралските отговорности. Ако прекарваш половината от времето, което хабиш за лов на наяки, за да се оправяш с обществените дела, веднага с чиста съвест ще се откажа от регентството.

— Пет пари не давам. Знаеш, това няма нищо общо със случая. Факт е, че макар да си регент и мой чичо, аз все пак съм крал, а ти си ми поданик. Не бива да ме наричаш глупак, а във всеки случай не бива и да седиш в мое присъствие. Не си ми поискал позволение. Мисля, че трябва да внимаваш, защото мога да предприема нещо по този въпрос, и то доста скоро.

Погледът на Виенис беше студен.

— Мога ли да ви наричам „Ваше величество“?

— Да.

— Много добре! Ваше величество, вие сте глупак!

Тъмните му очи светнаха изпод прошарените вежди и младият крал бавно седна. За миг върху лицето на регента се изписа израз на язвително задоволство, но бързо изчезна. Дебелите му устни се разтегнаха в усмивка и едната му ръка легна върху рамото на краля.

— Не обръщай внимание, Леополд. Не трябваше да ти говоря толкова грубо. Понякога е трудно да се държиш както подобава, когато напрежението от такива събития… Разбираш, нали? — Макар думите да бяха примирителни, в очите му имаше нещо, което не се беше смекчило.

— Да — отвърна несигурно Леополд. — Знаеш, държавните дела са дяволски трудни. — Помисли си, не без известно опасение, дали не го очаква скучна обсада от безсмислени подробности за годишната търговия със Смирно и продължителната свада за рядко населените светове в Червения коридор.

Виенис заговори отново.

— Мислех да поговоря по-рано за това с теб, момчето ми, и може би трябваше да го направя, но зная, че младежкият ти дух не проявява търпение към сухите подробности на държавното управление.

— Ами да, много добре… — кимна Леополд.

Чичо му го прекъсна решително и продължи:

— Но след два месеца навършваш пълнолетие. Освен това в трудните времена, които ни предстоят, ще трябва да вземаш пълно и дейно участие. Отсега нататък ти ще бъдеш крал, Леополд.

Леополд отново кимна, но лицето му оставаше безизразно.

— Ще има война, Леополд.

— Война! Но със Смирно сключихме мир…

— Не със Смирно. Със самата Фондация.

— Но, чичо, те се съгласиха да ремонтират кораба. Ти каза… — Гласът му пресекна, когато чичото сви устни.

— Леополд — приятелският тон се бе поизпарил, — трябва да поговорим като мъже. Независимо дали корабът бъде ремонтиран или не, налага се да воюваме с Фондацията; дори още повече, защото се ремонтира. Фондацията е източник на енергия и мощ. Цялото величие на Анакреон, всичките му кораби, градовете, хората и търговията му зависят от капките и отпадъците енергия, които Фондацията му дава с нежелание. Самият аз помня времето, когато градовете на Анакреон се отопляваха с въглища и петрол. Но да оставим това настрана; ти не можеш да го схванеш.

— Струва ми се — подхвърли свенливо кралят, — че би трябвало да сме благодарни…

— Благодарни ли? — изрева Виенис. — Благодарни, когато на тях им се свиди дори утайката, докато Космосът знае какво пазят за себе си — и с каква скрита цел! Само за да могат един ден да владеят Галактиката. — Той присви очи и ръката му се стовари върху коляното на племенника му. — Леополд, ти си крал на Анакреон. Твоите деца и децата на децата ти могат да станат крале на Вселената, ако притежаваш енергията, която Фондацията не ни дава.

— В това има истина. — Очите на Леополд светнаха и гърбът му се изправи. — В крайна сметка какво право имат те да я пазят само за себе си? Знаеш, не е почтено. Анакреон също представлява нещо.

— Виждаш ли, започваш да разбираш. А сега, момчето ми, помисли какво ще стане, ако Смирно реши само да нападне Фондацията и успее да присвои цялата тази енергия? Колко време, мислиш, ще можем да издържим, преди да се превърнем във васална държава? Колко време ще се задържиш на трона?

Леополд се оживи.

— Космос, да! Знаеш, напълно прав си. Трябва да ударим първи. Това е чисто и просто самоотбрана.

Усмивката на Виенис леко се разшири.

— Освен всичко друго навремето, в самото начало на царуването на твоя дядо, Анакреон действително установи военна база върху планетата на Фондацията — Терминус. База, жизнено необходима за националната отбрана. В резултат на машинациите на водача на Фондацията, лукаво псе, учен без капка благородна кръв във вените, ние бяхме принудени да изоставим базата. Разбираш ли, Леополд? Този човек от простолюдието унижи дядо ти. Помня го! Беше малко по-възрастен от мен, когато дойде на Анакреон с дяволска усмивка, дяволски мозък и мощта на другите три кралства зад гърба си, обединени от страх в съюз срещу величието на Анакреон.

Леополд се изчерви и блясъкът в очите му се разгоря.

— Селдън ми е свидетел, ако бях на мястото на дядо си, щях да се бия, дори и при такива обстоятелства.

— Не, Леополд. Решихме да изчакаме — да изтрием обидата в подходящ момент. Баща ти, преди ненавременната му смърт, се надяваше, че именно той ще… Добре, добре! — Виенис се извърна за миг. После продължи, сякаш потискаше вълнението си. — Той ми беше брат. Но ако синът му…

— Да, чичо, няма да се окажа недостоен за него. Реших. Изглежда справедливо Анакреон да затрие това гнездо на негодяи, и то незабавно.

— Не, не веднага. Първо, трябва да изчакаме да завърши напълно ремонтът на бойния кораб. Самият факт, че приеха да го ремонтират, доказва колко се страхуват от нас. Глупаците се опитват да ни умилостивят, но ние няма да се отклоним от нашия път, нали така?

Леополд удари с юмрук по дланта на другата си ръка.

— Не, докато аз съм крал на Анакреон.

Устната на Виенис потръпна язвително.

— Освен това налага се да изчакаме да пристигне Салвор Хардин.

— Салвор Хардин! — Очите на краля внезапно се закръглиха, а младежкият овал на голото му лице загуби почти твърдите черти, които се бяха появили по него.

— Да, Леополд, самият ръководител на Фондацията идва на Анакреон за твоя рожден ден — вероятно за да ни успокои с медени думи. Но това няма да му помогне.

— Салвор Хардин! — почти измърмори кралят.

— Плаши ли те името? — смръщи се Виенис. — Това е същият Салвор Хардин, който при предишното си посещение натика носовете ни в праха. Нали не забравяш тази смъртоносна обида на кралския род? И то от човек от простолюдието. Утайката на обществото.

— Не. Разбира се. Не, няма. Няма! Ще му се отплатим… но… но малко се опасявам.

— Опасяваш ли се? — изправи се регентът. — От какво? От какво, младо… — Той се задави.

— Ще бъде… хм… нещо като богохулство да се нападне Фондацията. Искам да кажа… — Той млъкна.

— Продължавай.

— Искам да кажа — рече объркано Леополд, — че ако наистина съществува галактичен дух, на него… хм… може да не му хареса. Не мислиш ли така?

— Не, не мисля — беше резкият отговор. Виенис отново седна и устните му се изкривиха в странна усмивка. — Ти май наистина си мислиш доста за галактичния дух, а? Можеше да се очаква, като те оставих да правиш каквото си искаш. Разбирам, че си се наслушал на приказките на Верисов.

— Той обяснява много неща…

— За галактичния дух ли?

— Да.

— Слушай, ти, пале с жълто по устата, той много по-малко от мен вярва в тази клоунада, а аз въобще не вярвам в нея. Колко пъти е казвано, че всичките тези приказки са глупост?

— Ами зная това. Но Верисов твърди…

— Верисов да върви по дяволите. Това са глупости.

Настъпи кратко непокорно мълчание, после Леополд се обади:

— Въпреки това всички вярват. Искам да кажа, в цялата тази история за пророка Хари Селдън и за това, как е основал Фондацията, за да изпълни заповедите му, та да можем един ден да се върнем в земния рай, и как всеки, който не се подчинява на заповедите му, ще бъде унищожен завинаги. Хората вярват. Ръководил съм фестивали и съм сигурен, че вярват.

— Да, хората вярват; но ние — не. И можеш да си благодарен, че е така, защото според тази глупост ти си крал по божествено право и сам си полубог. Много удобно. Отстранява всякаква възможност за бунт и осигурява пълно подчинение във всичко. И точно затова, Леополд, ти трябва да вземеш активно участие, като наредиш да се обяви война на Фондацията. Аз съм само регент и обикновен човек. За тях ти си крал и повече от полубожество.

— Но предполагам, че всъщност не съм — рече замислено кралят.

— Не, не си — разнесе се ироничният отговор, — но си такъв за всички, освен за хората на Фондацията. Разбираш ли? За всички, освен за хората на Фондацията. Щом ги отстраним, не ще има кой да отрича твоята божественост. Помисли за това!

— А после ще можем сами да управляваме енергийните устройства на храмовете и корабите, които летят без хора на борда, и да манипулираме със свещената храна, която лекува рак и всичко останало? Верисов твърди, че само благословените от галактичния дух могат…

— Да, така твърди Верисов! След Салвор Хардин най-големият ти враг е Верисов. Дръж се с мен, Леополд, и не се тревожи за тях. Заедно ние ще създадем отново империя — не само кралствата на Анакреон, а империя, която ще включва всяко от милиардите слънца на Галактиката. Това не е ли по-хубаво от някакъв земен рай на думи?

— Дааа.

— Може ли Верисов да ти обещае нещо повече?

— Не.

— Много добре. — Гласът му зазвуча повелително. — Предполагам, че можем да смятаме въпроса за приключен. — Той не изчака за отговор. — Върви. Аз ще сляза по-късно. И още нещо, Леополд.

Младият крал се обърна на прага. Усмихваше се цялото лице на Виенис, но не и очите му.

— Внимавай, когато ходиш на лов за наяки, момчето ми. След нещастието с баща ти понякога имам най-странни предчувствия за теб. В бъркотията, когато въздухът се изпълва със стрелите на иглените оръжия, човек никога не знае какво може да се случи. Надявам се, че наистина ще внимаваш. И ще постъпиш както ти казах по отношение на Фондацията, нали?

Очите на Леополд се разшириха и той сведе поглед.

— Да… разбира се.

— Много добре! — Виенис се загледа в племенника си с безизразно лице и се върна при бюрото си.

А когато си тръгна, мислите на Леополд бяха мрачни и изпълнени с опасения. Може би ще бъде най-добре да се победи Фондацията и да се вземе енергията, за която говори Виенис. Но после, когато войната свърши и той е седнал здраво на трона… Съвсем ясно съзна факта, че Виенис и двамата му арогантни сина засега са най-близките наследници на трона.

Но той беше крал. А кралете могат да пращат хора на разстрел. Дори чичовци и братовчеди.

4

След самия Сермак най-активен при обединяването на недоволните елементи, които се сляха в станалата вече креслива Партия на действието, беше Люис Борт. Но той не бе взел участие в делегацията, посетила Салвор Хардин преди почти половин година. Не поради липса на признание за заслугите му; точно обратното. Той отсъстваше по много важна причина — по онова време се намираше в столичната планета на Анакреон.

Беше я посетил като частно лице. Не се срещна с никакви официални представители и не направи нищо важно. Просто наблюдаваше затънтените кътчета на оживената планета и навираше носа си в разни най-невероятни места.

Върна се у дома към края на къс зимен ден, започнал с облаци и завършващ със сняг, и след час седеше край осмоъгълната маса в дома на Сермак.

Първите му думи не бяха предназначени да подобрят атмосферата, сред която се бяха събрали хората, вече значително потиснати от сгъстяващия се, изпълнен със сняг полумрак навън.

— Опасявам се — започна той, — че нашето положение, както обикновено се нарича с мелодраматичната терминология, е „загубена кауза“.

— Така ли мислиш? — попита мрачно Сермак.

— Вече не е въпрос на мисли, Сермак. Няма място за никакво друго мнение.

— Въоръжаването… — поде Докор Уолто леко надуто, но Борт веднага го прекъсна.

— Забрави го. Това е стара песен. — Погледът му премина по насядалите в кръг. — Говоря за хората. Признавам, че първоначално идеята ми беше да се опитаме да подбудим някакъв дворцов преврат и да турим на престола крал, по-благоприятно разположен към Фондацията. Идеята беше добра. И още е такава. Единственият й дребен недостатък е, че е невъзможно. Великият Салвор Хардин се е погрижил за това.

— Да ни беше разправил подробности, Борт… — подкани го кисело Сермак.

— Подробности! Няма никакви! Не е толкова просто. Става въпрос за цялото проклето положение на Анакреон. За религията, създадена от Фондацията. Тя действа успешно!

— Ами!

— Трябва с очите си да се убедите как действа, за да я оцените. Тук виждате само, че имаме голямо учебно заведение за обучението на жреци и че от време на време в някой затънтен край на града се организира специално представление за поклонниците — нищо повече. Като общо явление цялата работа почти не ни засяга. Но на Анакреон…

Лем Тарки приглади с един пръст педантичната си малка брадичка ала Ван Дайк и се прокашля.

— Що за религия е? Хардин винаги е разправял, че тя е само напудрена глупост, която ги кара да приемат безпрекословно нашата наука. Помниш ли, Сермак, тогава ни каза…

— Обясненията на Хардин — напомни му Сермак — рядко трябва да се приемат за чиста монета. Но що за религия е, Борт?

Борт се замисли.

— От етична гледна точка е много добра. Малко се отличава от различните философии в старата Империя. Висок морален стандарт и така нататък. Няма от какво да се оплачеш. Религията е едно от големите цивилизоващи влияния в историята и в това отношение тя изпълнява…

— Знаем го — прекъсна го Сермак нетърпеливо. — Говори по същество.

— Добре. — Борт се смути леко, но не го показа. — Религията, която Фондацията е създала и подкрепя, не го забравяйте, е изградена изцяло върху авторитарна основа. Единствено жреците имат достъп до управлението на научната апаратура, която сме дали на Анакреон, но те са се научили да работят с нея само на практика. Вярват напълно в тази религия и в… хм… духовната стойност на енергията, с която боравят. Например преди два месеца някакъв глупак си поиграл с централата в храма Тесалекиан — един от най-големите. Разбира се, вдигнал във въздуха пет квартала от града. Всички, включително и жреците, го сметнали за отмъщение на боговете.

— Спомням си. Навремето вестниците публикуваха някаква объркана версия. Не разбирам към какво клониш.

— Тогава слушай — рече рязко Борт. — Жреците образуват йерархия, на чийто връх е кралят — на него се гледа като на по-дребно божество. Той е абсолютен монарх по божие право, а хората напълно вярват в това, дори и жреците. Не можеш да свалиш такъв крал. Сега разбираш ли същността?

— Почакай — прекъсна го в този миг Уолто. — Какво искаш да кажеш, като твърдиш, че Хардин е устроил всичко това? Каква е неговата роля?

Борт изгледа събеседника си с горчивина.

— Фондацията усърдно е насърчавала тази заблуда. С цялата си наука ние подкрепяме измамата. Няма фестивал, който кралят да не ръководи, обграден от радиоактивна аура, блеснала около цялото му тяло и извисена като диадема над главата му. Всеки, който се докосне до него, получава силно обгаряне. В решителни мигове той може да се придвижва от едно място на друго по въздуха, като се предполага, че го върши с помощта на божествения дух. С един жест изпълва храма с бисерна вътрешна светлина. Тези съвсем прости номера, които изпълняваме в негова чест, нямат край; но дори жреците, макар самите те да ги извършват, вярват в тях.

— Лошо! — възкликна Сермак, като прехапа устни.

— Щях да зароня сълзи като фонтана в Общинския парк — продължи Борт искрено, — когато помислих каква възможност сме изпуснали. Да вземем например положението преди тридесет години, когато Хардин е спасил Фондацията от Анакреон. По онова време населението на Анакреон не е знаело факта, че Империята запада. След зеонийската революция те повече или по-малко са се оправяли сами, но дори след като връзките били прекъснати и онзи пират, дядото на Леополд, се самопровъзгласил за крал, те не съзнавали напълно, че Империята е загинала.

Ако императорът е имал куража да се опита, би могъл да възстанови властта си там с два крайцера и с помощта на вътрешен бунт, който несъмнено е щял да се надигне. И ние, ние, бихме могли да направим същото; но не, Хардин създал култ към монарха. Лично аз не го разбирам. Защо? Защо? Защо?

— Какво — попита внезапно Джейм Орси — прави Верисов? Навремето той беше напредничав привърженик на действието. Какво прави той там? И той ли е сляп?

— Не зная — отвърна рязко Борт. — За тях той е върховен жрец. Доколкото ми е известно, не прави нищо друго, освен да дава съвети на жреците по техническите въпроси. Фигурант, да върви по дяволите, фигурант!

Всички замълчаха и обърнаха погледи към Сермак. Младият ръководител на партията загриза нервно ноктите си, после каза високо:

— Лошо. Работата не е чиста. — Той се огледа и прибави по-енергично: — Нима Хардин е чак такъв глупак?

— Изглежда, че е — вдигна рамене Борт.

— Няма начин! Има нещо нередно. За да си прережем така напълно и безнадеждно гърлата, е необходима страхотна глупост. Повече, отколкото е възможно да притежава Хардин, дори и да беше глупак, което твърдя, че не е така. От друга страна — да създадеш религия, която да ликвидира всякаква възможност за вътрешни безредици. И освен това — да снабдиш Анакреон с всички оръжия за водене на война. Не го разбирам.

— Нещата действително са малко неясни, признавам — съгласи се Борт, — но такива са фактите. Какво друго можем да мислим?

— Чисто предателство — подхвърли нервно Уолто. — Те му плащат.

Но Сермак нетърпеливо поклати глава.

— Не ми се струва вероятно. Цялата история е толкова налудничава и безсмислена… Кажи, Борт, чу ли нещо за някакъв боен кораб, който се говори, че Фондацията ремонтира за военнокосмическия флот на Анакреон?

— Боен кораб ли?

— Стар имперски крайцер…

— Не, не съм. Но това не означава нищо. Военните корабостроителници са религиозни светилища, до които обикновените хора нямат никакъв достъп. Никой никога нищо не научава за военнокосмнческия флот.

Е, все пак се пуснаха някои слухове. Членове на партията повдигнаха въпроса в Съвета. Знаете ли, Хардин въобще не ги опроверга. Неговият говорител порица хората, които пускат слухове, и не каза нищо повече. Може да е от значение.

— Пасва с всичко останало — подхвърли Борт. — Ако е вярно, е направо лудост. Но няма да е по-лошо от останалото.

— Предполагам — намеси се Орси, — че Хардин не разполага с някакво тайно оръжие. То би могло…

— Да — отвърна ядно Сермак, — огромна кукла на пружина, която ще изскочи от кутията си в психологически подбран момент и ще изплаши до смърт Виенис. По-добре е Фондацията да се взриви сама и да си спести агонията на очакването, ако трябва да разчита на някакво тайно оръжие.

— Ами — прибързано смени темата Орси, — въпросът се свежда до следното — колко време ни остава. А, Борт?

— Добре. Точно в това е въпросът. Но не гледай към мен; аз не зная. Анакреонският печат въобще никога не споменава Фондацията. Точно сега той е пълен с материали за наближаващите тържества и с нищо друго. Знаете, че следващата седмица Леополд става пълнолетен.

— Тогава разполагаме с месеци. — Уолто се усмихна за пръв път тази вечер. — Осигурено ни е време…

— Осигурено друг път — нетърпеливо го прекъсна Борт. — Казвам ви, кралят е бог. Предполагате ли, че трябва да организира пропагандна кампания, за да накара хората си да придобият войнствен дух? Нима смятате, че му е необходимо да ни обвини в агресия и да премахне всички задръжки пред евтината емоционалност? Когато настане време да се удари, Леополд ще даде заповед и хората ще се бият. Толкова е просто. Това е най-гадното в системата. Постъпките на бога не подлежат на съмнение. Доколкото зная, той може да издаде такава заповед още утре. А вие си мислете каквото искате.

Всички заговориха едновременно и Сермак заудря с юмрук по масата, за да въдвори тишина, когато външната врата се отвори и вътре нахлу Леви Нораст. Той заизкачва със скокове стъпалата, без да свали палтото си, като оставяше след себе си снежни следи.

— Вижте! — викна той и хвърли на масата студен, поръсен със сняг вестник. — И екраните излъчват същото.

Разгънаха вестника и пет глави се сведоха над него.

— Велики Космос — рече с приглушен глас Сермак, — той отива на Анакреон! Отива на Анакреон!

— Това е предателство! — изпищя Тарки във внезапна възбуда. — Проклет да съм, ако Уолто не е прав. Той ни е продал и сега отива там да си прибере тридесетте сребърника.

Сермак се беше изправил.

— Вече нямаме избор. Утре ще поискам от Съвета Хардин да бъде обвинен в държавна измяна. И ако това не стане…

5

Снегът бе престанал, но беше натрупал значително и лъскавата наземна кола трудно и с грохот напредваше по празните улици. Мътната сива светлина на зараждащото се утро беше студена не само в поетичния смисъл, но и съвсем буквално — и дори при тогавашното бурно положение в политическия живот на Фондацията никой, независимо дали беше привърженик на действието или на Хардин, не бе имал достатъчно горещ дух, за да започне толкова рано дейността си по улиците.

Това не се хареса на Йохан Лий и мърморенето му се засили.

— Ще изглежда зле, Хардин. Ще кажат, че си се измъкнал.

— Нека го кажат, ако желаят. Трябва да отида на Анакреон и искам това да стане без неприятности. Достатъчно, Лий.

Хардин се облегна на меката седалка и потръпна леко. В добре отоплената кола не беше студено, но в този покрит със сняг свят дори през стъклото се усещаше нещо мразовито, което го тревожеше.

— Някой ден — каза той замислено, — когато стигнем дотам, ще трябва да се оправя климатът на Терминус. Това може да се осъществи.

— Бих искал да видя — отвърна Лий — най-напред осъществени някои други неща. Какво ще кажеш например да се оправи климатът на Сермак? Приятна суха килия с двадесет и пет градуса температура през цялата година ще бъде много подходяща.

— И тогава наистина ще се нуждая от охрана — рече Хардин, — а не само тези двамата. Той посочи двете „горили“ на Лий, седнали отпред при водача, които оглеждаха напрегнато празните улици с ръце върху атомните бластери. — Ти явно искаш да подпалиш гражданска война.

— Аз ли искам? Има други подпалвачи, а и не е нужно много, мога да ти го кажа. — Той започна да изброява на грубите си пръсти. — Първо, вчера Сермак вдигна страшен шум в Градския съвет и поиска да бъдеш обвинен в държавна измяна.

— Имаше пълното право да го направи — отвърна Хардин хладнокръвно. — Освен това предложението му бе отхвърлено с 206 срещу 184 гласа.

— Разбира се. Мнозинство от двадесет и два гласа, когато разчитахме поне на шестдесет. Не го отричай; знаеш, че беше така.

— Мина доста оспорвано — призна Хардин.

— Добре. Второ, след гласуването петдесет и деветте членове на Партията на действието се изправиха на задните си крака и напуснаха залата на Съвета. — Хардин премълча и Лий продължи. — И трето, преди да напусне, Сермак изрева, че ти си предател, че отиваш на Анакреон, за да си вземеш тридесетте сребърника, че мнозинството в камарата на Съвета, като е отказало да приеме обвинението, е станало съучастник в измяната и че името на тяхната партия ненапразно е Партия на действието. За какво ти говори това?

— За неприятности, предполагам.

— А сега се измъкваш призори като престъпник. Трябва да се изправиш насреща им, Хардин, и ако се налага, да обявиш военно положение, Космосът ми е свидетел!

— Насилието е последното средство…

— … на некомпетентния. Глупости!

— Добре. Ще видим. А сега ме слушай внимателно, Лий. Преди тридесет години криптата се отвори и на петдесетата годишнина от основаването на Фондацията се появи запис на Хари Селдън, за да ни даде първата идея за онова, което става в действителност.

— Помня — кимна Лий унесен в спомени и полуусмихнат. — Беше в деня, в който взехме в наши ръце управлението.

— Точно така. Беше първият ден от първата ни голяма криза. Тази е втората, а след три седмици, броено от днес, ще бъде осемдесетата годишнина от основаването на Фондацията. Това не ти ли подсказва нещо важно?

— Искаш да намекнеш, че той отново ще се появи?

— Не съм свършил. Нали разбираш, Селдън никога не е споменавал, че ще се появи отново, но това може да е част от целия му план. Той винаги е полагал големи усилия да не допусне да стигнат до нас някакви предвиждания. А и няма начин да се установи дали радиевият часовник е нагласен за нови отваряния, освен ако разбием криптата — но вероятно тя е устроена така, че ако се опитаме да го направим, ще се взриви. Бил съм там на всяка годишнина от първата му поява насам, просто за всеки случай. Той въобще не се появи, но сега за първи път оттогава наистина е настъпила криза.

— В такъв случай ще се появи.

— Може би. Не зная. Но в това е същността. На днешната сесия на Съвета, веднага след като съобщиш, че съм заминал за Анакреон, ще ги уведомиш също официално, че на четиринадесети март ще видим нов запис на Хари Селдън, съдържащ изключително важно послание относно последната, успешно завършила криза. Това е много решаващо, Лий. Не прибавяй нищо друго, колкото и въпроси да ти зададат.

— Ще повярват ли? — запита Лий с втренчен в него поглед.

— Няма значение. Ще ги обърка, а аз искам само това.

Докато се чудят дали е вярно или какво възнамерявам, ако не е, те ще решат да отложат действията си за след четиринадесети март. Аз ще се върна доста преди тази дата.

— Но това „успешно завършила“? — видът на Лий издаваше неувереност. — То е заблуда!

— Много объркваща заблуда. Ето го космодрума!

В далечината мрачно се извисяваше чакащият космически кораб. Хардин закрачи през снега натам и при отворения шлюз се обърна с протегната ръка.

— Довиждане, Лий. Не ми се иска да те оставям по такъв начин на топа на устата, но няма друг, на когото мога да се доверя. Моля те, пази се от огъня.

— Не се безпокой. Пламъкът е достатъчно горещ. Ще изпълня нарежданията. — Той се отдръпна и шлюзът се затвори.

6

Салвор Хардин не отпътува веднага за планетата Анакреон, от която кралството бе взело името си. Той пристигна там едва в деня преди коронацията, след като набързо бе посетил осем от най-големите звездни системи на кралството — оставаше само колкото да поговори с местните представители на Фондацията.

Пътуването му създаде потискаща представа за големината на кралството. Беше тресчица, незначително петънце в сравнение с невъобразимите простори на Галактичната империя, на която навремето е било изтъкнат член; но за човек, чиито мисловни навици са били изградени на една само планета и при това рядко населена, мерките на Анакреон в площи и население бяха зашеметяващи.

Като запазваше почти напълно границите на бившата префектура Анакреон, то обхващаше двадесет и пет звездни системи, шест от които имаха повече от един обитаван свят. Населението от деветнадесет милиарда, макар да беше по-малко, отколкото в славните дни на Империята, бързо се увеличаваше успоредно с все по-големия научен напредък, поощряван от Фондацията.

И едва сега Хардин се смая от огромността на тази задача. Дори след тридесет години само главната планета притежаваше енергия. Външните провинции все още имаха огромни райони, където ползването на атомната енергия не беше възобновено. Дори постигнатият напредък нямаше да е възможен, ако не бяха все още годните за работа реликви, оставени от отлива на Империята.

Когато пристигнаха на главната планета, Хардин установи, че всякаква нормална делова дейност е напълно замряла. Из външните провинции още нямаше празненства; но тук, на планетата Анакреон, всеки човек участваше трескаво във възбудената, блестяща религиозна бъркотия, оповестяваща пълнолетието на техния крал Леополд.

Хардин успя да задържи само половин час изтощения и изтормозен Верисов, преди посланикът да беше принуден да се втурне да надзирава още един храмов фестивал. Но половината час се оказа изключително полезен и Хардин доста доволен се подготви за фойерверките през нощта.

Изобщо той се държеше като наблюдател, защото не изпитваше влечение към религиозните обреди, които несъмнено трябваше да извърши, ако разберяха кой е. Затова, когато балната зала на двореца се изпълни с блестяща тълпа, съставена от представители на най-висшата и най-високопоставената аристокрация, той не се отделяше от стените и едва го забелязваха или въобще не му обръщаха внимание.

Бяха го представили на Леополд заедно с дълга редица други, и то от безопасно разстояние, защото кралят седеше отделен във впечатляващо самотно величие, обграден от смъртоносния си радиоактивен ореол. И само след по-малко от час този същият крал щеше да заеме мястото си върху масивния трон от родиево-иридиева сплав, украсен със златни релефи и скъпоценни камъни, а след това тронът и всичко около него щеше да се издигне величествено във въздуха, бавно щеше да прелети над пода и да увисне до големия прозорец, през който огромните тълпи от обикновени хора можеха да видят своя крал и да се навикат почти до припадък. Разбира се, тронът нямаше да е толкова масивен, ако в него не беше вграден атомен двигател.

Минаваше единадесет часът. Хардин не го свърташе и се надигна на пръсти, за да вижда по-добре. Устоя на желанието да се качи върху стол. Тогава видя Виенис да си пробива път през тълпата към него и се отпусна.

Виенис напредваше бавно. Почти на всяка крачка трябваше да разменя любезно думи с някой уважаван благородник, чийто дядо бе помагал на дядото на Леополд да граби кралството и поради това бе получил титлата херцог.

Накрая Виенис се освободи от последния, облечен в униформа пер и стигна до Хардин. Усмивката му се изкриви самодоволно, а черните му очи гледаха изпод вежди с блясъци на задоволство.

— Драги Хардин — поде той с нисък глас, — щом отказвате да съобщите кой сте, трябва да очаквате скука.

— Не скучая, Ваше превъзходителство. Всичко е изключително интересно. Знаете, че на Терминус нямаме подобни спектакли.

— Несъмнено. Но бихте ли дошли в моите помещения, където ще можем да поговорим по-обстойно и значително по-уединени?

— Разбира се.

Хванати под ръка, двамата се изкачиха по стълбището и не една вдовстваща херцогиня вдигна изненадана лорнета си и се зачуди кой ли е този, облечен в обикновени дрехи и интересен на вид чужденец, на когото принц-регентът така явно отдаваше почит.

В покоите на Виенис Хардин се отпусна в пълно удобство и с промърморена благодарност прие чашата питие, налято лично от ръката на регента.

— Вино от Локрис, Хардин — отбеляза Виенис, — от кралската изба. Истинско — на възраст два века. Било е направено десет години преди зеонийския бунт.

— Истинска кралска напитка — съгласи се Хардин учтиво. — За Леополд I, крал на Анакреон.

Пиха и след последвалото мълчание Виенис добави иронично:

— И скоро император на Периферията, а по-нататък кой знае? Някой ден Галактиката може отново да бъде обединена.

— Несъмнено. От Анакреон ли?

— Защо не? С помощта на Фондацията нашето научно превъзходство над останалата част от Периферията ще бъде неоспоримо.

Хардин остави празната си чаша.

— Да, разбира се — каза той, — само че Фондацията е задължена да помага на всяка нация, която поиска от нея научна помощ. Поради високия идеализъм на правителството ни и великата морална цел на нашия основател Хари Селдън ние не сме в състояние да отдаваме предпочитания. Това не може да се промени, Ваше превъзходителство.

Усмивката на Виенис се разшири.

— Духът на Галактиката — да използвам популярния жаргон — помага на онези, които си помагат сами. Разбирам напълно, че оставена сама на себе си, Фондацията никога няма да ни сътрудничи.

— Не бих се изразил така. Ние ремонтирахме за вас имперски кръстосвач, макар моето навигационно управление да го искаше за изследователски цели.

— Изследователски цели! — повтори иронично последните му думи регентът. — Да! Но нямаше да го ремонтирате, ако не ви бях заплашил с война.

— Не зная — отвърна с успокоителен жест Хардин.

— Аз зная. И заплахата винаги е била действителна.

— И продължава да съществува?

— Сега е вече доста късно да се говори за заплахи. — Виенис бе хвърлил бърз поглед върху часовника на бюрото му. — Слушайте, Хардин, вие сте били вече веднъж на Анакреон. Тогава бяхте млад; и двамата бяхме млади. Но дори и тогава имахме съвсем различен поглед върху нещата. Вие сте, както казват, миролюбец, нали?

— Предполагам, че съм. Поне смятам насилието за неикономичен начин да се постигне определена цел. Винаги съществуват по-добри заместители, макар понякога да не са толкова преки.

— Да, чувал съм прословутия ви израз „Насилието е последното средство на некомпетентния“. И все пак — регентът почеса леко едното си ухо с превзета разсеяност, — не бих нарекъл себе си точно некомпетентен.

Хардин кимна учтиво и не отвърна нищо.

— И все пак — продължи Виенис, — винаги съм вярвал в прякото действие. Вярвал съм в това, да прокарвам пряка пътека в моята цел и да следвам тази пътека. По този начин съм постигнал много и очаквам да постигна още повече.

— Зная — прекъсна го Хардин. — Убеден съм, че прокарвате пътека като тази, която описвате за вас и за децата ви, водеща към трона. Като се има предвид нещастната гибел на бащата на краля — вашия по-стар брат — и нестабилното здравословно състояние на краля. Неговото здравословно състояние е нестабилно, нали?

Виенис се намръщи от удара и гласът му стана рязък.

— Вероятно ще разберете, Хардин, че е за предпочитане да избягвате някои теми. Може в качеството си на кмет на Терминус да смятате, че притежавате привилегията да… хм… правите неблагоразумни забележки, но ако е така, моля ви, откажете се от това си схващане. Не съм човек, който се плаши от думи. Моята философия в живота е била, че трудностите изчезват, когато се изправиш смело срещу тях и още никога не съм им обръщал гръб.

— Не се съмнявам. А на каква по-точно трудност отказвате да обърнете гръб в сегашния момент?

— Трудността, Хардин, да се убеди Фондацията да ни сътрудничи. Вашата политика на мир, разберете го, ви е накарала да направите няколко твърде сериозни грешки само защото сте подценили смелостта на вашите противници. Не всички се плашат от преки действия като вас.

— Например? — подметна Хардин.

— Например вие сам дойдохте на Анакреон и сам ме придружихте в покоите ми.

— И какво нередно има в това? — Хардин се огледа.

— Нищо — рече регентът, — освен че отвън тази стая дежурят петима добре въоръжени и готови да стрелят полицаи. Не смятам, че можете да излезете, Хардин.

Кметът повдигна вежди.

— Не желая да излизам веднага. Нима толкова се боите от мен?

— Въобще не се страхувам от вас. Но това може да послужи, за да ви увери в решителността ми. Да го наречем ли жест?

— Наречете го както искате — отвърна Хардин с безразличие. — Няма да се разтревожа от този инцидент, както и да предпочетете да го наречете.

— Сигурен съм, че с времето отношението ви ще се промени. Но вие направихте и друга грешка, Хардин, по-сериозна. Изглежда, че планетата Терминус е напълно беззащитна.

— Естествено. От какво трябва да се опасяваме? Не застрашаваме ничии интереси и служим еднакво на всички.

— И докато вие оставахте безпомощни — продължи Виенис, — любезно ни помогнахте да се въоръжим, като ни оказахте специална помощ, за да създадем нашата флота — мощна флота. Всъщност флота, която, след като ни подарихте имперския кръстосвач, е непобедима.

— Ваше превъзходителство, губите си времето. — Хардин понечи да стане от креслото. — Ако искате да кажете, че обявявате война и ме осведомявате за това, ще трябва да ми позволите веднага да се свържа с моето правителство.

— Седнете, Хардин. Не обявявам война и вие въобще няма да се свързвате с правителството си. Когато войната избухне — не се обяви, Хардин, а избухне, Фондацията ще бъде уведомена своевременно от атомните изстрели на анакреонската флота под командването на сина ми на борда на флагманския кораб „Виенис“, бивш кръстосвач от имперската флота.

— И кога ще стане всичко това? — намръщи се Хардин.

— Ако наистина ви интересува, корабите напуснаха Анакреон точно преди петдесет минути, в единадесет часа, и първият изстрел ще бъде даден веднага при доближаване до Терминус, което означава утре по пладне. Можете да се смятате за военнопленник.

— Точно за такъв се смятам, Ваше превъзходителство — каза Хардин, като продължаваше да се мръщи. — Но съм разочарован.

Виенис се усмихна презрително.

— Това ли е всичко?

— Да. Мислех, че моментът на коронацията — полунощ, нали разбирате? — ще бъде логичното време да се раздвижи флотата. Явно сте искали да започнете войната, докато още сте регент. Другият начин щеше да е по-драматичен.

— Какво, в името на Космоса, говорите? — втренчи поглед в него регентът.

— Не разбирате ли? — попита тихо Хардин. — Подготвил съм ответния си удар за полунощ.

Виенис се надигна от креслото си.

— Блъфът ви няма да мине. Не съществува възможност за ответен удар. Ако разчитате на подкрепата на другите кралства, забравете за нея. Техните обединени флоти въобще не са противник за нашата.

— Зная. Не възнамерявам да изстрелям нито един снаряд. Само че преди една седмица бе съобщено, че днес в полунощ планетата Анакреон се поставя под възбрана.

— Под възбрана ли?

— Да. Ако не разбирате, мога да ви обясня, че всички жреци на Анакреон ще започнат стачка, освен ако аз отменя заповедта. Но няма да го сторя, защото съм задържан в изолация; а дори и да не беше така, не желая да го направя. — Той се наведе напред и добави с внезапно оживление: — Съзнавате ли, Ваше превъзходителство, че нападение срещу Фондацията не е с нищо по-малко от най-отявлено светотатство?

Виенис явно се опитваше да си възвърне самообладанието.

— Не ми разправяйте приказки, Хардин. Запазете ги за тълпата.

— Драги Виенис, за кого мислите, че ги пазя? Предполагам, че през последния половин час всеки храм на Анакреон се е превърнал в център на тълпа, която слуша как свещеникът им разяснява точно това. Няма нито един мъж или жена на Анакреон, които да не знаят, че правителството им е предприело злобно, непредизвикано нападение срещу центъра на тяхната религия. До полунощ остават само четири минути. По-добре ще е да слезете в залата, за да наблюдавате събитията. С петима пазачи пред вратата тук ще бъда в безопасност. — Той се облегна назад в креслото, наля си още една чаша вино от Локрис и се загледа в тавана с пълно безразличие.

Виенис изприщи въздуха с приглушена псувня и се втурна навън от стаята.

Елитът в залата бе притихнал, когато се образува широка пътека до трона. Сега Леополд седеше на него с ръце, поставени неподвижно върху страничните облегалки, с високо вдигната глава и замръзнало изражение на лицето. Огромните полилеи светеха по-слабо и в разсеяната светлина на многоцветните малки крушки „атомо“, които обсипваха сводестия таван, кралският ореол гиздаво блестеше, издигаше се над главата му и образуваше пламтяща диадема.

Виенис спря на стълбището. Никой не го видя; всички погледи бяха обърнати към трона. Стисна юмруци и остана на мястото си. Хардин не можеше с блъфа си да го принуди да предприеме глупави действия.

И тогава тронът помръдна. Издигна се нагоре и заплава без никакъв шум. Отмести се от подиума, спусна се бавно по стъпалата и после хоризонтално, на петнадесетина сантиметра над пода, се отправи към огромния отворен прозорец.

При басовите удари на камбаната, които известиха полунощ, той спря пред прозореца и ореолът на краля загасна.

За един замръзнал миг кралят не помръдна, изкривил лице от изненада, без ореол, чисто човечен; след това тронът се разклати и с шумен трясък се стовари от петнадесет сантиметра върху пода, точно когато всички светлини в двореца изгаснаха.

Над крясъците и бъркотията се разнесе гласът на Виенис:

— Донесете факлите! Донесете факлите!

Той започна да нанася удари надясно и наляво в тълпата и си проби път до вратата. Отвън в мрака бяха нахлули дворцовите стражи.

Някак върнаха факлите обратно в залата; факли, които трябваше да се използват в гигантската процесия по улиците на града след коронацията.

Стражите се втурнаха обратно в залата с факли — сини, зелени и червени; там странната светлина освети уплашени, объркани лица.

— Нищо лошо не е станало — извика Виенис. — Останете по местата си. След малко ще имаме енергия. — Обърна се към капитана на стражата, застанал в положение „мирно“. — Какво става, капитане?

— Ваше превъзходителство — отвърна той веднага, — дворецът е обграден от жителите на града.

— Какво искат? — изръмжа Виенис.

— Начело е един жрец. Установи се, че е върховният жрец Поли Верисов. Той настоява незабавно да бъде освободен кметът Салвор Хардин и да се прекрати войната срещу Фондацията. — Докладът бе направен с безизразния тон на офицер, но погледът му се местеше неспокойно.

— Ако някой от сганта — викна Виенис, — се опита да премине през портите на двореца, веднага го изгорете. Засега нищо повече. Нека викат! Утре ще си разчистим сметките!

Факлите бяха вече разпределени и залата отново се осветяваше. Виенис се втурна към трона, все още заседнал край прозореца, и изправи на крака слисания, силно пребледнял Леополд.

— Ела с мен. — Той хвърли поглед през прозореца. Градът беше в пълен мрак. Отдолу се дочуваха прегракналите, неразбираеми викове на тълпата. Светлина имаше само вдясно, където се намираше храмът Арголид. Виенис изруга гневно и повлече краля. Втурна се в покоите си с петимата стражи по петите му. Леополд ги следваше с широко отворени очи, занемял от уплаха.

— Хардин — поде Виенис дрезгаво, — играете си със сили, прекалено големи за вас.

Кметът не му обърна никакво внимание. В перлената светлина на джобното фенерче „атомо“, поставено до него, той остана седнал с леко иронична усмивка върху лицето.

— Добро утро, Ваше величество — обърна се той към Леополд. — Поздравявам ви с коронацията.

— Хардин — викна отново Виенис, — наредете на вашите жреци да се заемат със задълженията си.

Хардин го изгледа хладнокръвно.

— Заповядайте им вие, Виенис, и се убедете кой си играе със сили, прекалено големи за него. Точно сега на Анакреон нито едно колело не се върти. Нито една лампа не свети, освен в храмовете. Не тече и капка вода, освен в храмовете. По наветрената половина на планетата няма нито една калория топлина, освен в храмовете. Болниците не приемат никакви пациенти. Централите са спрени. Никакъв кораб не може да излети. Ако не ви харесва, Виенис, вие можете да наредите на жреците да се върнат на работа. Аз не желая.

— Космосът ми е свидетел, Хардин, ще им наредя. Ако трябва да стигнем до решителен сблъсък, така да бъде. Ще видим дали вашите жреци ще устоят на армията. Тази нощ всеки храм на планетата ще бъде поставен под надзора на армията.

— Много добре, но как ще издадете заповедите? Всички комуникационни съоръжения на планетата не действат. Ще установите, че радиото, телевизията, ултракъсовълновите устройства не работят. Всъщност единственото съобщително съоръжение на планетата, което ще продължи да работи — извън храмовете, разбира се, — е телевизорът тук, а аз съм го настроил само на приемане.

Виенис с мъка се опита да си поеме дъх, а Хардин продължи:

— Ако пожелаете, можете да наредите на армията си да нахлуе в храма Арголид край двореца и след това да използвате апаратите с ултракъси вълни, за да се свържете с други части на планетата. Но се опасявам, че ако го направите, тълпата ще разкъса на парчета вашите армейци — и тогава кой ще пази двореца ви, Виенис? И живота ви, Виенис?

— Ще издържим, дяволе — отвърна Виенис с надебелен глас. — Ще издържим през деня. Нека тълпата си реве и нека да няма енергия, но ще издържим. А когато се разнесе новината, че Фондацията е завзета, вашата скъпоценна тълпа ще установи върху какъв вакуум е била изградена религията й, ще изостави вашите жреци и ще се обърне срещу тях. Давам ви срок до утре по пладне, Хардин, защото можете да спрете енергията на Анакреон, но не сте в състояние да спрете моята флота. — Гласът му беше прегракнал, но ликуващ. — Те летят, Хардин, и начело е големият кръстосвач, който сам наредихте да се ремонтира.

— Да — отвърна небрежно Хардин, — кръстосвачът, който сам наредих да се ремонтира… но по мой начин. Кажете, Виенис, чувал ли сте за ултракъсовълновото реле? Не, виждам, че не сте. Е, след около две минути ще разберете какво може да направи такова реле. — Докато говореше, телевизорът заработи и той се поправи. — Не, след две секунди. Седнете, Виенис, и слушайте.

7

Тео Апорат беше един от най-висшите жреци на Анакреон. Само поради старшинството си той заслужаваше своето назначение като главен жрец на флагманския кораб „Виенис“.

Но не ставаше дума само за ранг или старшинство. Той познаваше кораба. При ремонта му бе работил под прякото ръководство на светите хора от самата Фондация. Беше ремонтирал двигателите по техни нареждания. Беше сменил проводниците на мониторите, преустроил съобщителната система, закрил пробойните по корпуса, подсилил подпорите. Дори му бяха разрешили да помага, когато мъдреците от Фондацията бяха монтирали толкова свято устройство, каквото никога преди не е било поставяно на кораб, било е запазено само за този прекрасен гигант — ултракъсовълново реле.

Нищо чудно, че изпитвате сърдечна болка заради целите, за които бе предопределен възхитителният кораб. Не бе пожелал да повярва онова, което му бе казал Верисов — че корабът ще се използва за ужасно зло; че оръдията му ще се насочат срещу великата Фондация. Насочени срещу онази Фондация, където като младеж го бяха обучили, на която се дължеше всичко свято.

Но сега, след онова, което му бе съобщил адмиралът, не можеше да се съмнява повече.

Как беше възможно кралят, получил небесна благословия, да допусне това омразно действие? А дали беше кралят? Дали това не е постъпка на прокълнатия регент Виенис, без кралят да знае въобще? И именно синът на същия Виенис, който беше адмирал, преди пет минути му бе казал: „Ти се грижи за душите и благословиите си, жрецо. Аз ще се погрижа за моя кораб.“

Апорат се усмихна потайно. Той щеше да се погрижи за своите души и благословии — и за проклятията си, а принц Лефкин скоро щеше да захленчи.

Вече беше влязъл в кабината със съобщителни устройства. Помощникът му вървеше пред него и двамата дежурни офицери не бяха предприели нищо, за да му попречат. Главният жрец имаше правото да влиза свободно навсякъде из кораба.

— Затворете вратата — нареди Апорат и погледна хронометъра. До дванадесет оставаха пет минути. Беше разчел добре времето.

С бързи опитни движения премести малките лостове, които включваха всички канали, така че гласът и образът му достигаха до всяка част на дългия над три километра кораб.

— Войници на кралския флагмански кораб „Виенис“, слушайте! Говори главният жрец на кораба! — Знаеше, че звукът от гласа му отеква от кърмовия атомен ад в самия край на кораба до навигационните пултове в носовата част. — Вашият кораб — викна Апорат — се готви да извърши светотатство. Без да го знаете, той върши нещо, което ще обрече душата на всеки от вас на вечен космически мраз! Слушайте! Вашият командир възнамерява да отведе този кораб до Фондацията и там да бомбардира източника на всяка благодат, за да го подчини на грешната си воля. И тъй като такова е неговото намерение, аз в името на Галактичния дух го отстранявам от командването, защото не може да има командване там, откъдето се е оттеглила благословията на Галактичния дух. Дори божественият крал не може да задържи трона си без съгласието на духа. — Докато помощникът му слушаше в благоговение, а двамата офицери с нарастващ страх, гласът му придоби по-дълбок тон. — И тъй като този кораб се отправя да изпълнява дело на дявола, от него е отнета благословията на Духа. — Той вдигна тържествено ръка и пред хилядите телевизори из кораба войниците се свиха разтреперани, когато внушителният образ на техния жрец заговори отново. — В името на Космическия дух, на неговия пророк Хари Селдън и на неговите тълкуватели, светите мъже на Фондацията, аз проклинам този кораб. Нека телевизорите на кораба, които са очите му, да ослепеят. Нека изпълнителните механизми, които са ръцете му, да се парализират. Нека атомните реактори, които са юмруците му, да заглъхнат. Нека двигателите му, които са сърцето му, да престанат да пулсират. Нека съобщителните връзки, които са гласът му, да онемеят. Нека вентилацията му, която е неговият дъх, да секне. Нека светлините му, които са неговата душа, да помръкнат. В името на Галактичния дух проклинам този кораб по този начин.

И при последната му дума, точно в дванадесет часа, една ръка, отдалечена на светлинни години в храма Арголид, включи ултракъсовълновото реле, което със светкавичната скорост на ултракъсите вълни включи друго реле на флагманския кораб „Виенис“.

И корабът умря!

Защото главната характеристика на научната религия е, че тя наистина действа и че проклятия като тези на Апорат са действително смъртоносни.

Апорат видя мракът да нахлува в кораба и чу как внезапно спря далечното тихо бръмчене на хиператомните двигатели. Обзе го чувство на тържествуване и от джоба на дългата си роба той извади фенерче „атомо“ със собствен източник на енергия, което изпълни помещението с перлена светлина.

Погледна надолу към двамата войници, които, макар да бяха храбри мъже, се гърчеха на колене, обхванати от непреодолим смъртен страх.

— Спасете душите ни, Ваше светейшество. Ние сме бедни хора, не знаем нищо за престъпленията на нашите командири — изхленчи единият от тях.

— Последвайте ме — изрече сурово Апорат. — Душите ви още не са загубени.

Корабът представляваше бъркотия от мрак, сред който страхът беше толкова плътен и осезаем, че едва ли не се усещаше като отвратителна миризма. Войниците се трупаха близо до местата, през които минаваше Апорат с неговия кръг светлина, стремяха се да докоснат ръба на робата му, молеха за най-дребно снизхождение. И винаги следваше същият отговор:

— Следвайте ме!

Намери принц Лефкин да търси опипом път през офицерските помещения, като ругаеше на висок глас и искаше светлина. Адмиралът се взря в главния жрец с омраза в погледа.

— Ето те и теб! — Лефкин бе наследил сините очи от майка си, но нещо в извивката на носа и кривогледството го бележеха като син на Виенис. — Какво означава това твое предателство? Върни енергията на кораба. Тук аз съм командир.

— Вече не — заяви мрачно Апорат. Лефкин се огледа, обезумял от ярост.

— Хванете този човек. Арестувайте го или ще изхвърля гол в Космоса всеки, до когото е достигнал гласът ми. — Той помълча и после изкрещя: — Заповядва ви вашият адмирал. Арестувайте го! — След това загуби напълно самообладание. — Нима позволявате да ви мами този клоун, този палячо? Нима треперите в ужас пред религия, съставена от облаци и лунни лъчи? Този човек е шарлатанин, а Галактичния дух, за който говори, е измама на въображението, предназначена да…

Апорат го прекъсна гневно:

— Хванете богохулника. Като го слушате, душите ви се излагат на опасност.

И незабавно благородният адмирал бе съборен от сграбчилите го ръце на десетина войници.

— Дръжте го и вървете след мен!

Апорат се извърна и с влачения след него Лефкин през претъпканите от войници коридори се върна в съобщителния център. Там нареди на бившия командир да застане пред единствения телевизор, който работеше.

— Заповядай на останалата част от флотата да спре и да се подготви за връщане на Анакреон.

Раздърпаният, окървавен, бит и полузамаян Лефкин направи каквото му наредиха.

— А сега — продължи мрачно Апорат — ние сме във връзка с Анакреон чрез ултракъсовълнов лъч. Говори каквото ти заповядам.

Лефкин направи жест на отказ, а тълпата в помещението и другите хора, които изпълваха коридорите навън, заръмжаха заплашително.

— Говори! — рече Апорат. — Започвай: Флотата на Анакреон…

Лефкин заговори.

8

В покоите на Виенис цареше абсолютна тишина, когато образът на принц Лефкин се появи върху екрана на телевизора. При вида на измъченото лице и разкъсаната униформа на сина си регентът ахна стреснато, след което се стовари в едно кресло с разкривено от изненада и страх лице.

Хардин слушаше безстрастно с леко сплетени в скута ръце, а току-що коронясаният крал Леополд седеше свит в най-тъмния ъгъл и спазматично хапеше обшития си със злато ръкав. Дори войниците бяха загубили безчувствените си погледи, прерогатива на военните, и от мястото си край вратата, където бяха застанали с готови за стрелба атомни бластери, се вглеждаха плахо в образа върху екрана.

Лефкин говореше с нежелание, с уморен глас, който понякога прекъсваше, сякаш го подтикваха, и то не твърде внимателно.

— Флотата на Анакреон… осъзнала характера на мисията… отказва да участва в… ужасното светотатство… връща се на Анакреон… и отправя следния ултиматум… към онези светотатствени грешници… които биха се осмелили да използват нечестива сила срещу Фондацията… източник на всяка благодат… и срещу Галактичния дух. Да се прекратят веднага всякакви военни действия срещу истинската вяра… и да се гарантира по подходящ за флотата начин… представяна от главния бордови жрец Тео Апорат… че никога в бъдеще такава война няма да бъде започната и че… — последва дълга пауза и после той продължи, — … и че досегашният принц-регент Виенис… ще бъде затворен… и съден от духовен съд… за неговите престъпления. В противен случай кралската флота… при завръщането си на Анакреон… ще срине двореца със земята… и ще вземе всички други мерки… които са необходими… за да унищожи гнездото на грешниците… и бърлогата на погубващите човешки души хора, които засега са на власт.

Гласът замлъкна със сподавено изхлипване и екранът избледня. Пръстите на Хардин погалиха бързо фенерчето „атомо“, светлината му помръкна, докато в полумрака досегашният регент, кралят и войниците се превърнаха в сенки с неясни очертания; и за първи път се видя, че Хардин е обкръжен от ореол.

Не беше блестящата светлина, прерогативът на кралете, не толкова грандиозна, по-малко впечатляваща и все пак по свой начин по-ефикасна и полезна.

Когато се обърна към същия този Виенис, който преди един час му бе заявил, че е военнопленник и Терминус скоро ще бъде разрушена, и който сега беше само свита сянка, пречупена и мълчалива, гласът на Хардин прозвуча иронично.

— Има една древна басня — поде Хардин, — може би стара колкото човечеството, защото най-древните записи, в които се открива, са само копия на още по-отдавнашни книги и вероятно тя ще ви заинтересува. Ето какво разказва. Един кон имал мощен и опасен враг — вълк, и живеел в постоянен страх за живота си. Тъй като изпаднал в отчаяние, сетил се да потърси силен съюзник. Затова отишъл при човека и му предложил съюз, като изтъкнал, че вълкът е и негов враг. Човекът веднага приел сътрудничеството и предложил незабавно да убие вълка, ако само новият му съюзник му помогне, като постави на разположение на човека своята бързина. Конят проявил добро желание и позволил на човека да му постави юзда и седло. Човекът го яхнал, подгонил вълка и го убил.

Конят изпитал радост и облекчение, благодарил на човека и казал: „Сега, след като нашият враг е мъртъв, махни юздата и седлото и възстанови свободата ми“.

Човекът се изсмял на висок глас и отвърнал: „Какви ги говориш! Дий, коньо!“ — И го пришпорил силно.

Отново тишина. Сянката Виенис не помръдна.

— Надявам се, че схващате аналогията — продължи спокойно Хардин. — В желанието си да заздравят завинаги пълната власт над своите народи, кралете на Четирите кралства приеха научната религия, която ги правеше божествени; но същата тази религия беше тяхната юзда и седло, защото поставяше животворната кръв на атомната енергия в ръцете на жреците, а заслужава да се отбележи, че те получават нареждания от нас, а не от вас. Убихте вълка, но не можахте да се отървете от юздите…

Виенис скочи на крака. В полумрака очите му бяха като изпълнени с лудост дупки. Говореше с надебелен език, несвързано:

— И все пак ще те докопам. Няма да ми избягаш. Ще изгниеш! Нека ни взривят. Нека унищожат всичко! Ти ще гниеш! Ще те докопам! Войници! — ревна той истерично. — Застреляйте този човек! Убийте го! Убийте го!

Хардин се обърна в креслото с лице към войниците и се усмихна. Един от тях насочи към него атомния си бластер и след това го сведе. Другите дори не помръднаха. Салвор Хардин, кмет на Терминус, заобиколен от меката светлина на ореола, усмихващ се толкова уверено и пред когото се разпадна цялата мощ на Анакреон, беше прекалено голям за тях въпреки заповедите на крещящия маниак зад него.

Виенис изкрещя някакво проклятие и се хвърля към най-близкия войник. Издърпа от ръцете му атомния бластер, насочи го към Хардин, който не помръдна, натисна спусъка и го задържа.

Бледият непрекъснат лъч удари в силовото поле, което обграждаше кмета на Терминус, и безобидно бе всмукан и неутрализиран. Виенис натисна по-силно спусъка и се изсмя налудничаво.

Хардин продължаваше да се усмихва, а силовото му поле засия малко по-ярко, когато погълна енергията на атомния взрив. В своя ъгъл Леополд закри очи и простена.

С вик на отчаяние Виенис смени целта си и отново стреля — стовари се на пода с взривена, изчезнала глава.

Хардин потръпна при тази гледка и измърмори:

— Човек на „прякото действие“ до края. Последното убежище!

9

Криптата на времето беше пълна, препълнена — многото повече хора от наличните кресла се бяха наредили в три редици в задната част на помещението.

Салвор Хардин сравни сегашната голяма група с няколкото души, които присъстваха при първата поява на Хари Селдън преди тридесет години. Тогава бяха само шестима: петимата стари енциклопедисти — сега всичките починали — той, младият кмет фигурант. Точно този ден той с помощта на Йохан Лий бе премахнал клеймото на „фигурантството“ от своя пост.

Сега беше съвсем различно; различно във всяко отношение. Всички членове на Градския съвет очакваха появата на Селдън. Хардин все още беше кмет, но вече разполагаше с голяма власт; а след пълното поражение на Анакреон беше и много популярен. Когато се бе върнал от Анакреон с новината за смъртта на Виенис и с новия договор, подписан от треперещия Леополд, беше посрещнат с бурен единодушен вот на доверие. След като скоро го последваха подобни договори, подписани с всяко от другите три кралства — договори, даващи на Фондацията такива права, че завинаги да се предотвратят всякакви опити за нападение, подобно на нападението на Анакреон — по всички улици на град Терминус се състояха факелни шествия. Дори името на Хари Селдън не се славословеше на по-висок глас.

Устните на Хардин трепнаха. Подобна беше популярността му и след първата криза.

В отсрещната част на помещението Сеф Сермак и Люис Борт разговаряха оживено, сякаш последните събития въобще не ги бяха засегнали. Те се бяха присъединили към единодушното одобрение; произнесоха речи, в които публично признаха грешката си, любезно се извиниха за използваните изрази в предишните прения, деликатно се оправдаха, като заявиха, че само са следвали повелите на своите убеждения и съвест — и веднага подеха нова акционистка кампания.

Йохан Лий докосна ръкава на Хардин и посочи многозначително часовника си.

Хардин вдигна поглед.

— Здравей, Лий. Още ли си кисел? Сега какво не е наред?

— Той трябва да се появи след пет минути, нали?

— Така предполагам. Миналия път появата му беше по пладне.

— А ако не се появи?

— Нима през целия си живот ще ме тормозиш с твоите тревоги? Ако не се появи, няма да го видим.

Лий се намръщи и бавно поклати глава.

— Ако тази работа се провали, ще изпаднем в друга бъркотия. Без подкрепата на Селдън за стореното от нас Сермак ще бъде свободен да започне всичко отначало. Той иска пряка анексия на четирите кралства и незабавна експанзия на Фондацията — ако е необходимо, и със сила.

— Зная. Огнегълтачът трябва да гълта огън дори ако се наложи сам да го наклажда. А ти, Лий, трябва да се тревожиш дори и ако се наложи да се убиеш, за да намериш за какво да се тревожиш.

Лий се накани да му отговори, но точно в този миг светлините пожълтяха, потъмняха и дъхът му секна. Вдигна ръка, за да посочи към стъклената кабина, която доминираше над половината помещение, и след това се отпусна с шумна въздишка в едно от креслата.

Самият Хардин се поизправи при появата на образа, който сега изпълваше кабината — човек в инвалидна количка? Единствен той от всички присъстващи можеше да си спомни деня преди десетилетия, когато този образ се бе появил за първи път. Тогава Хардин беше млад, а Селдън стар. От онова време образът не бе остарял с нито един ден, но кметът беше вече стар човек.

— Аз съм Хари Селдън! — заяви образът. Гласът беше старчески и тих. В помещението настъпи пълна тишина и Хари Селдън продължи с разговорен тон: — Тук съм за втори път. Разбира се, не зная дали някой от вас е бил първия път. Всъщност не мога по никакъв начин чрез сетивата си да разбера дали тук въобще има някой, но това не е от значение. Ако втората криза е била преодоляна напълно, вие трябва да сте тук; няма друга възможност. Ако не сте, значи втората криза се е оказала прекалено голяма за вас. — Той се усмихна чаровно. — Но аз се съмнявам в това, защото моите изчисления показват 98,4 процента вероятност, че през първите осемдесет години не ще има значителни отклонения от плана.

Според нашите изчисления сега сте стигнали до господство над варварските кралства в непосредствена близост до Фондацията. Както при първата криза ги възпряхте, като използвахте равновесие на силите, така при втората сте постигнали превъзходство чрез духовната власт срещу светската.

Но тук би трябвало да ви предупредя срещу прекалената самоувереност. Не е в намеренията ми при тези записи да правя предсказания, но няма нищо лошо, ако ви обърна внимание, че онова, което сега сте постигнали, е само ново равновесие, макар то да е такова, при което вашето положение да е значително по-добро. Духовната власт е достатъчна, за да отблъсне нападенията на светската, но не и за да напада на свой ред. Поради неизменното нарастване на противодействащата сила, известна като регионализъм или национализъм, духовната власт не може да надделее. Сигурен съм, че не ви казвам нищо ново.

Между другото, трябва да ме извините, че ви говоря така неопределено. Термините, които използвам, в най-добрия случай са само приблизително точни, но никой от вас не е квалифициран да разбере истинската символика на психоисторията, така че трябва да се задоволя с най-доброто, което мога да направя.

Сега Фондацията е само в началото на пътя, който води до новата империя. По работна сила и ресурси съседните кралства са все още поразително мощни в сравнение с вас. Извън тях е обширната заплетена джунгла на варваризма, проснала се до крайните предели на Галактиката. В това пространство все още се намират останки от Галактичната империя — и те, макар да са отслабени и да се разпадат, все още са несравнимо по-силни.

В този миг Хари Селдън вдигна книгата си и я отвори. Лицето му прие тържествено изражение.

— И никога не забравяйте, че преди осемдесет години бе основана и друга Фондация; Фондация в противоположния край на Галактиката, в Звезден край. Винаги ще трябва да се съобразявате с нея. Джентълмени, пред вас са деветстотин и двадесет години от плана. Проблемът е ваш! Заемете се с него!

Той сведе поглед към книгата и изчезна, а светлините блеснаха силно. Сред последвалата глъчка Лий се наведе на ухото на Хардин.

— Той не каза кога ще се появи отново.

— Зная — отвърна Хардин, — но съм уверен, че няма да се върне, преди ние двамата да сме безопасно и удобно настанени в гроба!

IV част

Търговците

1

ТЪРГОВЦИ — … и търговците непрекъснато изпреварвали политическата хегемония на Фондацията, простирали слабите си ръце през огромните разстояния на Периферията. Месеци или години можели да минат между поредните им кацания на Терминус; корабите им често представлявали развалини, скърпени как да е със саморъчно ремонтирани части и импровизации; не били от най-честите; храбростта им…

С всичко това те изградили империя, по-трайна от религиозния деспотизъм на Четирите кралства…

Безкрайни легенди се разправят за тези солидни, самотни хора, които полусериозно, полу на шега били възприели за мото част от една епиграма на Салвор Хардин: „Никога не позволявай на моралните ти задръжки да те спрат да направиш онова, което е справедливо!“ Сега е трудно да се каже кои легенди са действителност и кои са апокрифни. Вероятно няма нито една, която да не е претърпяла някои преувеличения…

Енциклопедия „Галактика“

Лимар Понйетс беше целият потънал в пяна, когато на неговия приемник се получи съобщението — а това доказва, че старата досадна поговорка за телесъобщенията и ваната е вярна дори в тъмното сурово пространство на галактичната Периферия.

За щастие онази част на независимия търговски кораб, която не е предназначена за различни стоки, е изключително уютна. Дотолкова, че душът с топла вода се намира в кабинка с размери шейсет сантиметра на метър и двадесет и е отдалечена само на три метра от пултовете за управление. Понйетс чу съвсем ясно отсеченото тракане на приемателя.

От него капеха ругатни и пяна, когато излезе, за да регулира гласовата връзка. Три часа по-късно до неговия кораб застана друг търговски съд и през въздушния шланг между двата влезе захилен младеж.

Понйетс побутна шумно напред най-доброто си кресло и се настани във въртящата се пилотска седалка.

— Какви ги вършиш, Горм? — попита той мрачно. — Нима ме гониш по целия път от Фондацията?

Лес Горм извади една цигара и поклати решително глава.

— Аз ли? В никакъв случай. Аз просто съм глупакът, който случайно кацна на Глиптал IV в деня, след като се бе получила пощата. Затова ме изпратиха да те гоня ей с тая дяволия.

Малката блестяща сфера бе предадена от ръка в ръка и Горм добави:

— Поверително е. Свръхсекретно. Не може да се довери на субетера и разни подобни. Поне така разбрах. Но е сигурно, че е лична капсула и само ти можеш да я отвориш.

Понйетс огледа капсулата с отвращение.

— Виждам. Не помня някога някоя от тях да е съдържала добри новини.

Капсулата се отвори в ръката му и тънката прозрачна лента полека се разви. Очите му бързо проследиха съобщението, защото, докато се появи краят на лентата, началото й вече беше станало кафяво и сбръчкано. След минута лентата почерня и се разпадна на съставните си молекули.

— О, Галактика! — изръмжа глухо Понйетс.

— Мога ли да помогна с нещо? — тихо попита Лес Горм. — Или е твърде секретно?

— Тъй като си в гилдията, може да ти се каже. Трябва да отида на Аскон.

— На онова място? Как така?

— Арестували са един търговец. Но не го разправяй. Внезапно върху лицето на Горм се появи гневно изражение.

— Арестували! Това е нарушение на конвенцията.

— Нарушение е и намесата в местната политика.

— Охо! Значи затова! — Горм се замисли. — Кой е търговецът? Познавам ли го?

— Не — отвърна рязко Понйетс, а Горм разбра намека и не зададе повече въпроси.

Понйетс беше станал и се взираше мрачно в екрана. Промърмори няколко ругатни по адрес на онази част от мъгливите форми, която беше тялото на Галактиката, после каза високо:

— Отвратителна бъркотия! Далеч съм от изпълнение на квотата си.

На Горм му просветна в главата.

— Ей, приятел, Аскон е закрита област.

— Точно така. На Аскон не можеш да продадеш дори джобно ножче. Те не желаят да купуват никакви атомни устройства. С моята квота, която вече издъхва, да се отиде там е истинско самоубийство.

— Не можеш ли да се измъкнеш?

— Познавам човека, за когото става въпрос — поклати разсеяно глава Понйетс. — Не мога да изоставя приятел. Е, какво пък? Аз съм в ръцете на Галактичния дух и се отправям весело натам, накъдето той посочи.

— Какво? — възкликна Горм озадачен. Понйетс го изгледа и се изсмя.

— Забравих. Ти никога не си чел „Книгата на духа“, нали?

— Не съм дори чувал за нея — отвърна рязко Горм.

— Е, щеше да си чувал, ако имаше религиозно образование.

— Религиозно образование ли? За жрец? — Горм беше поразен.

— Опасявам се, че е така. Това е моят тъмен срам и тайна. Само че се оказах прекалено костелив за светите отци. Изключиха ме по причини, достатъчни да ме приемат за светско обучение във Фондацията. Е, слушай, ще трябва да тръгвам. Как е квотата ти тази години?

Горм смачка цигарата и оправи шапката си.

— Сега карам последния товар. Ще се справя.

— Щастлив човек — изрече мрачно Понйетс и дълги минути след като Лес Горм си бе отишъл, седя неподвижно замечтан.

И така, Ескел Горов беше на Аскон, и то в затвора.

Лошо! Всъщност беше значително по-лошо, отколкото може би изглеждаше. Едно бе да разправяш на любопитния младеж размита версия на случая, за да се отървеш от него и да го изпратиш да си гледа работата. Съвсем друго беше да се изправиш пред истината.

Защото Лимар Понйетс бе от малкото хора, които знаеха, че майстор-търговецът Ескел Горов въобще не беше търговец, а нещо съвсем друго — агент на Фондацията!

2

Изминаха две седмици! Две седмици бяха изгубени!

Една седмица, за да стигне до Аскон, в далечните граници на чието пространство се строяваха все повече зорки бойни кораби, за да го пресрещнат. Каквато и да беше системата им за засичане, тя действаше, и при това добре.

Заобикаляха го бавно, без сигнали, невъзмутимо запазвайки едно и също разстояние помежду си, и грубо го насочваха към централното слънце на Аскон.

В краен случай Понйетс би могъл да се справи с тях. Корабите бяха останки от загиналата Галактична империя — но спортни яхти, а не бойни кораби. Без атомни оръжия те оставаха просто живописни и безсилни елипсоиди. Но Ескел Горов се намираше в ръцете им, а Горов не беше заложник, който може да се изостави. Асконците вероятно го знаеха.

И още една седмица — седмица, през която се наложи отегчително да си пробива път през облаците дребни чиновници, които образуваха преграда между Великия магистър и външния свят. Всеки дребен подсекретар трябваше да се ласкае и умилостивява. Всеки изискваше внимателно и до призляване да му се подмазваш за засукания подпис, който откриваше пътя към следващия чиновник на едно ниво по-нагоре.

За първи път Понйетс установи, че документите му на търговец са безполезни.

Сега най-после Великия магистър беше от другата страна на пазената от постове позлатена врата… и две седмици бяха изминали. Горов продължаваше да е в затвора, а товарът на Понйетс гниеше неизползван из трюмовете на кораба му.

Великия магистър беше дребен човек; дребосък с лисееща глава и силно набръчкано лице, чието тяло беше сякаш притиснато надолу до неподвижност от огромната блестяща кожена яка около врата му.

Пръстите му помръднаха наляво и надясно и редицата въоръжени войници се отдръпна да направи път, по който Понйетс закрачи към подножието на държавния трон.

— Не говори — сопна се Великия магистър и понечилите да се разтворят устни на Понйетс се стиснаха плътно.

— Точно така. — Владетелят на Аскон явно се отпусна. — Не търпя безполезен брътвеж. Не можеш да ме заплашваш, а не понасям и ласкателства. Нито има повод за оплаквания на пострадала страна. Вече не съм в състояние да изброя колко пъти вие, скитниците, сте били предупреждавани, че вашите дяволски машини не са желани никъде на Аскон.

— Сър — поде Понйетс спокойно, — не се опитвам да оправдая въпросния търговец. Не е в политиката на търговците да се натрапват там, където не ги искат. Но Галактиката е голяма и преди се е случвало несъзнателно да се прекоси незаконно някоя граница. Грешка, достойна за съжаление.

— За съжаление, разбира се — изпищя Великия магистър. — Но дали е грешка? Вашите хора на Глиптал IV ме бомбардират с молби за преговори още от два часа, след като бе заловен светотатственият нещастник. Многократно ме предупредиха и за твоето идване. Прилича ми на добре организирана спасителна кампания. Изглежда, доста неща са били предвидени — малко прекалено за грешка, независимо дали тя е за съжаление или не. — Черните очи на асконеца гледаха презрително. — И вие сте търговци — продължи той забързано, — прелитате от свят на свят като побъркани малки пеперуди, толкова налудничаво уверени в собствените си права, че можете да кацнете на най-голямата планета в Аскон, в центъра на системата, и да смятате това за несъзнателно объркване на границите? Хайде де, не е възможно.

Понйетс потръпна, без да го покаже.

— Ако опитът за търговия — продължи упорито той — е бил съзнателен, Ваше благородие, той е крайно безразсъден и в противоречие с най-строгите правила на нашата гилдия.

— Безразсъден, да — потвърди рязко асконецът. — До такава степен, че вероятно вашият другар ще заплати за него с живота си.

Стомахът на Понйетс се присви. Не можеше да има колебание.

— Смъртта, Ваше благоговение — поде той, — е толкова абсолютно и невъзвратимо явление, че сигурно съществува някаква алтернатива.

Последва пауза преди предпазливия отговор.

— Чувал съм, че Фондацията е богата.

— Богата? Разбира се. Но вие отказвате да взимате именно нашите богатства. Атомните ни устройства струват…

— Вашите стоки нямат стойност, защото им липсва благословията на прародителите. Стоките ви са порочни и прокълнати, защото върху тях е наложена възбраната на прадедите ни. — Изреченията се произнасяха напевно, рецитираха се формули. Клепачите на Великия магистър се сведоха и той каза многозначително: — Нямате ли нищо друго ценно?

Търговецът не разбра смисъла на въпроса му.

— Не разбирам. Какво искате?

Асконецът разпери ръце.

— Желаеш да си сменим местата и да ти съобщя какво аз искам. Мисля, че няма. Изглежда, колегата ти ще трябва да изтърпи наказанието, определено от асконския кодекс за светотатство. Смърт чрез задушаване с газ. Ние сме само обикновен народ. В подобен случай най-бедният селянин няма да получи нищо повече. Аз самият няма да получа по-малко.

— Ваше благоговение — измърмори безнадеждно Понйетс, — ще ми бъде ли разрешено да говоря със затворника?

— Асконските закони — изрече студено Великия магистър — не разрешават да се говори с осъден човек.

Мислено Понйетс сдържа дъха си.

— Ваше благоговение, моля ви да проявите милост към душата на един човек в часа, когато на тялото му предстои да бъде наказано. Той е бил изолиран от духовна утеха през цялото време, през което животът му е бил в опасност. Дори сега е изправен пред възможността да отлети неподготвен в лоното на Духа, който управлява всичко.

Великия магистър попита бавно и подозрително:

— Нима ти си Пазител на душата?

Понйетс смирено сведе глава.

— Получил съм такова образование. Сред празните пространства на Космоса скитащите търговци се нуждаят от хора като мен, които да се грижат за духовната страна на живота, отдаден толкова много на търговията и стремежа към светското.

Асконският владетел замислено смукна долната си устна.

— Всеки човек трябва да подготви душата си за пътешествието към духовете на предците. Но никога не съм мислил, че вие, търговците, вярвате в нещо.

3

Когато Лимар Понйетс влезе през тясната бронирана врата, Ескел Горов се размърда на кушетката и отвори едното си око. Вратата се затвори шумно зад Понйетс. Горов изломоти нещо и се изправи.

— Понйетс! Тебе ли пратиха?

— Чиста случайност — отвърна горчиво Понйетс — или дело на личния ми зъл демон. Точка първа, ти попадаш в някаква каша на Аскон. Точка втора, моят маршрут на продажби, както е известно на Търговската камара, ме отвежда на петдесет парсека от системата точно по времето, когато става събитието от точка първа. Точка трета, ние и преди сме работили заедно и Камарата го знае. Не е ли това мило, неизбежно положение? Отговорът просто се налага сам.

— Внимавай — рече Горов напрегнато. — Някой сигурно подслушва. Носиш ли деформатор на полето?

Понйетс посочи гривната с орнаменти, която обвиваше китката му, и Горов се успокои. Понйетс се огледа. Килията беше гола, но голяма, добре осветена и липсваха неприятни миризми.

— Не е лошо — каза той. — Отнасят се внимателно с теб.

Горов махна с ръка на тази забележка.

— Слушай, как успя да влезеш тук? Почти две седмици ме държат в пълна изолация.

— Още от пристигането ми, а? Е, изглежда, дъртакът, който е шеф, си има своите слабости. Склонен е към благочестиви речи, затова поех известен риск, който се оправда. Тук съм в качеството си на твой духовен съветник. Има нещо странно в благочестив човек като него. Той с удоволствие ще ти пререже гърлото, ако му изнася, но ще се поколебае да постави в опасност благоденствието на нематериалната ти и проблематична душа. Просто емпирична психология. Търговецът трябва да знае от всичко по малко.

Усмивката на Горов беше язвителна.

— Пък и си посещавал теологично училище. Човек на място си ти, Понйетс. Доволен съм, че теб са изпратили. Но Великия магистър не обича изключително душата ми. Спомена ли за някакъв откуп?

Очите на търговеца се присвиха.

— Направи намек… съвсем неуловим. И заплаши с умъртвяване с газ. Реших да се подсигуря и се измъкнах; лесно би могло да е капан. Значи е изнудване? Какво иска?

— Злато.

— Злато! — Понйетс се намръщи. — Самия метал ли? За какво му е?

— Това е тяхното разменно средство.

— Така ли? И откъде да взема злато?

— Откъдето успееш. Слушай, това е важно. Нищо няма да ми се случи, докато Великия магистър души с носа си аромата на златото. Обещай му го; толкова, колкото поиска. После, ако е необходимо, отиди до Фондацията да го вземеш. Когато ни освободят, ще ни съпроводят извън системата и тогава ще се разделим.

— А след това ще се върнеш и отново ще се опиташ — рече неодобрително Понйетс.

— Моята задача е да продам атомни устройства на Аскон.

— Ще те хванат, преди да си изминал един парсек в Космоса. Предполагам, че го знаеш?

— Не — отвърна Горов. — Но и да го знаех, това нямаше да промени нещата.

— Втория път ще те убият.

Горов повдигна рамене.

— Ако трябва отново да преговарям с Великия магистър — поде спокойно Понйетс, — искам да зная цялата история. Досега работя съвсем на сляпо. Всъщност няколкото безобидни забележки, които направих, докараха Негово благоговение почти до припадък.

— Много просто е — обясни Горов. — Единственият начин, по който можем да засилим сигурността на Фондацията тук, в Периферията, е да образуваме контролирана от религията търговска империя. Все още сме прекалено слаби, за да наложим политически контрол. Едва успяваме да държим Четирите кралства.

— Разбирам — кимна Понйетс. — А система, която не приеме нашите атомни устройства, никога няма да бъде поставена под религиозен контрол…

— И поради това може да стане център на независимост и враждебност. Да.

— Добре тогава — подхвърли Понйетс, — достатъчно за теорията. А сега какво точно пречи на продажбите? Религията ли? Великия магистър намекна нещо подобно.

— Тя е форма на обожествяване на прадедите. Преданията разказват за злокобно минало, от което са ги спасили простите и добродетелни герои от предишните поколения. Става въпрос за изопачаване на периода на анархия преди един век, когато имперските войски били прогонени и било образувано независимо правителство. Прогресивната наука и по-специално атомната енергия се отъждествяват със стария имперски режим, за който си спомнят с ужас.

— Така ли? Но те имат симпатични малки корабчета, които доста сръчно ме засякоха на разстояние два парсека. Намирисва ми на атомни съоръжения.

— Тези кораби несъмнено са останки от Империята — вдигна рамене Горов. — Вероятно с атомно задвижване. Каквото имат, пазят си го. Важното е, че не желаят нищо да подновяват, а вътрешната им икономика е изцяло неатомна. Точно това трябва да променим.

— Как възнамеряваш да го постигнеш?

— Като сломя съпротивата в една точка. Да го изразя по-просто, ако можех да продам джобно ножче с острие от силово поле на някой благородник, ще бъде в негов интерес да наложи приемането на закони, които да му позволят да го използва. Казано така направо, изглежда глупаво, но е правилно от психологична гледна точка. Да се извършат стратегически продажби в стратегически точки означава да се създаде проатомна фракция в двора.

— И за тази цел са те изпратили теб, докато аз съм тук само за да те откупя и да си отида, а ти ще продължиш опитите си? Не се ли поставят нещата малко наопаки?

— В какво отношение?

— Слушай — Понйетс внезапно се раздразни, — ти си дипломат, не си търговец и макар да се наричаш търговец, няма да станеш такъв. Тази работа е за човек, който е направил занаят от продажбата — а аз съм тук с цял товар, който се вмирисва неизползван, и с квота, която, изглежда, няма да бъде изпълнена.

— Искаш да кажеш, че ще рискуваш живота си за нещо, което не е твоя работа? — усмихна се с присвити устни Горов.

— Нима твърдиш, че става въпрос за патриотизъм, а търговците не са патриоти?

— Общоизвестно е, че не са. Пионерите никога не са.

— Добре. Съгласих се. Аз не се развявам из Космоса, за да спасявам Фондацията или нещо подобно. Целта ми е да печеля пари и това е моята възможност. Ако едновременно се помогне и на Фондацията, още по-добре. А живота си съм рискувал и при по-малки шансове.

Понйетс се изправи и Горов го последва.

— Какво ще правиш?

— Горов — усмихна се търговецът, — не зная, засега. Но ако основният проблем е да се продаде нещо аз съм подходящият човек. Обикновено не съм самохвалко, но едно нещо винаги ще твърдя. Досега още не съм оставал с неизпълнена квота.

Когато почука на вратата, тя се отвори почти веднага и двама пазачи застанаха от двете й страни.

4

— Демонстрация! — рече мрачно Великия магистър.

Той се уви добре в кожите си, стиснал в едната си мършава ръка желязната тояга, която използваше като бастун.

— И злато, Ваше благоговение.

— И злато — съгласи се небрежно Великия магистър.

Понйетс постави кутията на пода и я отвори с толкова увереност, колкото успя да си придаде. Чувстваше се сам, изправен пред свят от враждебност; както се бе чувствал през първата си година в Космоса. Полукръгът брадати съветници, които се възправяха пред него, го гледаха враждебно. Сред тях беше Фърл. Фаворитът със слабо лице, който седеше до Великия магистър, вдървен от враждебност. Понйетс се бе срещал вече веднъж с него и веднага го бе набелязал като главния враг и следователно главната жертва.

Извън залата една малка армия изчакваше събитията. Понйетс беше ефикасно изолиран от кораба си; нямаше никакво оръжие освен опита за подкуп; а Горов все още оставаше заложник.

Понйетс направи последните регулировки на неугледното чудовище, което му бе коствало една седмина изобретателност, и още веднъж се помоли облицованият с олово кварц да издържи напрежението.

— Какво е това? — попита Великия магистър.

— Малко устройство — заобяснява Понйетс, като се отдръпна, — което съм конструирал аз самият.

— Ясно, но не ми даваш информацията, която искам. Не е ли една от мерзостите на черната магия в твоя свят?

— По същността си е атомно — призна сериозно Понйетс, — но не е необходимо никой от вас да го докосва или да има нещо общо с него. То е само за мен и ако съдържа някаква мерзост, аз поемам омърсяването върху себе си.

Великия магистър насочи със заплашителен жест железния си бастун към машината и устните му се раздвижиха бързо и мълчаливо в пречистващо заклинание. Съветникът със слабото лице от дясната му страна се наведе към него и висящите му на фитили червени мустаци се приближиха до ухото на Великия магистър. Старият асконец капризно потръпна я се отдръпна от него.

— И каква е връзката между твоите инструменти на злото и златото, което би могло да спаси живота на твоя съотечественик?

— С тази машина — поде Понйетс, като ръката му се спусна внимателно към централната камера и поглади твърдите и заоблени страни — мога да превърна желязото, което изхвърляте, в най-качествено злато. Това е единственото известно на хората устройство, което поема желязо — грозното желязо, Ваше благоговение, крепящо трона ви и стените на тази сграда — и го превръща в блестящо, тежко, жълто злато.

Понйетс усети, че обърква работата. Обичайните му търговски предложения се лееха гладко, леко и внушаваха доверие; а сегашното се люшкаше като разбрицана космическа каруца. Великия магистър обаче се интересуваше от съдържанието, а не от формата.

— Така ли? Трансмутация? Имаше глупаци, които твърдяха, че могат да я постигнат. Те платиха за светотатственото си любопитство.

— Успяха ли?

— Не. — Великия магистър изглежда се забавляваше. — Успехът да се произвежда злато ще бъде престъпление, което носи в себе си собствената си противоотрова. Опитът плюс неуспех е фатален. Ето какво можеш да направиш с моя бастун? — Той тупна с него по пода.

— Ваше благоговение ще ме извини. Моето устройство е малък модел, изработен от мен, а вашият бастун е твърде дълъг.

Малките блестящи очички на Великия магистър се огледаха и спряха.

— Рандъл, токата ти. Хайде, човече, ако е необходимо, ще ти се върне двойно.

Токата се запредава от ръка на ръка по редицата. Великия магистър замислено я претегли.

— Дръж — рече той и я хвърли на пода.

Понйетс я вдигна. Дръпна здравата, преди цилиндърът да се отвори, а очите му премигаха и се присвиха при усилието му да центрира внимателно токата върху анодния екран. После щеше да е по-лесно, но първия път не трябваше да има неуспех.

Саморъчно изработеният трансмутатор запращя зловещо в продължение на десет минути и леко замириса на озон. Асконците се отдръпнаха, като мърмореха, а Фърл отново зашушна настойчиво в ухото на своя владетел. Лицето на Великия магистър беше като вкаменено. Той не помръдваше.

И токата стана златна.

Понйетс я подаде на Великия магистър, като измърмори „Ваше благоговение!“, но старият човек се поколеба, после махна с ръка. Втренченият му поглед се задържа върху трансмутатора.

— Джентълмени — побърза да каже Понйетс, — това е злато. Съвсем истинско злато. Ако искате да се убедите, можете да го подложите на всички известни физически и химически анализи. По никакъв начин не може да се отличи от естественото злато. Всякакво желязо може да се обработи така. Нито ръждата, нито умерени количества проби за благородни метали няма да повлияят…

Но думите на Понйетс само запълваха тишината. Той остави токата в протегнатата си длан и самото злато говореше в негова полза.

Накрая Великия магистър бавно протегна ръка, а Фърл със слабото лице най-после бе принуден да проговори на глас.

— Ваше благоговение, златото е от отровен източник.

— Розата може да израсте от калта, Ваше благоговение — противопостави му се Понйетс. — При сделки със съседите си вие купувате най-разнообразни материали, без да питате откъде ги взимат, дали от някоя правоверна машина, благословена от вашите прелюбезни прадеди, или от някое безбожно изчадие на Космоса. Хайде, аз не ви предлагам машината, а златото.

— Ваше благоговение — продължи Фърл, — вие не носите отговорност за греховете на чужденци, които работят без ваше съгласие и знание. Но да приемете това странно псевдозлато, направено в грях от желязо във ваше присъствие и с ваше съгласие, е оскърбление за живите духове на нашите свети прадеди.

— Все пак златото си е злато — изрече със съмнение Великия магистър — и е само откуп за безбожната личност на осъден престъпник. Фърл, твърде критично си настроен. — Но той отдръпна ръка.

— Вие сте самата мъдрост, Ваше благоговение — рече Понйетс. — Помислете си — като се откажете от един безбожник, няма да загубите нищо ценно за вашите прадеди, докато с полученото в замяна злато ще можете да украсите храмовете на техните свещени души. И, разбира се, ако златото е зло само по себе си, дори подобно нещо да беше възможно, злото ще се премахне по необходимост, щом като металът се използва за благочестива цел.

— Да са ми свидетел костите на дядо ми! — възкликна Великия магистър с изненадваща жар. Устните му се разтвориха в писклив смях. — Фърл, какво ще отговориш на този младеж? Твърдението му е обосновано. Толкова законно, колкото и думите на моите прадеди.

— Така изглежда — отвърна мрачно Фърл. — Стига да не се окаже, че обосноваността му е оръдие на Злия дух.

— Ще предложа дори нещо по-добро — заяви Понйетс внезапно. — Запазете златото като залог. Поставете го върху олтарите на вашите прадеди като дар и ме задръжте в продължение на тридесет дни. Ако в края на този период няма признаци за недоволство — ако не се случи някакво бедствие, — това сигурно ще означава, че дарът е приет. Какво повече може да се предложи?

И когато Великия магистър се изправи на крака, за да открие някакво неодобрение, нито един човек от съвета не пропусна да изрази съгласието си. Дори Фърл сдъвка одърпаните краища на мустаците си и кимна рязко.

Понйетс се усмихна и се замисли върху ползата от религиозното възпитание.

5

Измина още една седмица, преди да бъде уредена срещата с Фърл. Понйетс усещаше напрежението, но вече бе свикнал с чувството за физическа безпомощност. Беше напуснал чертите на града под стража. Намираше се под домашен арест в крайградската вила на Фърл. Нямаше какво да прави, освен да го приеме, без изобщо да се замисля.

Извън кръга на старейшините Фърл изглеждаше по-висок и по-млад. В нормални дрехи дори никак не приличаше на старейшина.

— Странен човек сте — каза той внезапно. Близко разположените му очи сякаш потрепнаха. — През изминалата седмица и по-специално през последните два часа не правите нищо друго, освен да намеквате, че аз се нуждая от злато. Трудът изглежда излишен, защото кому не е нужен този метал? Защо не направите следващата си стъпка?

— Не става въпрос просто за златото — отвърна дискретно Понйетс. — Не само за златото. Не за някоя и друга монета. По-скоро за всичко, което се крие зад златото.

— А какво може да се крие зад златото? — подтикна го Фърл с разкривена усмивка. — Сигурно това не е подготовка за нова несръчна демонстрация.

— Несръчна? — намръщи се леко Понйетс.

— О, разбира се. — Фърл скръсти ръце и леко ги побутна с брадичката си. — Не ви критикувам. Сигурен съм, че несръчността е била съзнателна. Бих могъл да предупредя Негово благоговение за това, ако бях сигурен какви са мотивите ви. Така, ако аз бях на ваше място, щях да произведа златото на кораба си и да го предложа само него. Нямаше да се състои представлението, което ни изиграхте, и да възникне враждебността, която предизвикахте.

— Вярно е — призна Понйетс, — но тъй като аз съм си аз, приех враждебността, за да привлека вниманието ви.

— Така ли? Само за това ли? — Фърл не си направи труда да прикрие, че се забавлява с известно презрение. — Предполагам също, че предложихте пречистващия период от тридесет дни, за да си осигурите време, през което да превърнете привлекателността в нещо по-веществено. Но какво ще стане, ако се окаже, че златото е нечисто?

Понйетс си позволи да отвърне с чувство за черен хумор.

— Когато преценката за нечистотата му зависи от онези, които са най-заинтересовани да установят, че е чисто?

Фърл вдигна поглед и с присвити очи се взря в търговеца. Изглеждаше едновременно изненадан и доволен.

— Разумна мисъл. А сега кажете защо искахте да привлечете вниманието ми?

— Точно това ще направя. За краткото време, през което бях тук, забелязах някои полезни факти, които засягат вас и представляват интерес за мен. Например вие сте млад — прекалено млад за член на съвета и дори от сравнително млад род.

— Критикувате рода ми?

— Съвсем не. Вашите прадеди са велики и свещени; всички ще го признаят. Но има хора, които разправят, че не сте член на нито едно от Петте племена.

— С пълното ми уважение към съответните личности — Фърл се облегна назад, като не се опита да прикрие жлъчността си, — Петте племена имат обеднели слабини и оредяла кръв. Няма и петдесетина живи членове на Племената.

— Но се намират хора, които твърдят, че нацията няма да се съгласи да види човек не от Племената като Велик магистър. Говори се също, че толкова млад и наскоро издигнат фаворит на Великия магистър сигурно ще си създаде мощни врагове сред големците на държавата. Негово благоговение остарява и закрилата му няма да продължи след неговата смърт, когато несъмнено ваш враг ще тълкува думите на Великия дух.

— За чужденец чувате твърде много — смръщи се Фърл. — Подобни уши плачат за отрязване.

— Това може да се реши по-късно.

— Позволете да предугадя събитията — Фърл се размърда нетърпеливо в креслото. — Вие ще ми предложите богатство и власт с помощта на злите си машинки, които носите на кораба. Така ли?

— Да предположим. Какви могат да бъдат вашите възражения? Само критериите ви за добро и зло?

— Съвсем не. — Фърл поклати глава. — Слушайте, чужденецо, вашето мнение за нас, като изхождате от безбожния си агностицизъм, си е ваше, но аз не съм напълно роб на нашата митология, макар да изглеждам такъв. Образован човек съм, сър, и се надявам, че съм и просветен. Цялата дълбочина на нашите религиозни обичаи, в ритуалистичен по-скоро, отколкото в етичен смисъл, е за масите.

— Какви са възраженията ви тогава? — настоя кротко Понйетс.

— Точно тези. Масите. Аз може и да желая да се споразумея с вас, но за да бъдат полезни, вашите машинки трябва да се употребяват. Как да се сдобия с богатства, ако трябва да използвам — … какво продавате? — … е, например самобръсначка, само в най-строга тайна и като непрекъснато треперя. Дори и брадичката ми да е обръсната по-добре и по-лесно, как ще стана богат? И как ще избягна смъртта в газовата камера или да не ме разкъса тълпата, след като ме хванат, че я използвам?

— Вие сте прав — повдигна рамене Понйетс. — Бих могъл да изтъкна, че решението е да възпитате народа си да използва атомни устройства за собственото си удобство и за вашите значителни печалби. Ще бъде огромна работа, не го отричам, но отплатата ще бъде още по-огромна. Това обаче си е ваша работа и в момента въобще не ме засяга. Защото не предлагам нито самобръсначка, нито нож, нито механична кофа за смет.

— Какво предлагате?

— Самото злато. Направо. Можете да получите машината, която ви показах миналата седмица.

Сега Фърл се вкамени, а кожата на челото му затрептя.

— Трансмутатора ли?

— Точно така. Вашите количества злато ще се равняват на запасите ви от желязо. Струва ми се, че те са достатъчни за всякакви нужди. Достатъчни за поста на Велик магистър въпреки младостта и враговете. При това всичко е съвсем сигурно.

— В какъв смисъл?

— В такъв, че тайната е основа на употребата й. Същата тази сигурност, която описахте като единствена по отношение на атомните устройства. Можете да скриете трансмутатора в най-дълбокия зандан на най-яката ви крепост в най-отдалеченото ви имение и все пак той ще ви донесе незабавно богатство. Вие купувате златото, не машината. И това злато не носи белег на производството си, защото не може да бъде отличено от естественото.

— И кой ще работи с машината?

— Вие. Необходимо е само да ви покажа за пет минути. Ще ви науча, когато пожелаете.

— А в замяна?

— Е — Понйетс стана предпазлив. — Имам цена, и то немалка. С това вадя хляба си. Да кажем — защото машината е ценна, — равностойността на три кубически дециметра злато в ковано желязо.

Фърл се изсмя, а Понйетс почервеня.

— Трябва да изтъкна, сър — добави той студено, — че ще можете да си върнете стойността му за два часа.

— Вярно е, но след един час вие може да сте изчезнали и внезапно да се окаже, че моята машина е безполезна. Нуждая се от гаранция.

— Имате думата ми.

— Много добра гаранция — Фърл се поклони подигравателно, — но вашето присъствие ще бъде още по-добра осигуровка. Давам ви моята дума да ви платя една седмица след доставката, ако работи добре.

— Невъзможно.

— Невъзможно ли? След като вече много удобно си навлякохте смъртно наказание дори само като сте предложили да ми продадете нещо. Единствената алтернатива е думата ми, че в противен случай утре ще попаднете в газовата камера.

Лицето на Понйетс беше безизразно, но е възможно погледът му да потрепна.

— Несправедливо предимство. Ще ми дадете ли поне писмено обещанието си?

— И също да се изложа на екзекуция? Не, сър! — Фърл се усмихна с голямо задоволство. — Не, сър! Само единият от нас е глупак!

— В такъв случай съм съгласен — заяви тихо търговецът.

6

Горов беше освободен на тридесетия ден срещу двеста и петдесет килограма най-жълто злато. А заедно с него бе освободена гарантираната и недокосната мерзост — неговият кораб.

После, също както при навлизането в системата Аскон и при излитането от нея, ескортът от елегантни малки кораби ги изпрати.

Понйетс гледаше слабо осветената от слънцето точица, която представляваше корабът на Горов, докато, носен от тънкия кодиран етерен лъч, ясно и пискливо се разнесе неговият глас.

— Но това не е, което се искаше, Понйетс — каза той. — Трансмутаторът няма да свърши работа. Откъде го взе всъщност?

— Не съм го взимал — отвърна търпеливо Понйетс. — Сглобих го от частите на камера за облъчване на храни. В действителност е същински боклук. При големи мащаби консумацията на енергия е много висока. Ако не беше така, Фондацията щеше да използва трансмутация, вместо да търси тежки метали из цялата Галактика. Това е стандартен номер, какъвто използват всички търговци, като се изключи, че никога преди не съм виждал устройство за превръщане на желязо в злато. Но впечатлява и работи… доста кратко.

— Добре. Но точно този номер не върши работа.

— Измъкна те от тежко положение.

— Доста далеч сме от целта. Още повече че щом се отървем от загрижените ни придружители, ще трябва да се върна.

— Защо?

— Ти самият го обясни на онзи твой политик. — Гласът на Горов звучеше изнервено. — Цялата ти тактика на продажбата се основаваше върху факта, че трансмутаторът е средство за постигане на дадена цел, а сам по себе си няма стойност, че асконецът купува златото, а не машината. Добре беше от психологична гледна точка, тъй като свърши работа, но…

— Но? — подкани го учтиво и глуповато Понйетс.

Гласът от приемника стана по-писклив.

— Но ние искаме да им продадем машина, която е ценна сама по себе си; нещо, което ще искат да използват открито; което ще ги принуди да се обявят в подкрепа на атомната техника от личен интерес.

— Разбирам всичко това — рече Понйетс тихо. — Веднъж вече ми го обясни. Но ще бъдеш ли така добър да изслушаш какво следва от моята продажба? Докато трансмутаторът работи, Фърл ще прави злато; а той ще работи достатъчно дълго, за да успее да откупи избирането си при следващите избори. Сегашният Велик магистър няма да издържи дълго.

— Разчиташ на признателност? — попита студено Горов.

— Не… на интелигентно схващане за собствен интерес. Трансмутаторът му купува избора; други механизми…

— Не! Не! Предпоставките ти са неправилни. Той няма да е благодарен на трансмутатора… а на златото, старомодното злато. Това се опитвам да ти обясня.

Понйетс се захили и се намести в по-удобно положение. Добре. Беше измъчил достатъчно човека. Горов започваше да губи самообладание.

— Не бързай толкова, Горов — поде търговецът. — Не съм свършил. Вече са намесени и други машинки.

Последва кратко мълчание. После гласът на Горов прозвуча предпазливо.

— Какви друга машинки?

Понйетс автоматично и безполезно направи жест с ръка.

— Виждаш ли този ескорт?

— Виждам го — отвърна кратко Горов. — Кажи ми за машинките.

— Ще ти кажа — ако ме изслушаш. Придружава ни личната флота на Фърл; специална чест от Великия магистър за него. Успял е да му я измъкне.

— И какво?

— А къде, мислиш, ни отвежда? В мините му по периферията на системата Аскон, там отиваме. Слушай! — Понйетс внезапно се разгорещи. — Казах ти, че се заемам с работата, за да спечеля пари, а не за да спасявам светове. Добре. Продадох трансмутатора за нищо. Нищо освен риска да попадна в газова камера, а това не допринася за изпълнение на квотата ми.

— Продължавай за мините, Понйетс. Каква е тяхната роля?

— Да носят печалба. Ще се запасим с калай, Горов. Ще натъпчем с калай и последния кубически сантиметър на тази стара гемия, а ще остане и за твоята. Ще кацна с Фърл, за да прибера калая, приятелю, а ти ще ме подсигуряваш отгоре с всичките си оръдия, с които разполагаш — просто в случай че Фърл не се окаже толкова честен в сделката, колкото се изкарва. Този калай е печалбата ми.

— За трансмутатора ли?

— За целия ми товар от атомни устройства. На двойна цена плюс премия. — Той вдигна рамене почти извинително. — Признавам, че го поизмамих, но нали трябва да изпълня квотата?

Горов явно се обърка.

— Ще ми обясниш ли? — попита той несмело.

— Какво има да се обяснява? Всичко е очевидно, Горов. Виж, хитрият пес си мислеше, че ме е хванал в сигурен капан, защото неговата дума има повече тежест от моята пред Великия магистър. Той взе трансмутатора. На Аскон това е престъпление, което се наказва със смърт. Но по всяко време можеше да каже, че ме е подмамил в клопка от най-чисто патриотични мотиви, за да ме разобличи като продавач на забранени устройства.

— Това е очевидно.

— Естествено. Но цялата работа не беше само в дума срещу дума. Разбираш ли, Фърл никога не е чувал, нито е знаел, че съществува микрофилмова камера.

Горов внезапно се изсмя.

— Точно така — продължи Понйетс. — Той имаше надмощие. Бях добре наказан. Но след като му монтирах трансмутатора като куче с подвита опашка, включих камерата в устройството и при прегледа на следващия ден я извадих. Разполагах с идеален филм за неговата светая светих, най-съкровеното му кътче, с него самия, бедният Фърл, който задейства трансмутатора с цялата му мощ и се наслаждава на първото парче злато, сякаш е яйце, което току-що е снесъл самият той.

— Показа ли му резултата?

— След два дни. Бедният мухльо през живота си не беше виждал триизмерни цветни озвучени изображения. Твърди, че не е суеверен, но ме нарече мошеник и въобще не съм виждал друг възрастен човек да изглежда толкова уплашен като него тогава. Казах му, че съм монтирал прожектиращо устройство на главния площад в града, нагласено да заработи по пладне, когато ще го гледат милиони фанатични асконци и след това те ще го разкъсат на парчета; само след половин секунда той вече издаваше нечленоразделни звуци пред коленете ми. Беше готов на всяка сделка, която предложа.

— А беше ли така? — Горов едва сдържаше смеха си. — Искам да кажа, беше ли поставил устройството на площада?

— Не, но това не е от значение. Той сключи сделката. Купи и последното устройство, което имаме и двамата, за толкова калай, колкото можем да натоварим. В този момент смяташе, че съм способен на всичко. Договорът е в писмен вид и ще получиш копие, преди да кацна с него, просто като още една предпазна мярка.

— Но ти си засегнал себелюбието му — рече Горов. — Дали ще използва устройствата?

— Защо не? Това е единственият начин да си върне загубите, а ако спечели пари от тях, ще спаси гордостта си. И той ще стане следващият Велик магистър — а и най-подходящият човек, който можем да имаме на наша страна.

— Да — съгласи се Горов, — сделката е добра. И все пак техниката ти на продажба е доста неприятна. Нищо чудно, че са те изхвърлили от семинарията. Нямаш ли никакви морални задръжки?

— Какво значение има? — отвърна с безразличие Понйетс. — Знаеш какво казва Салвор Хардин за моралните задръжки.

V част

Търговците — принцове

1

ТЪРГОВЦИ — … С психоисторическа неизбежност икономическият контрол на Фондацията нараснал. Търговците забогатели, а с богатството дошла и мощта…

Понякога се забравя, че Хобър Малоу е започнал живота си като обикновен търговец. Никога не се забравя обаче, че го е завършил като първия от търговците — принцове…

Енциклопедия „Галактика“

Джорейн Сът докосна внимателно пръстите на ръцете си с грижливо гледани нокти и каза:

— Някаква загадка е. Всъщност — това под най-строга тайна — може да е една от кризите на Хари Селдън.

Мъжът срещу него потърси цигара в джоба на късата си смирнианска дреха.

— Не зная нищо по въпроса, Сът. Като общо правило политиците започват да крещят „Криза на Селдън“ при всяка предизборна кампания за кмет.

— Не водя кампания, Малоу — усмихна се едва забележимо Сът. — Изправени сме срещу атомни оръжия, а не знаем откъде идват.

Хобър Малоу от Смирно, майстор търговец, продължи да пуши спокойно, почти с безразличие.

— Продължавай. Ако имаш да кажеш още нещо, разправяй. — Малоу никога не правеше грешката да се държи прекалено учтиво с човек от Фондацията. Можеше да е от Външните светове, но независимо от това мъжът си оставаше мъж.

Сът посочи към триизмерната звездна карта на масата. Той я регулира така, че един куп от шест звездни системи заблестя в червено.

— Това — рече той спокойно — е Корелианската република.

— Бил съм там — кимна търговецът. — Смърдящо свърталище на плъхове! Предполагам, че може да се нарече република, но всеки път все някой от рода Арго бива избиран за Комодор. А ако някога решиш, че това не ти харесва — нещо ти се случва. — Той изкриви устни и повтори. — Бил съм там.

— Но си се върнал, което не става всеки път. През миналата година на територията на републиката са изчезнали три търговски кораба, ползващи се с неприкосновеност съгласно Конвенциите. А те бяха въоръжени с всичките традиционни ядрени експлозиви и защитни силови полета.

— Какви са последните съобщения, получени от корабите?

— Обичайните доклади. Нищо друго.

— Какво казва Корел?

Очите на Сът блеснаха подигравателно.

— Нямаше начин да попитаме. Най-големият актив на Фондацията из Периферията е нейната репутация за мощ. Мислиш ли, че можем да загубим три кораба и да питаме за тях?

— Добре тогава, да предположим, че ми обясниш какво искаш от мен.

Джорейн Сът не губи време, за да си позволи да се ядоса. Като секретар на кмета той отбиваше съветници от опозицията, хора, търсещи работа, реформатори и налудничави, които твърдяха, че са открили точно какъв ще бъде ходът на бъдещата история, както е бил подработен от Хари Селдън. При такава квалификация доста нещо трябваше, за да го разстрои.

— След миг — заяви той методично. — Разбираш ли, три кораба, загубени в същия сектор в една година, не могат да са случайност, а атомната мощ може да се надвие само с по-голяма атомна мощ. Автоматично възниква въпросът — ако Корел притежава атомни оръжия, откъде ги взима?

— И откъде?

— Две алтернативи. Или корелианците сами са ги създали…

— Пресилено!

— Много! Но другата възможност е, че сме изправени пред измяна.

— Така ли мислиш? — Гласът на Малоу прозвуча студено.

— Няма нищо свръхестествено в тази възможност — продължи спокойно секретарят. — Откакто Четирите кралства приеха Конвенцията на Фондацията, се налага да се справяме със значителни групи от недоволни навсякъде. Всяко от бившите кралства има свои претенденти и бивши благородници, които не могат да се преструват, че обичат Фондацията. Може би някои от тях се активизират.

Малоу се беше изчервил.

— Разбирам. На мен ли искаш да кажеш нещо? Аз съм от Смирно.

— Зная. Ти си смирнианец, роден си на Смирно, едно от бившите Четири кралства. По рождение си от Външните светове и чужденец. Несъмнено по време на войните с Анакреон и Локрис дядо ти е бил барон и е несъмнено, че родовите ти имения са били отнети, когато Сеф Сермак преразпредели земите.

— Не, Черен Космос, не! Дядо ми е бил сиромах и е умрял, ринейки въглища за мизерна надница още преди Фондацията. Не дължа нищо на стария режим. Но съм роден на Смирно и, Галактиката ми е свидетел, не се срамувам нито от Смирно, нито от смирнианците. Хитрите ти дребнави намеци за измяна няма да ме паникьосат дотолкова, че да лижа подметките на Фондацията. А сега можеш или да дадеш нарежданията си, или да ми отправиш обвинения, не ме е грижа какво ще предпочетеш.

— Скъпи майстор-търговецо, пукнат електрон не давам дали дядо ти е бил крал на Смирно или най-големият бедняк на планетата. Брътвежът ми за раждането и произхода ти беше, за да ти покажа, че те не ме интересуват. Явно не си разбрал главното. Нека се върнем назад. Ти си смирнианец. Познаваш хората от Външните светове. Освен това си търговец, и то един от най-добрите. Бил си на Корел и познаваш корелианците. Точно там трябва да отидеш.

Малоу пое дълбоко въздух.

— Като шпионин ли?

— Съвсем не. Като търговец, но с отворени очи. Ако можеш да откриеш откъде идва енергията — тъй като си смирнианец, ще ти припомня, че два от изчезналите търговски кораби са били с екипажи от смирнианци.

— Кога тръгвам?

— Кога ще бъде готов корабът ти?

— След шест дни.

— Е, тогава ще тръгнеш. Всички подробности ще получиш в Адмиралтейството.

— Добре! — Търговецът се изправи, ръкува се грубо и излезе.

Сът изчака малко, като разпери внимателно пръсти, разтърка ги; после повдига рамене и влезе в кабинета на кмета.

— Какво мислиш, Сът?

— Може да е добър артист — отвърна Сът замислено и се вгледа пред себе си.

2

Беше вечерта на същия ден и на двадесет и първия етаж в сградата „Хардин“, в ергенското жилище на Джорейн Сът, Публис Манлио бавно отпиваше от чаша вино.

В немощното стареещо тяло на Публис Манлио се съчетаваха два високи поста на Фондацията. Той беше секретар по външните работи в правителството на кмета, а за всички външни слънца, с изключение на самата Фондация, беше допълнително и глава на църквата, доставчик на Свещената храна, Магистър на храмовете и така нататък, почти до безкрайност объркващи, но звучни названия.

— Но се е съгласил да ти позволи да изпратиш оня търговец — говореше той. — Това е все пак нещо.

— Да, но дребно — отвърна Сът. — Засега не печелим нищо. Цялата работа е най-груба военна хитрост, тъй като не сме в състояние да предвидим всичко до края. Просто отпускаме въжето с надеждата, че някъде по протежението му ще се образува примка.

— Вярно е. А пък и този Малоу е способен човек. Ами ако не се поддава лесно на измама?

— Това е риск, който трябва да се поеме. Ако наистина има предателство, в него са замесени способните хора. Ако не, нуждаем се от способен човек, който да разкрие истината. Освен това Малоу ще бъде пазен. Твоята чаша е празна.

— Не, благодаря. Пих достатъчно.

Сът напълни своята и търпеливо зачака събеседникът му да излезе от неспокойния си унес. Каквито и мисли да го гнетяха не го доведоха до някакво решение, защото духовният сановник заговори внезапно, почти експлозивно.

— Сът, какво е твоето мнение?

— Ще ти кажа, Манлио. — Тънките му устни се разтвориха. — Ние сме насред Селдънова криза.

Манлио втренчи за известно време поглед в него, после попита:

— Откъде знаеш? Да не би Селдън отново да се е появил в криптата на времето?

— Това приятелю, не е необходимо. Слушай, помисли. Откакто Галактичната империя изостави Периферията и ни заряза сами да се оправяме, никога не сме имали противник, разполагащ с атомна енергия. Сега за първи път сме изправени пред такъв враг. Фактът изглежда многозначителен дори сам по себе си. Но той не е изолиран. За първи път от седемдесет години насам сме изправени пред голяма вътрешна политическа криза. Струва ми се, че съвпадението на двете кризи, вътрешната и външната, изключва всякакво съмнение.

— Ако това е всичко, то не е достатъчно — присви очи Манлио. — Досега е имало две Селдънови кризи и двата пъти Фондацията е била заплашена с гибел. Нищо не може да е трета криза, докато не се появи отново опасността.

Сът въобще не прояви нетърпение.

— Опасността наближава. Всеки може да познае кризата, когато тя настъпи. Истинска услуга за държавата е да я откриеш при зараждането й. Слушай, Манлио, ние се развиваме по планирана история. Знаем, че Хари Селдън е разработил историческите вероятности на бъдещето. Знаем, че някой ден ще трябва да изградим отново Галактичната империя. Знаем, че това ще трае хиляда години или горе-долу толкова. И знаем, че през това време ще се изправяме пред определени кризи.

Първата настъпи петдесет години след създаване на Фондацията, а втората — тридесет години по-късно. Оттогава са изминали почти седемдесет и пет години. Време е, Манлио, време е.

— И ти си подготвил план да посрещнеш кризата? — потърка носа си Манлио неуверено.

Сът кимна.

— И аз — продължи Манлио — трябва да играя известна роля в него?

Сът отново кимна.

— Преди да успеем да се справим с чуждата заплаха от атомни оръжия, налага се да въдворим ред в собствената си къща. Тези търговци…

— Аха! — Сановникът настръхна и погледът му се изостри.

— Точно така. Тези търговци. Полезни са, но са твърде силни и прекалено се изплъзват от контрол. Те са от Външните светове, образованието им е независимо от религията. От една страна, ги въоръжаваме със знания, а от друга — отстраняваме най-силното влияние върху тях.

— Ако е възможно да докажем, че има предателство?

— Ако можехме, преките мерки щяха да са прости и достатъчни. Но това няма никакво значение. Дори ако измяната не е тяхна, те все пак са несигурен елемент в нашето общество. Не са свързани с нас чрез патриотизъм или общ произход, нито дори с религиозно страхопочитание. Под тяхното светско ръководство външните провинции, които от времето на Хардин гледат на нас като на Свещената планета, могат да се отцепят.

— Разбирам всичко това, но лечението…

— Лечението трябва да започне бързо, преди да се изостри Селдъновата криза. Ако отвън има атомни оръжия, а отвътре недоволство, условията може да се окажат твърде неблагоприятни. — Сът остави празната чаша, която държеше. — Това явно е твоя работа.

— Моя ли?

— Аз не мога да я свърша. На моя пост са ме назначили и нямам законно право.

— Кметът…

— Невъзможно. Той е напълно отрицателна личност. Проявява енергичност само за да избягва отговорност. Но ако се появи независима партия, която би могла да застраши преизбирането му, тогава може би ще се остави да го водят.

— Но, Сът, аз не съм вещ в практическата политика.

— Остави това на мен. Кой знае, Манлио? От времето на Салвор Хардин досега ръководството на църквата и кметството никога не са били изпълнявани от една личност. Но сега е възможно и това да се случи — ако си свършиш добре работата.

3

А в другия край на града, в по-скромна обстановка, Хобър Малоу имаше втора среща. Беше слушал дълго и сега се обади предпазливо.

— Да, чувах за вашата кампания да вкарате в Съвета представител на търговците. Но защо мен, Туер?

Джайм Туер, който по всяко време беше готов да припомни, независимо дали го питат или не, че е бил в първата група от Външните светове, получила светско образование във Фондацията, се усмихна широко.

— Зная какво правя — заяви той. — Спомнете си миналата година, когато ви видях за първи път.

— На конгреса на търговците.

— Правилно. Ръководехте събранието. Насадихте по креслата онези бикове с червени вратове, после ги сложихте в джоба на ризата си и си излязохте с тях. Добре сте и с масите на Фондацията. Притежавате блясък… или поне солидна известност като авантюрист, което е същото.

— Много добре — рече Малоу сухо, — но защо сега?

— Защото сега имаме възможност. Знаете ли, че министърът на образованието е подал оставка? Още не е съобщено, но ще се разгласи.

— Вие откъде знаете?

— Това… няма значение. — Той махна отегчено с ръка. — Така е. Партията на действието се е разцепила здравата и точно сега можем да я унищожим по въпроса за еднакви права за търговците или по-скоро за и против демокрацията.

Малоу се облегна назад в креслото и се загледа в дебелите си пръсти.

— Хм-хм. Съжалявам, Туер. Другата седмица заминавам по работа. Ще трябва да намерите някой друг.

— Работа ли? — Взря се в него Туер. — Що за работа?

— Свръхсекретна. Предимство „ААА“. Все от този род, нали разбирате? Разговарях с личния секретар на кмета.

— Със змията Сът ли? — Джайм Туер се възбуди. — Номер. Мръсникът иска да се отърве от вас. Малоу…

— Почакайте! — Ръката на Малоу легна върху свития юмрук на събеседника му — Не се палете. Ако е номер, някой ден ще се върна, за да си разчистя сметките. Ако не е, вашата змия Сът ни пада в ръцете. Слушайте, наближава Селдънова криза. — Малоу зачака някаква реакции, но реакция нямаше Туер само го зяпна.

— Какво е Селдънова криза?

— Галактика! — избухна гневно Малоу от внезапния обрат — Какво, по дяволите, сте правили в училище? Какво изобщо означава такъв глупав въпрос?

— Ако решите да ми обясните — намръщи се по-възрастният мъж.

Последва продължителна пауза.

— Ще ви обясня. — Малоу беше смръщил вежди и говореше бавно. Когато Галактичната империя започнала бавно да отмира по границите и когато краищата на Галактиката изпаднали отново във варварство и се откъснали, Хари Селдън и неговата група психолози създали колония, Фондацията — тук, в средата на бъркотията, за да можем ние да станем инкубатор на изкуство, наука и технология и да образуваме ядрото на втората империя.

— А да… да…

— Не съм свършил — прекъсна го студено търговецът. — Бъдещото развитие на Фондацията било планирано съобразно науката психоистория много напреднала по онова време, и условията били така подбрани, че да се създаде поредица от кризи, които да ни подтикват по-бързо по пътя към бъдещата империя. Всяка криза, всяка Селдънова криза, бележи епоха в нашата история. Сега наближаваме една — третата.

— Разбира се! — Туер вдигна рамене. — Трябваше да се сетя. Но отдавна съм излязъл от училище, по-отдавна от вас.

— Вероятно е така. Не обръщайте внимание. Важното е, че сега ме отпращат точно посред развитието на таза криза. Трудно е да се каже с какво ще разполагам, когато се върна, а избори за Съвет се провеждат всяка година.

Туер вдигна поглед.

— Попаднали сте по следите на нещо?

— Не.

— Имаме ли определени планове?

— Не.

— Е, тогава…

— Какво тогава? Нищо. Навремето Хардин е казал: „Само планирането не е достатъчно, за да успееш. Трябва и да импровизираш.“ Аз ще импровизирам.

Туер поклати неуверено глава; двамата стояха и се гледаха. Внезапно, но съвсем прозаично, Малоу заговори.

— Слушайте какво ще ви кажа — защо не дойдете с мен? Не ме зяпайте, човече. Преди да решите, че политиката е по-възбуждаща, вие сте били търговец. Поне така се говори.

— Къде отивате? Кажете ми.

— Към Хусалийския разлом. Не мога да бъда по-точен, преди да излетим в Космоса. Какво ще кажете?

— Да предположим, че Сът иска да бъда тук, където ще може да ме наглежда.

— Малко вероятно е. Ако изпитва силно желание да се отърве от мен, защо да не се освободи и от вас? Освен това никой търговец няма да излезе в Космоса, ако не си подбере сам екипажа. Взимам със себе си когото си поискам.

В очите на възрастния човек се появи странен блясък.

— Добре. Тръгвам. — Той протегна ръка. — Това ще е първото ми пътуване от три години насам.

Малоу сграбчи и разтърси ръката му.

— Много добре! Превъзходно! А сега трябва да събирам момчетата. Нали знаете къде пристава „Далечна звезда“? Тогава елате утре. Довиждане.

4

Корел представляваше едно често явление в историята — република, чийто ръководител имаше всички атрибути на абсолютен монарх освен името. Поради това там се ширеше обичайният деспотизъм, неограничен дори от онези две смекчаващи влияния в законните монархии: кралската „чест“ и дворцовия етикет.

В материално отношение, благоденствието й не беше голямо. Дните на Галактичната империя бяха отминали и за тях свидетелстваха само мълчаливите паметници и разбитите постройки. Дните на Фондацията още не бяха настъпили и при ожесточената решимост на нейния владетел Комодор Аспер Арго строгите ограничения за търговците и пълната забрана за мисионерите нямаше никога да настъпят.

Самото космическо летище беше разнебитено и западнало, а екипажът на „Далечна звезда“ мрачно отбеляза това. Разкапващите се хангари създаваха разкапваща атмосфера и докато редеше пасианс, Джайм Туер се дразнеше и нервничеше.

— Тук има добри материали за търговия — рече замислено Малоу.

Той гледаше спокойно през илюминатора. Засега почти нищо друго не можеше да се каже за Корел. Пътуването бе преминало спокойно. Ескадрата корелиански кораби, излетели, за да пресрещнат „Далечна звезда“, се състоеше от малки неизправни реликви на стара слава или очукани, неманеврени корита. С опасение се държаха на разстояние дори и сега, а вече една седмица нямаше отговор на молбата на Малоу за среща с местното правителство.

— Добра търговия може да се развърти тук — повтори Малоу. — Може да се нарече девствена територия.

Джайм Туер вдигна нетърпеливо поглед и захвърли картите.

— Какво, по дяволите, възнамерявате да правите, Малоу? Екипажът мърмори, офицерите са разтревожени, а аз се питам…

— Питате се? За какво?

— За положението. И за вас. Какво правим ние?

— Чакаме.

— Постъпвате като слепец, Малоу — изръмжа Туер. — Летището се пази, а над нас летят кораби. Да предположим, че се готвят да ни натикат в земята.

— Имаха на разположение една седмица.

— Може би изчакват да получат подкрепления — погледът на Туер беше остър и твърд.

Малоу внезапно седна.

— Да, помислих го. Виждате ли, това поставя сериозен проблем. Първо, стигнахме дотук без неприятности, което може да не означава нищо, защото миналата година само три от над триста кораба са били взривени. Процентът е нисък. Но може да означава също, че техните кораби, въоръжени с атомни устройства, са малко и че те не смеят да ги излагат на риск без необходимост, преди броят им да нарасне.

А, от друга страна, може да означава, че те все пак не разполагат с атомна мощ. Или пък имат, но се крият от страх да не узнаем. Все пак едно е да нападаш като пират леко въоръжени търговски кораби. Съвсем друго е да си играеш с упълномощен пратеник на Фондацията, когато самият факт на присъствието му може да намеква, че Фондацията започва да подозира нещо. Като се съчетае това…

— Почакайте, Малоу, почакайте. — Туер вдигна ръце. — Вие просто ме заливате с думи. Накъде избивате? Зарежете обясненията.

— Трябва да чуете обясненията, Туер, защото иначе няма да ме разберете. И двамата чакаме. Те не знаят какво правя аз тук, а на мен не ми е известно какво са ми приготвили те. Но аз съм в по-неизгодно положение, защото съм сам, а те са цял свят… вероятно с атомно въоръжение. Не мога да си позволя да покажа слабост. Разбира се, опасно е. Естествено, може да ни очаква дупка в земята. Но това го знаехме още от началото. Какво друго можем да направим?

— Аз не… Кой е пък сега?

Малоу вдигна търпеливо поглед и регулира приемника. Екранът засвети и постепенно се появи образът на сержант от охраната.

— Говорете, сержант.

— Извинете, сър — поде сержантът. — Хората ми са пуснали да влезе някакъв мисионер от Фондацията.

— Какво? — Лицето на Малоу позеленя.

— Мисионер, сър. Нуждае се от медицинска помощ, сър…

— Заради тази работа и други ще се нуждаят, сержант. Наредете всички да заемат бойните си постове.

Салонът на екипажа беше почти празен. Пет минути след нареждането дори хората от почиващата смяна бяха на местата си пред оръдията. В анархистичните райони на междузвездното пространство на Периферията бързината беше най-необходимото качество и преди всичко бързината беше на висота във всеки кораб на майстор-търговец.

Малоу влезе бавно и огледа от всички страни мисионера. Погледът му се плъзна към лейтенант Тинтър, който неловко се отмести встрани, и към сержанта от охраната Демин, застана до него с безизразно лице и отпуснато тяло.

Майстор-търговецът се обърна към Туер и помълча замислено.

— Е, Туер, поканете любезно да дойдат тук всички офицери, с изключение на координаторите и траекторията. Войниците да останат по местата си до второ нареждане.

Последва петминутно изчакване, по време на което Малоу отвори с ритници вратите на тоалетните, погледна зад бара, дръпна завесите на дебелите прозорци. За половин минута излезе от помещението, а когато се върна, си тананикаше замислено.

Хората изпълниха помещението. Туер ги последва и тихо затвори вратата.

— Първо, кой е пуснал този човек да влезе без мое разрешение? — попита спокойно Малоу.

Сержантът от охраната пристъпи напред. Всички погледи се отправиха към него.

— Извинете, сър. Не беше определен човек. Нещо като взаимно съгласие. Може да се каже, че той е от нашите, а тия чужденци…

Малоу го прекъсна рязко:

— Споделям вашите чувства, сержант, и ги разбирам. Тези хора под ваше командване ли бяха?

— Да, сър.

— Когато приключим, те да се поставят в индивидуални помещения за една седмица. Вие се освобождавате от всякакви командни задължения за същия период. Разбрано ли е?

Изразът върху лицето на сержанта въобще не се промени, но раменете му съвсем леко се отпуснаха.

— Да, сър — отвърна той отривисто.

— Свободен сте. Вървете на бойния си пост. Вратата се затвори след сержанта и се надигна шум.

— Защо ги наказахте, Малоу? — обади се Туер. — Знаете, че тия корелианци убиват заловените мисионери.

— Всяко действие, противоречащо на заповедите ми е лошо само по себе си независимо от причините в негова полза. Никой не може да напуска кораба или да влиза в него без разрешение.

— Седем дни бездействие — промърмори непокорно лейтенант Тинтър. — Така не може да се поддържа дисциплината.

— Аз мога — заяви с леден глас Малоу. — Дисциплина при идеални условия не е голяма заслуга. Трябва да я имам пред лицето на смъртта, в противен случай тя е излишна. Къде е този мисионер? Доведете го тук, при мен.

Търговецът седна, а облеченият в червени дрехи човек бе внимателно изведен напред.

— Как се казвате, отче?

— Аз? — Облеченият в червено човек се завъртя към Малоу, тялото му се извърна цяло. Очите му гледаха с невиждащ поглед, а на едното му слепоочие имаше натъртване. Доколкото Малоу бе забелязал, през цялото време досега той не бе нито проговорил, нито помръднал.

— Името ви, Ваше преподобие?

Мисионерът изведнъж се оживи трескаво. Ръцете му се протегнаха, сякаш искаше да прегърне някого.

— Сине мой… деца мои. Завинаги да сте под закрилящите ръце на Галактичния дух.

Туер пристъпи напред, погледът му беше разтревожен, гласът му — прегракнал.

— Човекът е болен. Някой да го отведе да си легне. Малоу, наредете да легне и да се погрижат за него. Той е зле ранен.

Голямата ръка на Малоу го избута назад.

— Не се намесвайте, Туер, или ще заповядам да ви изведат от помещението. Името ви, Ваше преподобие?

Ръцете на мисионера внезапно се сплетоха молитвено.

— Тъй като сте просветени хора, спасете ме от неверниците. — Думите му ги заляха. — Спасете ме от тези грубияни и диваци, които ме преследват и ще огорчат Галактичния дух с престъпленията си. Аз съм Джорд Парма от анакреонските светове. Получил съм образование във Фондацията; в самата Фондация, деца мои. Аз съм жрец на духа, научил всички тайнства, дошъл тук, където ме призова вътрешният ми глас. — Задъха се. — Страдах в ръцете на непосветените. Тъй като вие сте деца на Духа и в името на този дух, пазете ме от тях.

Някакъв глас се намеси в разговора, когато аларменият говорител забоботи с металичен тон.

— Виждат се вражески единици! Необходими са нареждания!

Всички погледи машинално се вдигнаха към високоговорителя.

Малоу ядно изруга. Той включи микрофона и викна:

— Продължавайте да сте нащрек! Това е всичко! — И изключи. Отиде до дебелите завеси, които се отдръпнаха с шумолене встрани при допира му, и мрачно се загледа навън. Вражески единици! Няколко хиляди от тях в лицата на отделните членове на корелианската тълпа. Вълнообразно движещата се сбирщина запълваше космодрума от край до край и в студената светлина на магнезиевите пламъци предните редици се приближаваха.

— Тинтър! — Търговецът въобще не се обърна, но вратът му беше почервенял. — Задействайте външните говорители и разберете какво искат. Питайте ги дали с тях има представител на закона. Не обещавайте нищо и не заплашвайте или ще ви убия.

Тинтър се извърна и излезе.

Малоу усети нечия ръка върху рамото си и я отблъсна. Беше Туер. Гласът му засъска гневно в ухото му.

— Малоу, длъжен сте да задържите този човек. В противен случай не могат да се запазят благоприличието и честта. Той е от Фондацията и все пак е… жрец. Диваците навън… Чувате ли ме?

— Чувам ви, Туер. — Гласът на Малоу прозвуча язвително. — Сега имам по-важна задача, отколкото да пазя мисионера. Ще постъпя, сър, както пожелая и, Селдън ми е свидетел и цялата Галактика, ако се опитате да ме спрете, ще разкъсам миризливото ви гърло. Не ми пречете, Туер, или това ще ви е краят. — Той се обърна и мина покрай него. — Ти! Преподобният Парма! Знаеше ли, че съгласно конвенцията никакъв мисионер от Фондацията не може да стъпи на корелианска територия?

Мисионерът трепереше.

— Мога да отида само където ме поведе Духът, сине мой. Щом като непосветените отказват да се просветят, не е ли това най-големият признак, че се нуждаят от просветление?

— Няма никакво значение, преподобни. Вие сте тук, нарушавайки законите и на Корел, и на Фондацията. Съгласно тези закони не мога да ви защитавам.

Ръцете на мисионера отново се вдигнаха. Предишното му смущение беше изчезнало. Чуваше се хрипливото боботене на действащата корабна система за външна връзка и в отговор — слабият люшкащ се брътвеж на разгневената тълпа. От този шум очите му заискриха яростно.

— Чувате ли ги? Защо ми говорите за закон, закон, създаден от хора? Има по-висши закони. Нима не Галактичния дух е казал: „Не стой безразличен, когато нараняват ближния ти?“ И не е ли казал: „Както постъпиш с унижените и беззащитните, така ще постъпят и с теб?“ Нима нямате оръдия? Нима нямате кораб? И не е ли Фондацията зад гърба ви? И нима над и около вас не е Духа, който управлява Вселената? — Той млъкна, за да си поеме дъх.

Тогава гръмкият външен глас на „Далечна звезда“ замлъкна и лейтенант Тинтър се върна разтревожен.

— Говорете! — нареди му рязко Малоу.

— Сър, те искат да им се предаде лицето Джорд Парма.

— Ако не?

— Отправят различни заплахи, сър. Трудно е да се разберат. Толкова много са… и изглеждат страхотно разгневени. Има един, който твърди, че управлява областта и е натоварен с полицейски функции, но явно той не може да ръководи постъпките си.

— Независимо дали е така — повдигна рамене Малоу, — той е представител на властта. Кажете им, че ако този губернатор, полицай или какъвто е там, се приближи сам към кораба, ще получи негово преподобие Джорд Парма. — Внезапно в ръката му се появи бластер и той добави: — Не зная какво е неподчинение. Никога не съм имал подобен опит. Но ако някой тук мисли, че може да ме научи, бих искал в замяна да му покажа какво е моето противосредство.

Бластерът бавно се завъртя и се насочи към Туер.

Лицето на стария търговец с усилие се изглади, а ръцете му разтвориха свитите юмруци и се отпуснаха. Дъхът му излизаше шумно през ноздрите.

Тинтър излезе и след пет минути един хилав човек се отдели от тълпата. Приближи се бавно и колебливо, явно обзет от страх и опасения. На два пъти се обърна назад и два пъти съвсем явните заплахи на многоглавото чудовище го поощряваха да продължи.

— Добре. — Малоу махна с бластера, който продължаваше да държи насочен. — Грън и Ъпшър, изведете го навън.

Мисионерът изпищя. Вдигна ръце, вдървените му пръсти се разпериха нагоре, големите ръкави се свлякоха и разкриха слабите му, изпъстрени с вени ръце. За миг проблесна и изгасна слаба светлинка. Малоу премига и отново махна презрително с ръка.

Докато се бореше в хватката на двамата, гласът на мисионера се заизлива.

— Да е проклет предателят, който изоставя ближния си на злото и на смъртта. Да оглушеят ушите, които са глухи за молбите на безпомощния. Да ослепеят очите, които не виждат невинността. Да се зачерни вовеки душата, която се съюзява с мрака…

Туер затисна здраво ушите си с ръце.

Малоу врътна бластера и го прибра.

— Отивайте — нареди той спокойно — по местата си. Шест часа след разпръскване на тълпата поддържайте пълна бойна готовност. Четиридесет и осем часа след това двойни дежурства. После ще получите нови нареждания. Туер, елате с мен.

Бяха сами в личните помещения на Малоу. Той посочи едно кресло и Туер седна. Едрото му тяло сякаш се бе свило. Малоу се вгледа язвително в него.

— Туер — поде той, — разочарован съм. Трите години, през които сте се занимавали с политика, изглежда, са ви отучили от навиците на търговците. Спомнете си, там, във Фондацията, може и да съм демократ, но нищо по-малко от тирания не е в състояние да управлява кораба ми така, както аз искам. Досега никога не се е налагало да вадя бластер срещу хората си, и днес нямаше да стане нужда, ако вие не се бяхте противопоставили.

Туер, вие нямате служебно положение, а сте тук по моя покана и ще се отнасям с уважение към вас, но насаме. Отсега нататък в присъствие на моите офицери аз съм „сър“, а не „Малоу“. И когато дам заповед, ще се втурвате да я изпълнявате по-бързо от юнга, ей така, просто за късмет, или още по-бързо ще ви окова в най-долните помещения. Разбрано ли е?

Водачът на партията преглътна без слюнка.

— Извинете ме — каза той неохотно.

— Приемам извинението. Ще се ръкуваме ли?

Пръстите на Туер потръпнаха в огромната длан на Малоу.

— Подбудите ми бяха добри — оправда се Туер. — Трудно е да изхвърлиш навън човек, за да го линчуват. Оня губернатор или какъвто е там с разтрепераните колена няма да го спаси. Това е чисто убийство.

— С нищо не мога да помогна. А и, честно казано, инцидентът е крайно подозрителен. Не забелязахте ли?

— Какво да забележа?

— Този космодрум е в средата на затънтен далечен район. Внезапно някакъв мисионер избягва. Откъде? Идва тук. Съвпадение? Събира се огромна тълпа. Откъде? Най-близкият голям град вероятно е поне на сто и петдесет километра. Но те идват за половин час. Как?

— Как? — отекна Туер.

— Ами да предположим, че мисионерът е бил доведен тук и пуснат като примамка. Нашият приятел, преподобният Парма, беше доста объркан. Нито за миг не изглеждаше напълно нормален.

— Тежките премеждия… — измърмори горчиво Туер.

— Може би! А е възможно идеята да е била да ни накарат да проявим рицарство и смелост и глупаво да защитим човека. Той се намира тук в нарушение на законите на Корел и на Фондацията. Ако го задържа, ще бъде акт на война срещу Корел и Фондацията няма да има законното право да защити нас.

— Това е… това е доста пресилено.

Високоговорителят прогърмя и предвари отговора на Малоу.

— Сър, получи се официално съобщение.

— Да ми се изпрати незабавно!

Блестящият цилиндър изтрака в прореза. Малоу го отвори и изтърси от него импрегнирания със сребро лист. Потърка го преценяващо между палеца и показалеца си и каза:

— Телепортирано направо от столицата. Лична бланка на Комодора. — Прочете го с един поглед и се изсмя кратко. — Значи мисълта ми е била пресилена, а? — подхвърли съобщението на Туер и добави: — Половин час, след като връщаме мисионера, най-после получаваме учтива покана да се явим пред августейшия Комодор — след като преди това чакахме седем дни. Мисля, че издържахме някакво изпитание.

5

Комодорът Аспер — по собствените му думи — беше човек от народа. Остатъкът от коса по тила му падаше върху раменете, ризата му се нуждаеше от пране и говореше през носа.

— Тук няма никакво самохвалство, търговец Малоу — рече той. — Няма фалшива показност. В мен виждате само първия гражданин на държавата. Това означава комодор и то е единствената ми титла. — Видът му издаваше прекалено задоволство от всичко. — Всъщност смятам този факт за една от най-здравите връзки между Корел и вашата нация. Чувам, че вие се ползвате със същите републикански блага като нас.

— Точно така, Комодор — отвърна тежко Малоу, като наум направи изключение от сравнението, — довод, който мисля, че говори силно в полза на продължаващия мир и приятелство между правителствата ни.

— Мир! Аха! — Рядката сива брада на Комодора потръпваше в унисон със сантименталните гримаси на лицето му. — Мисля, че из Периферията няма никой, на когото идеалът за мир да е така близък до сърцето, както на мен. Честно мога да кажа, че откакто наследих своя знаменит баща като ръководител на държавата, мирът никога не е бил нарушаван. Може би не бива аз да го изтъквам — той се покашля леко, — но са ми разправяли, че за народа ми, по-скоро за моите съграждани, съм известен като Аспер Многообичания.

Погледът на Малоу се зарея към добре поддържаната градина. Може би високите мъже със странно конструираните, но съвсем явно смъртоносни оръжия да се криеха из ъглите като предпазна мярка срещу самия него. Това щеше да е разбираемо. Но високите, укрепени със стоманени греди стени, които ограждаха градината, явно са били подсилени наскоро — неподхождаща на толкова многообичания Аспер постъпка.

— В такъв случай щастие е, че трябва да имам работа с вас, Комодор — поде Малоу. — На деспотите и монарсите в съседните светове, лишени от облагите на просветеното управление, често им липсват качествата, които правят многообичан даден владетел.

— Като какви? — в гласа на Комодора прозвуча предпазлива нотка.

— Като загрижеността им за интересите на техния народ. Вие от своя страна ще разберете.

Комодорът не откъсваше поглед от настланата с чакъл пътека, по която вървяха. Зад гърба му двете ръце се милваха взаимно.

— Досега — продължи Малоу спокойно — търговията между нашите две нации страдаше от ограниченията, наложени от нашите търговци и вашето правителство. За вас сигурно отдавна е очевидно, че неограничената търговия…

— Свободната търговия! — промърмори Комодорът.

— Добре, свободната търговия. Трябва да разберете, че тя ще е от полза и за двете страни. Вие имате неща, които са ни необходими, а ние притежаваме други, нужни на вас. За да се повишава благоденствието, трябва само да ги обменяме. Просветен владетел като вас, приятел на народа — бих могъл да кажа човек от народа — не се нуждае от разяснения по този въпрос. Няма да обиждам вашия интелект, като ви давам такива.

— Вярно е! Разбрал съм го. Но какво да се прави? — Гласът му се превърна в жаловит хленч. — Вашите хора винаги са били толкова неблагоразумни. Аз съм за толкова търговия, колкото може да понесе икономиката ни, но не при вашите условия. Не съм единственият господар тук. — Гласът му се засили. — Аз съм само слуга на общественото мнение. Моят народ не иска търговия, която блести в яркочервено и златно.

— Задължителна религия? — Малоу се поизправи.

— В действителност винаги е било така. Сигурно си спомняте случая с Аскон преди двадесет години. Най-напред им продадоха ваши устройства, после вашите хора поискаха пълна свобода за мисионерска дейност и с цел устройствата да работят изправно — да бъдат изградени Храмове на здравето. След това бяха основани религиозни училища; право на автономност за всички служители на религията и какъв беше резултатът? Сега Аскон е неразделна част от системата на Фондацията, а Великия магистър не може да каже, че е негово дори собственото му бельо. О, не! О, не! Достойнството на един независим народ никога не би могло да понесе това.

— Всичко, което изброихте, няма нищо общо с онова, което предлагам — вметна Малоу.

— Няма ли?

— Не. Аз съм майстор-търговец. Моята религия са парите. Целият този мистицизъм и фокуси на мисионерите ме дразнят и съм доволен, че вие отказвате да ги подкрепяте. Това ви прави човек от мой тип.

Смехът на Комодора прозвуча пронизително и нервно.

— Добре казано! Фондацията трябваше по-рано да изпрати човек от вашата величина. — Той положи приятелски ръка върху едрото рамо на търговеца. — Но, човече, вие ми разказахте само половината. Казахте ми каква не е пречката. А сега ми обяснете каква е.

— Единствената пречка, Комодор, е, че вие ще бъдете обременен с огромни богатства.

— Наистина ли? — прогъгна той. — Но за какво са ми богатства? Истинското богатство е любовта на собствения ти народ. А аз я имам.

— Можете да притежавате и двете, защото е възможно с едната ръка да събирате злато, а с другата — любов.

— Е, това, млади човече, би било интересно явление, стига да беше възможно. Как бихте го постигнали?

— О, по няколко начина. Трудността е да се избере един от тях. Да видим. Е, например луксозни стоки. Този предмет тука… — Малоу внимателно извади от вътрешния си джоб плоска верижка от полиран метал. — Този например.

— Какво е това?

— Трябва да се покаже. Можете ли да повикате някое момиче? Всяка млада жена ще свърши работа. И огледало в цял ръст.

— Хммм. Тогава да влезем вътре.

Комодорът наричаше покоите си къща. Населението несъмнено би ги назовало дворец. За опитния поглед на Малоу сградата необичайно много приличаше на крепост. Беше построена върху възвишение, издигащо се над столицата. Стените й бяха дебели и укрепени. Подходите към нея се пазеха, а разпределението вътре беше пригодено за отбрана. Малоу мрачно си помисли, че това е тъкмо жилище като за Аспер… Многообичания.

Пред тях застана младо момиче. Поклони се на Комодора.

— Това е едно от момичетата на Комодората. Става ли?

— Превъзходно!

Комодорът наблюдаваше внимателно, докато Малоу постави верижката около талията на момичето и се отдръпна.

— Е, това ли е всичко? — изсумтя Комодорът.

— Моля ви, Комодор, дръпнете завесите. — Госпожице, до токата има едно малко лостче. Моля ви, бихте ли го преместили нагоре? Хайде, нищо няма да ви стане.

Момичето дръпна лостчето, вдъхна дълбоко, погледна ръцете си и възкликна „Оо!“

От талията като от извор бликна бледа струяща луминесцентна светлина с променящ се цвят, която се извиси над главата й в бляскава диадема от течен огън. Сякаш някой бе откъснал полярното сияние от небето и го бе превърнал в було.

Момичето пристъпи към огледалото и се втренчи очаровано в него.

— Вземете това. — Малоу му подаде огърлица от матови зърна. — Поставете го на шията си.

Момичето го послуша. Щом попаднеше в луминесцентното сияние, всяко зърно се превръщаше в отделен пламък, който се въртеше и проблясваше в червено и златно.

— Какво мислите? — попита го Малоу. Момичето не отговори, но в очите му се четеше обожание. Комодорът махна с ръка и то с нежелание бутна лостчето надолу и великолепието изчезна. Момичето си тръгна… със спомена.

— Ваши са, Комодор — рече Малоу, — за Комодората. Смятайте ги за малък подарък от Фондацията.

— Хммм. — Комодорът повъртя колана и огърлицата в ръка, сякаш преценяваше теглото им. — Как става?

— Това е въпрос за специалистите ни — вдигна рамене Малоу. — Но при вас то ще действа без — забележете, без — помощта на жреци.

— Е, това все пак са само женски дрънкулки. Какво може да се направи от тях? Откъде ще дойдат парите?

— Имате ли балове, приеми, банкети… подобни неща?

— А, да.

— Давате ли си сметка колко биха платили жените за подобни бижута? Поне десет хиляди кредита.

Комодорът изглеждаше поразен.

— Аха!

— И тъй като захранващото устройство на тези бижута по-специално няма да издържи повече от шест месеца, ще е необходимо често да се подменят. Срещу ковано желязо на стойност хиляда кредита на парче можем да ви продадем колкото поискате от тях. Печалбата за вас ще бъде 900 процента.

Комодорът подръпваше брадата си и изглежда, се бе впуснал наум в грандиозно изчисление.

— Галактика! Как ще се бият за тях важните дами. Ще държа малки запаси и ще ги оставям да наддават. Естествено, не бива да знаят, че аз лично…

— Ако пожелаете — продължи Малоу, — можем да ви обясним как работят фиктивни корпорации. После, избирам по-нататък наслуки, да вземем пълния ни комплект домакински уреди. Имаме сгъваеми фурни, които могат да опекат за две минути и най-твърдото месо. Притежаваме ножове, които не се нуждаят от точене. Разполагаме с истински перален комбинат, който се поставя в малък шкаф и работи напълно автоматично. Същото се отнася и за машини за миене на съдове, и за подочистачки, полировачки на мебели, прахоубиратели, полилеи… всичко, което пожелаете. Помислете как ще се увеличи популярността ви, ако ги направите достъпни за хората. Помислете си за увеличението на, хм, земните ви блага, ако има правителствен монопол при 900 процента печалба. За хората те ще струват много повече от парите, които ще плащат, а не е необходимо да знаят какво вие давате за тях. И забележете, нито едно устройство няма да се нуждае от грижите на жреци. Всички ще бъдат щастливи.

— С изключение на вас, както изглежда. Какво печелите вие от тази работа?

— Само каквото се полага на всеки търговец според законите на Фондацията. Аз и хората ми ще получим половината от печалбата, която занесем. Вие само купете всичко, което искам да ви продам, и двамата ще спечелим добре. Много добре.

Комодорът се наслаждаваше на мислите си.

— С какво казахте, че искате да ви се плати? С желязо ли?

— С желязо, въглища и боксит. Също с тютюн, пипер, магнезий, широколистен дървен материал. Нищо, от което да нямате достатъчно.

— Звучи добре.

— И аз така мисля. О, и още нещо се сещам сега, Комодор. Бих могъл да преоборудвам заводите ви.

— А? Това пък какво е?

— Ами да вземем вашите стоманолеярни. Разполагам с някои малки удобни устройства, които ще снижат производствените разходи до един процент от предишната им стойност. Можете да намалите цените наполовина и въпреки това да делите изключително високи печалби с производителите. Слушайте, ако ми разрешите да направя една демонстрация, ще ви покажа точно какво имам предвид. Има ли стоманолеярен завод в този град? Няма да отнеме много време.

— Би могло да се уреди, търговец Малоу. Но утре, утре. Ще вечеряте ли с нас тази вечер?

— Моите хора… — поде Малоу.

— Нека всички дойдат — щедро предложи Комодорът — Символична приятелска среща между нашите нации, която ще ни даде възможност да продължим приятелското обсъждане. Но искам да ви предупредя за нещо — лицето му се удължи и изражението му стана строго. — Никаква ваша религия. Не си мислете, че с това може да се открехне вратата за мисионерите.

— Комодор — отвърна сухо Малоу, — давам ви честната си дума, че религията ще намали печалбата ми.

— Тогава засега това е всичко. Ще ви съпроводят обратно до кораба ви.

6

Комодората беше доста по-млада от съпруга си. Лицето й беше бяло, със студени черти, а черната й коса беше опъната стегнато назад. Гласът й звучеше язвително.

— Свършихте ли най-после, мой благороден и милостив съпруже? Съвсем, съвсем ли свършихте? Предполагам, че сега, ако пожелая, мога да вляза в градината?

— Няма нужда да драматизираш, Лиша, скъпа — отвърна кротко Комодора. — Младият човек ще бъде на вечерята довечера и ще можеш да си говориш с него колкото искаш, дори да се забавляваш, като слушаш всичко, което аз ще разправям. Някъде из жилището трябва да се сложи маса за хората му. Дано звездите благоволят те да бъдат малко.

— Най-вероятно е да са като свине, които ядат месо на цели бутове и пият вино с бъчви. А като изчислиш разходите, две нощи ще стенеш.

— Е, може и да не стане така. Въпреки мнението ти вечерята трябва да бъде най-щедра.

— Охо, разбирам. — Тя го изгледа презрително. — Много приятелски си настроен към тези варвари. Вероятно затова не ми бе разрешено да присъствам на вашия разговор. Може би дребната ти съсухрена душица заговорничи срещу баща ми.

— Съвсем не.

— Да, надяваш се да ти повярвам, нали? Ако е имало някога някоя нещастна жена, която да е била пожертвана в името на политиката, като е сключила отвратителен брак, това съм аз. Бих могла да си намеря истински мъж сред бордеите и бунищата на собствения ми свят.

— Слушай сега какво ще ти кажа, мила моя. Може да ти доставя удоволствието да се върнеш в родния си свят. Но за да запазя онази твоя част, която познавам най-добре, преди това ще ти отрежа езика. — Той наклони преценяващо глава на една страна. — И като последно подобрение на красотата ти също ушите и края на носа.

— Няма да посмееш, пале такова. Баща ми ще превърне нещастната ти държавица в метеоритен прах. Всъщност той може да го направи и ако му съобщя, че преговаряш с тези варвари.

— Хммм. Няма нужда от заплахи. Тази вечер ще имаш възможност сама да разпиташ човека. Междувременно, мадам, дръж си подвижния език зад зъбите.

— По твоя заповед?

— Ето, вземи това и мълчи.

Коланът легна върху талията й, а огърлицата на шията. Той натисна лостчето и се отдръпна.

Комодората пое дълбоко въздух и протегна вдървено ръце. Опипа внимателно огърлицата и отново въздъхна.

Комодорът потърка доволно длани.

— Можеш да ги носиш тази вечер — рече той. — Ще получиш и още. А сега не дрънкай повече. Жената запази мълчание.

7

Джайм Туер сновеше напред-назад с провлечени стъпки.

— Какво е разкривило пък вашето лице? — попита той. Хобър Малоу се стресна от унеса си.

— Разкривено ли ми е лицето? Не би трябвало.

— Вероятно вчера нещо се е случило — искам да кажа, освен празненството. — И с внезапно убеждение продължи: — Малоу, има затруднения, нали?

— Затруднения ли? Не. Точно обратното. Всъщност аз съм в положението на човек, който е натиснал с цялата си тежест вратата, която се е оказала открехната. Прекалено лесно получихме достъп до стоманолеярния завод.

— Подозирате някаква клопка ли?

— О, в името на Селдън, не ставайте мелодраматичен. — Малоу преглътна раздразнението си и добави с разговорен тон: — Просто фактът, че влизаме лесно, означава, че няма нищо, което си заслужава да видим.

— Атомна енергия, а? — Туер се замисли. — Ще ви кажа. Тук, на Корел, няма почти никакви данни за каквато и да е атомна икономика. А би било изключително трудно да се прикрият всички белези на широко разпространените ефекти, които такава фундаментална технология като атомната би оказала върху всичко.

— Не, ако е едва в началото си, Туер, и ако се прилага във военната индустрия. Ще я открием само в корабостроителниците и в стоманолеярните заводи.

— Така че, ако не я открием, тогава…

— Тогава не я притежават — или не я показват. Трябва да хвърлим ези-тура, за да разберем.

Туер поклати глава.

— Иска ми се да бях с вас вчера.

— И на мен — отвърна студено Малоу. — Нямам нищо против моралната подкрепа. За съжаление Комодорът сам определи условията за срещата, а не аз. А онова навън, изглежда, е кралската кола, която ще ни отведе в стоманолеярния завод. Приготвихте ли устройствата?

— Всичките.

8

Заводът беше голям и от него се разнасяше миризмата на разруха, която никакви повърхностни ремонти не можеха да отстранят напълно. Сега беше празен и в него цареше съвсем неестествена тишина, тъй като играеше непривичната роля на домакин на Комодора и неговия двор.

Малоу с небрежен жест бе качил стоманения лист върху две подпори. Беше взел уреда, подаден му от Туер, и стискаше кожената дръжка в оловна обвивка.

— Уредът — поде той — е опасен, но същото може да се каже и за циркуляра. Трябва само да си пазите пръстите.

Докато говореше, бързо прокара дуловия резец по протежение на стоманения лист, който веднага и безшумно се раздели на две.

Всички се отдръпнаха и Малоу се засмя. Той взе едната половина и я облегна на коляното си.

— Дълбочината на рязане може да се регулира с точност до една стотна от сантиметъра, а лист с дебелина над пет сантиметра ще се разреже със същата леснина като този. Ако прецените точно дебелината, можете да поставите стоманения лист върху дървена маса и да разрежете метала, без да се одраска дървото.

При всяко изречение атомната ножица се задвижваше и ново отрязано парче стомана отхвръкваше сред помещението.

— Това — поясни Малоу — е за рязане на стомана. — Върна ножицата на Туер. — Има и ренде. Искате ли да намалите дебелината на даден лист, да изгладите неравностите, да отстраните ръжда? Гледайте!

Тънък прозрачен слой отлетя от другата половина на първоначалния лист, първо на ивици от петнадесет, после двадесет и тридесет сантиметра.

— Или да пробивате? Всичко е на същия принцип.

Бяха се струпали около него. Като на представление на уличен фокусник или номер от мюзикъл, превърнат в реклама. Комодор Аспер опипваше парчетата стомана. Висши правителствени функционери надничаха на пръсти през рамената си и шепнеха, докато Малоу с всяко допиране на атомната бормашина пробиваше чисти, красиви, кръгли дупки в два и половина сантиметра дебела твърда стомана.

— Ще ви покажа само още нещо. Някой да донесе две къси парчета тръба.

Един благороден шамбелан на нещо си се втурна послушно сред общата възбуда и захлас и изцапа ръцете си като работник.

Малоу изправи парчетата и отряза краищата им с един замах на ножицата, след което съедини двата току-що срязани края. И се получи една тръба! По новите краища липсваха дори атомни дефекти и при съединяването си те образуваха цяла тръба. С една манипулация се получи блок на Джоханисън.

После Малоу изгледа слушателите си, запъна се на първата дума и млъкна. В гърдите му нахлу възбуда, а основата на стомаха му изстина и се присви.

Сред бъркотията личната охрана на Комодора беше излязла отпред и Малоу за първи път се оказа достатъчно близо, за да разгледа по-подробно необичайните им оръжия.

Те бяха атомни! Не беше възможно да се сбъркат; не познаваше оръжие с експлозив и куршум с такова дуло. Но основното не беше в това. Съвсем не това беше важното. Върху дръжките на тези оръжия бяха вдълбани със злато „Космически кораб и слънце“!

Същите „Космически кораб и слънце“, отпечатвани върху всеки от големите томове на оригиналната енциклопедия, която Фондацията бе започнала и още не бе завършила. Същите „Космически кораб и слънце“, които бяха украсявали знамето на Галактичната империя в продължение на хилядолетия.

Малоу продължи да говори независимо от мислите си.

— Огледайте тази тръба. Тя е цяла. Не е с отлично качество, разбира се, защото съединяването не трябва да се прави на ръка.

Не беше необходимо повече фокусничество. Бяха разбрали. Малоу беше свършил. Получи каквото искаше. Мислеше си само за едно. За златното кълбо с условно изобразени лъчи и полегатата пура, олицетворяваща космически кораб.

„Космическия кораб и слънце“ на Империята!

Империята! Думите се врязаха в мозъка му! Бяха минали век и половина, но все още някъде дълбоко в Галактиката Империята съществуваше. И отново изплуваше далече в Периферията.

Малоу се усмихна.

9

„Далечна звезда“ пътуваше вече два дни в Космоса, когато в каютата си Хобър Малоу подаде на старши лейтенант Дроут един плик, ролка микрофилм и сребрист сфероид.

— След един час, лейтенант, вие ставате изпълняващ длъжността капитан на „Далечна звезда“, докато се върна… или завинаги.

Дроут понечи да стане, но Малоу повелително му махна да седи.

— Мълчете и слушайте. Пликът съдържа точното разположение на планетата, към която трябва да се отправите. Там ще ме чакате два месеца. Ако преди да изтекат двата месеца, Фондацията ви намери, на микрофилма е докладът ми за нашето пътуване. Но ако — гласът му прозвуча мрачно — аз не се върна до края на двата месеца и кораби на Фондацията не ви намерят, отправете се към планетата Терминус и предайте като мой доклад Капсулата на времето. Разбрахте ли?

— Да, сър.

— Никога вие или който и да е от екипажа не бива да обсъжда пред никоя инстанция моя официален доклад.

— А ако ни разпитват, сър?

— В такъв случай не знаете нищо.

— Да, сър.

Разговорът приключи и петдесет минути по-късно една спасителна капсула се отдели с лекота от борда на „Далечна звезда“.

10

Онум Бар беше стар, прекалено стар, за да се страхува. От времето на последните безредици той живееше сам в покрайнините с колкото книги бе успял да спаси от развалините. Нямаше нищо, което да се опасява да загуби, най-малко изтощителния остатък от живота си, и затова посрещна неканения гост без уплаха.

— Вратата ви беше отворена — обясни непознатият.

Произношението му беше рязко и грубо и Бар не пропусна да забележи стоманеносиньото оръжие на кръста му. В полумрака на малката стая Бар видя блясъка на силово поле, обкръжаващо човека.

— Няма причини да я държа затворена — каза той уморено. — Искате ли нещо от мен?

— Да. — Чужденецът стоеше прав в средата на помещението. Беше огромен и на ръст, и на тегло. — Вашата къща е единствената наоколо.

— Мястото е пусто — съгласи се Бар, — но на изток има град. Мога да ви покажа пътя.

— След малко. Ще разрешите ли да седна?

— Ако столовете ви удържат — отвърна сериозно старецът. И те бяха стари. Реликви от по-добра младост.

— Казвам се Хобър Малоу — продължи чужденецът. — Идвам от далечна провинция.

— Вашият език отдавна ви издаде — кимна и се усмихна Бар. — Аз съм Онум Бар от Сиуена… а навремето бях патриций на Империята.

— Значи това наистина е Сиуена. Разполагах само със стари карти, за да се ориентирам.

— Би трябвало да са наистина твърде стари, за да са променени положенията на звездите.

Бар седеше напълно неподвижен, докато погледът на другия се зарея замислено. Той забеляза, че атомното силово поле около мъжа е изчезнало и със самоирония си помисли, че личността му вече не изглежда ужасяваща за непознатите, а дори — за добро или за зло — и за враговете му.

— Къщата ми е бедна — рече той — и запасите ми са малко. Можете да споделите каквото имам, ако стомахът ви понася черен хляб и сушена царевица.

— Не, храних се скоро и не мога да остана — поклати глава Малоу. — Необходимо ми е само да ме упътите към центъра на правителството.

— Това лесно ще стане и колкото и да съм беден, няма да ме лиши от нищо. Столицата на планетата ли имате предвид или на Имперския сектор?

Очите на по-младия мъж се присвиха:

— Двете не са ли едно и също? Това не е ли Сиуена?

— Сиуена е, да — кимна бавно старият патриций. — Но Сиуена вече не е столица на Норманния сектор. Старата ви карта все пак ви е заблудила. Звездите може и да не се променят през вековете, но политическите граници са твърде подвижни.

— Това е лошо, всъщност твърде лошо. Далеч ли е новата столица?

— На Орша II. На около двадесет парсека. Вашата карта ще ви ориентира. Колко е стара?

— Отпреди сто и петдесет години.

— Толкова стара? — Старецът въздъхна. — Оттогава насам доста неща станаха. Знаете ли за някои от събитията?

Малоу бавно поклати отрицателно глава.

— Щастлив сте — поде Бар. — Лошо време беше за провинциите, като изключим царуването на Станел VI, а той умря преди петдесет години. Оттогава бунтове и разруха, разруха и бунтове. — Бар се запита дали не изпада в бъбривост. В тази пустош се живееше самотно, а на него толкова рядко му се случваше да разговаря с хора.

— Разруха, а? — с внезапна острота повтори Малоу. — Говорите, сякаш провинцията е обедняла.

— Може и да не е в абсолютен мащаб. Физическите ресурси на двадесет и пет първокачествени планети се изчерпват за дълго време. Но в сравнение с богатството на последния век ние сме плъзнали доста надолу и няма никакви признаци за обрат, поне засега. Защо се интересувате от всичко това, младежо? Вие сте много жизнен и очите ви блестят!

Търговецът едва не се изчерви, когато загасналият поглед сякаш потъна дълбоко в неговия и се усмихна на онова, което видя.

— Слушайте — отвърна той, — аз съм търговец, отправял съм се към края на Галактиката. Намерих някои стари карти и съм тръгнал да разкривам нови пазари. Естествено, когато се говори за обеднели провинции, това ме смущава. Не могат да се спечелят пари от свят, в който няма пари. Е, как е например Сиуена в това отношение?

Старецът се наведе напред.

— Не мога да кажа. Има вероятност все пак да ви свърши работа. Но вие да сте търговец? Приличате повече на военен. Държите ръката си близо до оръжието, а на брадичката ви има белег от рана.

Малоу вирна глава.

— Там, откъдето идвам, законите не са много строги. Битките и белезите са част от разходите на търговеца. Но борбата е полезна само когато в края й има пари и ако мога да мина без нея, още по-добре. Е, тук ще намеря ли достатъчно пари, за да си струва битката? Както разбирам, твърде лесно мога да попадна в някое стълкновение.

— Съвсем лесно — съгласи се Бар. — Можете да се присъедините към оцелелите сили на Уискард от Червените звезди. Но не зная дали бихте нарекли това битка или пиратство. Или да отидете при нашия настоящ вицекрал — вицекрал с цената на убийства, грабежи, плячкосване и заради думата на едно момче-император, което по-късно беше законно убито. — Слабите бузи на патриция почервеняха. Очите му се затвориха, после се отвориха, блеснали като на птичка.

— Изглежда, не сте много приятелски разположен към вицекраля, патриций Бар — рече Малоу. — Ами ако аз съм един от шпионите му?

— Какво ако сте? — горчиво отвърна Бар. — Какво можете да вземете. — Той направи жест със съсухрената си ръка към голата стая на рушащата се къща.

— Живота ви.

— Той лесно ще ме напусне. Живея вече пет години повече. Но вие не сте от хората на вицекраля. Ако бяхте, дори сега инстинктът за самосъхранение сигурно щеше да ме накара да си държа устата затворена.

— По какво съдите?

— Изглежда, ме подозирате, а? — изсмя се старецът. — Хайде, обзалагам се, мислите, че се опитвам да ви подлъжа да говорите против правителството. Не, не. Вече не се занимавам с политика.

— Не се занимавате с политика? Нима е възможно някой човек въобще да престане да се занимава с политика? Думите, които използвахте, за да опишете вицекраля — какво бяха? Убийства, грабежи и така нататък. Не ми се видяхте обективен. Поне не съвсем. Не звучаха като да сте се отказали от политиката.

— Спомените жилят, когато нахлуят внезапно — повдигна рамене старецът. — Послушайте! Сами преценете! Когато Сиуена беше столица на провинцията, аз бях патриций и член на провинциалния сенат. Родът ми е стар и уважаван. Един от прадедите ми е бил… Е, това няма значение. Няма какво да се хваля с минала слава.

— Както разбирам — каза Малоу, — имало е гражданска война или революция.

Лицето на Бар потъмня.

— В това изродено време гражданските войни са хронични, но Сиуена се държеше настрана. При Станел VI тя почти достигна предишното си благоденствие. Но последваха слаби императори, а слаби императори означават силни вицекрале и нашият последен вицекрал — същият Уискард, оцелелите части от армиите на който продължават да ограбват търговците от Червените звезди — се стремеше към императорския пурпур. И той не беше първият в този си стремеж. Ако бе успял нямаше да е първият сполучил. Но се провали. Защото, когато имперският адмирал се приближи към провинцията начело на цяла флота, самата Сиуена се надигна срещу собствения си разбунтувал се вицекрал. — Той замълча тъжно.

— Моля ви, продължете, сър.

— Благодаря ви — рече уморено Бар. — Много любезно от ваша страна, че търпите стария човек. Те се разбунтуваха; или по-скоро трябва да кажа ние се разбунтувахме, защото аз бях един от дребните ръководители. Уискард напусна Сиуена, като едва ни изпревари, а планетата и заедно с нея останалите провинции се поставиха на разположение на адмирала с всички прояви на лоялност към императора. Не съм сигурен защо го направихме. Може би изпитвахме лоялност към символа, а не към личността на императора — жестоко и зло дете. Може би се страхувахме от ужасите на блокадата.

— Е? — подкани го Малоу.

— Е — продължи мрачният разказ, — това не задоволяваше адмирала. Той търсеше славата на завоевател на бунтовната провинция, а хората му искаха плячката, която щяха да получат при завладяването й. Така, докато хората продължаваха да се събират в големите градове, за да приветстват императора и неговия адмирал, той завзе всички въоръжени центрове и после нареди населението да бъде изгорено с атомен взрив.

— Под какъв претекст?

— Под претекста, че са се разбунтували срещу своя вицекрал, помазан от императора. И адмиралът стана новият вицекрал с цената на едномесечни кланета, грабежи и страхотни ужаси. Имах шестима синове. Петимата умряха при различни обстоятелства. Имах дъщеря. Надявам се, че накрая и тя е загинала. Аз се спасих, защото бях стар. Дойдох тук твърде стар, за да създавам грижи дори на нашия вицекрал. — Той сведе посивялата си глава. — Не ми оставиха нищо, защото бях помогнал да изгоним разбунтувалия се вицекрал и бях лишил адмирала от славата му.

Малоу седеше и мълчеше. После попита тихо:

— Какво стана с шестия ви син?

— А? — Бар се усмихна кисело. — Той е в безопасност, защото се присъедини към адмирала като обикновен войник под чуждо име. Артилерист е в личния флот на вицекраля. О, не, виждам погледа ви. Не е лош син. Посещава ме, когато може, и ми носи каквото успее. Той поддържа живота ми. А някой ден нашият велик и славен вицекрал ще се запъти към смъртта си и синът ми ще му бъде палач.

— И вие казвате това на един непознат? Поставяте в опасност сина си.

— Не. Помагам му, като създавам нов враг. А ако бях приятел на вицекраля, както съм негов враг, щях да го посъветвам да запълни далечното космическо пространство с кораби чак до края на Галактиката.

— Там няма ли кораби?

— Открихте ли някой? Нима някой космически страж ви е спрял на идване? Тъй като корабите са твърде малко, а съседните провинции си имат свои интриги и беззакония, не може да се отдели нито един от тях, за да пази варварските външни слънца. Никога не ни е заплашвала опасност от западналия край на Галактиката — докато не се появихте вие.

— Аз ли? Аз не представлявам опасност.

— След вас ще дойдат други.

Малоу бавно поклати отрицателно глава.

— Струва ми се, че не ви разбирам.

— Слушайте! — В гласа на стареца прозвуча възбуда. — Познах ви, когато влязохте. Имате защитно поле около тялото си или поне имахте, когато ви видях най-напред.

Последва мълчание, изпълнено със съмнение, после Малоу отвърна:

— Да… имах.

— Много добре. Това беше грешка, но вие не знаехте, че са ми известни някои неща. В това време на упадък не е модно да си войник. Събитията долитат и префучават и който не може да се бори против течението с атомен бластер в ръка, бива повлечен като мен. Но аз бях учен и зная, че в цялата история на атомната енергия никога не е било изобретявано преносимо защитно поле. Ние притежаваме силови полета — огромни тежкоподвижни съоръжения, които могат да защитят град, дори кораб, но не и отделен човек.

— Аха? — Долната устна на Малоу се издаде напред. — И какви заключения вадите?

— Из Космоса се разнасяха истории. Те пътуват надалеч и с всеки парсек се поизопачават, но когато бях млад, имаше един малък кораб със странни хора, които не познаваха обичаите ни и не можеха да кажат откъде са дошли. Те говореха за магьосници по края на Галактиката; магьосници, които светят в тъмното, летят самостоятелно във въздуха и оръжията не ги засягат. Ние се смяхме. И аз се смях. Бях го забравил до днес. Но вие блестите в тъмнината и не мисля, че бластерът ми, ако имах такъв, щеше да ви нарани. Кажете, можете ли да полетите във въздуха, така както си седите?

— Не мога да правя нищо от всичко изброено — отвърна спокойно Малоу.

— Доволен съм от отговора — усмихна се Бар. — Не разпитвам гостите си. Но ако съществуват магьосници, ако вие сте такъв, тогава някой ден могат да нахлуят много от тях или от вас. Вероятно ще е за добро. Сигурно се нуждаем от нова кръв. — Той промърмори нещо на себе си и продължи бавно: — Но това има и обратна страна. Нашият нов вицекрал също мечтае като стария Уискард.

— Също за имперската корона ли?

— Синът ми чува да се говори — кимна Бар с глава. — Сред личната свита на вицекраля човек не може да не дочува по нещо. И той ми разправя слуховете. Новият ни вицекрал няма да откаже короната, ако му я предложат, но си пази и възможността за отстъпление. Говори се, че ако не успее да се издигне до императорска висота, възнамерява да създаде нова империя във варварските райони. Твърди се, но не мога да гарантирам за това, че вече е дал една от дъщерите си за жена на някакво кралче в неизследваните области на Периферията…

— Ако човек вярваше на всички слухове…

— Зная. Има още много. Аз съм стар и бъбря глупости. Но вие какво ще кажете? — И старите му умни очи се взряха дълбоко в Малоу.

Търговецът се замисли.

— Не твърдя нищо. Но искам да попитам нещо. Разполага ли Сиуена с атомна енергия? Почакайте, зная, че познават теоретично атомната енергия. Имам предвид дали притежават запазени генератори, или те са били разрушени при неотдавнашните грабежи?

— Да ги разрушат ли? О, не. Половината планета ще бъде унищожена, преди да се докосне и най-малката централа. Те са незаменими и осигуряват мощта на флотата. — Той продължи почти с гордост. — Ние притежаваме най-големите и най-добрите генератори?

— В такъв случай как трябва да постъпя, ако искам да видя тези генератори?

— Никак! — отговори решително Бар. — Не ще успеете да се доближите до военен център, без веднага да ви застрелят. Никой не може. Сиуена все още е лишена от граждански права.

— Искате да кажете, че всички централи са във властта на военните?

— Не. Има малки градски централи, които отопляват и осветяват жилищата, дават енергия за превозните средства и така нататък. Но и там положението е същото. Те се управляват от техниците.

— Какви са те?

— Специализирана група, която надзирава централите. Длъжността им е наследствена, младите се обучават в професията чрез чиракуване. Строго чувство за дълг, чест и така нататък. Никой освен техник не може да влезе в централа. — Разбирам.

— Не твърдя обаче — добави Бар, — че не е имало случай, когато техници са били подкупвани. Във време, когато за петдесет години се изреждат девет императори и седем от тях падат убити, когато всеки космически капитан се домогва да узурпира поста вицекрал, а всеки вицекрал — да стане император, предполагам, че дори някой техник може да стане жертва на парите. Но това ще изисква доста голяма сума, а аз не притежавам нищо. Вие имате ли?

— Пари ли? Не. Но винаги с пари ли се подкупва?

— С какво друго, щом като парите купуват всичко?

— Има доста неща, които парите не могат да купят. А сега ще ви бъда благодарен, ако ми кажете къде е най-близкият град с една от централите и как да стигна дотам.

— Почакайте! — Бар разпери тънките си ръце. — Закъде бързате? Бяхте при мен, но аз не задавам никакви въпроси. В града, където жителите все още ги наричат бунтовници, първият войник или пазач, който чуе произношението ви и види дрехите ви, ще ви спре.

Той се изправи и от тъмните недра на един стар долап извади някаква книжка.

— Паспортът ми — подправен е. С него избягах. — Постави го в ръката на Малоу и прегъна пръстите му над него. — Описанието не отговаря, но ако го покажете, има голяма вероятност никой да не се вгледа в него.

— А вие? — Вие ще останете без паспорт.

Старият изгнаник вдигна цинично рамене.

— Какво от това? И още едно предупреждение. Дръжте си езика зад зъбите! Произношението ви е варварско, изразявате се особено и от време на време вмъквате най-изумителни архаизми. Колкото по-малко говорите, толкова по-малко подозрения ще си навлечете. А сега ще ви обясня как да стигнете до града…

Пет минути по-късно Малоу беше вече на път.

Но преди да си тръгне окончателно, все пак се върна веднъж, само за миг, до къщата на стария патриций. А когато рано на другата сутрин Онум Бар излезе в малката си градина, видя в краката си някаква кутия. Съдържаше храни, концентрирани продукти, каквито се намират на борда на всеки космически кораб, чужди по вкус и приготовление.

Но бяха качествени и траеха дълго.

11

Техникът беше нисък и кожата му лъщеше от добре поддържаната пълнота. Имаше обръч от коса и през него се розовееше черепът му. Пръстените по ръцете му бяха дебели и тежки, дрехите му — ароматизирани и той беше първият човек, видян от Малоу на планетата, който не изглеждаше гладен. Техникът присви раздразнено устни.

— Е, човече, по-бързо. Чакат ме важни дела. Приличате ми на чужденец… — Той сякаш преценяваше явно несиуенските дрехи на Малоу и по клепачите му личеше, че храни значителни подозрения.

— Не съм от този край — поде спокойно Малоу, — но това не е от значение. Вчера имах честта да ви изпратя един малък подарък…

— Получих го — вдигна нос техникът. — Интересна дреболия. Понякога мога да я използвам.

— Имам и други, по-интересни подаръци. На доста по-високо ниво.

— Охо? — Техникът замислено удължи възклицанието. — Струва ми се, вече виждам накъде клони разговорът; случвало се е и преди. Ще ми дадете някоя и друга дреболия. Няколко кредита, може би палто, второкачествени бижута; всичко, което дребнавата ви душица може да сметне за достатъчно, за да подкупите някой техник. — Долната му устна се издаде войнствено напред. — И зная какво искате в замяна. И други са стигали до същата блестяща идея. Искате да ви приемем в нашия клан. Да ви научим на тайните на атомната енергия и как да се грижите за машините. Мислите си, че тъй като вие, сиуенски кучета — и вероятно се правите на чужденец за по-сигурно, — бивате наказвани всеки ден заради бунта ви, ще успеете да избегнете каквото сте си заслужили, като се прикриете с привилегиите и закрилата на гилдията на техниците. — Малоу понечи да заговори, но техникът внезапно повиши глас и завика. — А сега се махайте, преди да съм съобщил името ви на префекта на града. Нима мислите, че ще изменя на дълга си? Може би щяха да го сторят сиуенските предатели преди мен! Но сега си имате работа с по други хора. Галактиката ми е свидетел, чудя се, защо още в този миг не ви убия сам с голите си ръце.

Малоу се усмихна на себе си. Цялата тирада беше явно изкуствена по тон и съдържание, така че гордото негодувание се изроди във фарс.

Търговецът погледна весело двете мекички ръце, за които бе казано, че е възможно веднага, още там, да станат негови палачи.

— Ваша мъдрост — поде той, — вие грешите по три точки. Първо, не съм креатура на вицекраля, дошъл да подложи на изпитание вашата лоялност. Второ, моят подарък е нещо, което императорът въпреки цялото си величие не притежава и никога няма да има. Трето, онова, което искам в замяна, е твърде малко; нищо; просто като въздишка.

— Така разправяте! — Той изпадна в тежък сарказъм. — Хайде, какъв е този императорски подарък, с който вашата богоподобна мощ желае да ме удостои? Нещо, което и императорът няма, а? — Той избухна в остър подигравателен смях.

Малоу се изправи и избута креслото встрани.

— Чаках за срещата си с вас три дни, Ваша мъдрост, но демонстрацията ще отнеме само три секунди. Ако бъдете така добър да извадите онзи бластер, чиято дръжка виждам много близо до ръката ви…

— А?

— И да ме застреляте, ще ви бъда много благодарен.

— Какво?

— Ако бъда убит, можете да кажете на полицията, че съм се опитал да ви подкупя, за да издадете тайните на гилдията. Ще заслужите голяма похвала. Ако не бъда убит, ще имате възможност да получите защитното ми поле.

За първи път техникът забеляза бледобелезникавото зарево, което витаеше около посетителя му, сякаш той е бил потопен в перлен прах. Вдигна бластера и с присвити от учудване и подозрение очи натисна спусъка.

Молекулите на въздуха, обхванати във внезапния изблик на разкъсване на атоми, се превърнаха в нажежени, горящи йони и отбелязаха ослепителния тънък лъч, който удари по сърцето на Малоу и… се разпръсна!

Докато търпеливото изражение на Малоу въобще не се промени, атомните сили, които се бяха нахвърлили върху него, се самоунищожиха, срещнали крехкото перлено озарение, и отскочиха, за да се стопят във въздуха.

Бластерът на техника с трясък падна на пода, без той да го забележи.

— Има ли императорът лично защитно поле? Вие можете да го получите — рече Малоу.

— Вие техник ли сте? — заекна техникът.

— Не.

— Тогава откъде имате такова нещо?

— Какво значение има за вас? — Малоу говореше хладно и презрително: — Искате ли го? — Тънка верига с няколко лостчета падна върху бюрото. — Ето го.

Техникът го грабна и го заопипва нервно.

— Комплект ли е?

— Пълен.

— Откъде черпи енергия? Пръстът на Малоу легна върху най-голямото лостче, проблясващо матово в оловната си обвивка.

Техникът вдигна поглед. Лицето му беше налято с кръв.

— Сър, аз съм техник старша категория. Зад гърба си имам двадесет години като надзирател и съм учил при великия Блер в университета на Трантор. Ако се опитвате с адско мошеничество да ме уверявате, че малка кутия с размери на… орех, по дяволите, съдържа атомен генератор, за три секунди ще ви изправя пред протектора.

— Тогава сам си го обяснете, ако сте в състояние. Аз твърдя, че устройството е комплектувано.

Червенината на техника бавно изчезна, когато той обви веригата около кръста си и следвайки жеста на Малоу, натисна ръчката. Сиянието, което го обкръжи, се открои бледо и релефно. Бластерът се вдигна, после се поколеба. Техникът бавно го регулира на почти необгарящ минимум. После конвулсивно натисна спусъка и атомният огън безобидно плисна по ръката му.

— А какво ще стане, ако сега ви застрелям и задържа полето? — викна той, като се обърна.

— Опитайте! — отвърна Малоу. — Нима мислите, че съм ви дал единственото си устройство? — Той също беше плътно обвит в светлина.

Техникът се изхили нервно. Бластерът изтрополя върху бюрото.

— И какво е това нищо, тази въздишка, която искате в замяна? — попита той.

— Искам да видя вашите генератори.

— Съзнавате ли, че това е забранено? Ще означава изхвърляне в Космоса и за двама ни…

— Не желая да ги докосвам или да правя каквото и да е с тях. Искам да ги видя отдалеч.

— А ако не?

— Ако не, вие имате защитно поле, но аз притежавам други неща. Например бластер, специално конструиран, за да пробива това поле.

— Хммм! — Погледът на техника се отклони. — Елате с мен.

12

Жилището на техника беше малка двуетажна къща край огромната сграда без прозорци с форма на куб, която се възвисяваше в центъра на града. Малоу премина от едната в другата по подземен проход и се озова в тихата, миришеща на озон, зала на централата.

Петнадесет минути вървя след водача си, без да проговори. Погледът му не пропускаше нищо. Пръстите му не докосваха нищо. После техникът поде с приглушен глас.

— Достатъчно ли ви е? Не мога да имам доверие на моите подчинени в този случай.

— А можете ли въобще да им имате доверие? — попита иронично Малоу. — Видях достатъчно.

Бяха се върнали в кабинета и Малоу каза замислено:

— И всички тези генератори са в ръцете ви?

— Всичките — отвърна техникът с доста явно самодоволство.

— И вие ги поддържате в добро работно състояние?

— Точно така.

— А ако се повредят?

Техникът разтърси възмутено глава.

— Те не се повреждат. Никога не се повреждат. Конструирани са да работят вечно.

— Вечността е много време. Просто да предположим…

— Ненаучно е да се правят предположения за безсмислени случаи.

— Добре. Да предположим, че бях изпепелил някоя важна част? Вероятно машините не са защитени от атомни сили? Да предположим, че прегоря важна връзка или строша Д-кварцов елемент?

— Ами тогава — викна гневно техникът — ще бъдете убит!

— Да, зная това. — Малоу също се развика: — Но какво ще стане с генератора? Можете ли да го поправите?

— Сър — изрева техникът, — получихте честно замяната. Постигнахте каквото искахте. Сега се махайте! Не ви дължа нищо повече!

Малоу се поклони с насмешливо уважение и излезе.

Два дни след това той кацна в базата, където „Далечна звезда“ го чакаше, за да се завърне с него на планетата Терминус.

А след още два дни защитното поле на техника угасна и въпреки всичките му опити да разгадае нещо и псувните му, никога повече не заблестя.

13

Малоу се отпусна почти за първи път от шест месеца. Беше легнал по гръб в солариума на новата си къща съвсем гол. Големите му кафяви ръце бяха разперени встрани нагоре, а мускулите му се изпънаха в протягане и после се отпуснаха.

Мъжът до него постави пура между устните на Малоу и я запали. Пъхна друга пура в собствената си уста.

— Сигурно си преуморен от работа — заговори той. — Може би се нуждаеш от дълга почивка.

— Възможно е да се нуждая, Джаел, но предпочитам да си почивам в кресло на Съвета. Защото ще получа това кресло и ти ще ми помогнеш.

— Как се забърках аз в това? — вдигна поглед Анкор Джаел.

— Много явно. Първо, ти си стар политически пес. Второ, Джорейн Сът те изрита от министерското ти кресло, същият човек, който предпочита да изгуби едното си око, отколкото да ме види в Съвета. Ти нямаш високо мнение за възможностите ми, нали?

— Не много — съгласи се бившият министър на образованието. — Ти си смирнианец.

— Това не е законна пречка. Получил съм светско образование.

— Хайде, хайде. Откога предубеждението се съобразява с други закони освен със собствените си? А сега за твоя човек… този Джайм Туер. Той какво казва?

— Той заговори да ме предложи за член на Съвета почти преди една година — отвърна Малоу непринудено, — но аз съм го надраснал. Във всеки случай на него нямаше да му се удаде. Липсва му достатъчно дълбочина. Той говори гръмко и е убедителен, но с това само предизвиква досада. Аз възнамерявам да извърша истински преврат. Ти си ми нужен.

— Джорейн Сът е най-хитрият политик на планетата и той ще бъде срещу теб. Не твърдя, че ще успея да го надхитря. И не си мисли, че той няма да се бори упорито и нечестно.

— Имам пари.

— Това ще помогне. Но трябват много средства, за да се купят предубежденията… мръсен смирнианецо.

— Ще разполагам с много пари.

— Добре, ще помисля по въпроса. Но да не си посмял да застанеш на задните си крака и да разтръбиш, че съм те поощрил в това начинание. Кой идва?

— Самият Джорейн Сът, струва ми се. — Устните на Малоу увиснаха. — Подранил е и мога да го разбера. Досаждам му вече от един месец. Слушай, Джаел, влез в съседната стая и включи тихичко високоговорителя. Искам да чуеш разговора.

Той побутна с голото си стъпало члена на Съвета да излезе от стаята, после стана и набързо навлече копринен халат. Синтетичната слънчева светлина помръкна до нормален блясък.

Секретарят на кмета влезе с вдървена походка, а тържественият домоуправител излезе на пръсти и затвори вратата зад себе си.

Малоу си завърза колана. — Изберете си кресло, Сът — каза той.

По лицето на Сът пробягна неуловима усмивка. Избра удобно кресло, но не се отпусна в него. Седна на ръба му.

— Ако като начало изложите условията си, ще можем да пристъпим към същността.

— Какви условия?

— Искате да ви увещават? Добре тогава, какво например правихте на Корел? Докладът ви не беше пълен.

— Предадох ви го преди месеци. Тогава останахте доволен.

— Да — Сът потърка замислено челото си с пръст, — но оттогава действията ви са многозначителни. Известно ни е доста от онова, което вършите, Малоу. Знаем точно колко заводи изграждате, с каква бързина го правите и колко ви струва. А и този дворец, с който разполагате — той се огледа студено и критично, — ви е струвал значително повече от една годишна заплата; и реколтата, която жънете — богата и скъпа реколта, — сред висшите обществени слоеве на Фондацията.

— Е и? Освен като доказателство, че използвате способни шпиони, какво показва това?

— Показва, че разполагате с пари, каквито нямахте преди една година. Може да се окаже всичко — например, че на Корел са се случили доста неща, за които ние не знаем нищо. Откъде взимате пари?

— Драги Сът, едва ли очаквате да ви осведомя.

— Не.

— Така си и мислех. Затова ще ви обясня. Направо от съкровищницата на Комодора на Корел.

Сът премига. Малоу се усмихна и продължи:

— За ваше съжаление парите са съвсем законни. Аз съм майстор-търговец и парите, които получих, са във формата на известни количества ковано желязо и хромит в замяна на различни дребни устройства, които успях да му доставя. По силата на специалния договор с Фондацията петдесет процента от печалбата са мои. Другата половина ще получи правителството в края на годината, когато всички добри граждани плащат своя данък общ доход.

— В отчета ви не се споменава за никакъв търговски договор.

— Нито пък се споменава какво съм закусвал в даден ден, нито името на настоящата ми любовница или някакви други несъществени подробности. — Усмивката на Малоу стана подигравателна. — Бях изпратен — цитирам ви вас — да си държа очите отворени. Никога не съм ги затварял. Искахте да установя какво се е случило със заловените търговски кораби на Фондацията. Нито ги видях, нито въобще чух нещо за тях. Искахте да разбера дали Корел разполага с атомна енергия. В отчета ми пише, че личната гвардия на Комодора притежава атомни бластери. Бластерите, които видях, са реликви от старата Империя, и доколкото успях да разбера, могат да са само музейни експонати и въобще да не действат.

Дотук изпълнявах нареждания, но освен това бях и още съм свободен индивид. Съгласно законите на Фондацията майстор-търговецът може да разкрива всякакви нови пазари, които успее, и от тях да получава полагаемата му се половина от печалбата. Какви са възраженията ви? Не ги разбирам.

Сът отправи внимателно поглед към стената и заговори с трудно отдаваща му се липса на враждебност.

— Обичайна практика на всички търговци е да разпространяват религията на своята търговия.

— Аз се придържам към законите, а не към практиката.

— Има случаи, когато практиката стои по-високо от закона.

— Тогава се отнесете до съда.

Сът вдигна поглед и мрачните му очи сякаш потъмняха в орбитите си.

— Все пак вие сте смирнианец. Изглежда, натурализирането и образованието не могат да премахнат лошите следи в кръвта. Въпреки всичко слушайте и се опитайте да разберете.

Става въпрос за нещо повече от пари и пазари. Разполагаме с науката на великия Хари Селдън, за да докажем, че от нас зависи бъдещата галактична империя и че не можем да свърнем встрани от пътя, който води към нея. Нашата религия е най-важното ни средство за постигане на тази цел. С нейна помощ поставихме под наш контрол Четирите кралства дори в момента, когато заплашваха да ни смачкат. Това е най-мощното известно средство, чрез което се подчиняват хора и светове.

Основната причина да се поощряват търговията и търговците беше да се въвежда и разпространява по-бързо тази религия и да се подсигури, че въвеждането на нови технологии и нови икономии ще се осъществява под наш пълен и задълбочен контрол.

Той млъкна, за да си поеме дъх, а Малоу спокойно вмъкна:

— Зная теорията. Разбирам я напълно.

— Така ли? Това е повече, отколкото очаквах. Тогава разбирате, естествено, че вашите опити за търговия за себе си, за масово производство на безполезни устройства, които могат да се отразят само повърхностно върху икономиката на даден свят, за покваряване на междузвездната политика, като тя се подчини на бога на печалбата, за извеждане на атомната енергия изпод контрола на нашата религия — може да завърши само с отхвърляне и пълно отрицание на политиката, която се е оказала успешна в продължение на векове.

— И е крайно време — намеси се с безразличие Малоу — за такава остаряла, опасна и невъзможна политика. Колкото и добре да се е справила вашата религия в Четирите кралства, почти нито един друг свят в Периферията не я е приел. По времето, когато установихме контрол над Кралствата, Галактиката ми е свидетел, имаше достатъчно бежанци, които да разпространят историята как Салвор Хардин е използвал жреците и суеверието на хората, за да ликвидира независимостта и властта на светските монарси. А ако това не е било достатъчно, случаят с Аскон преди две десетилетия е направил нещата напълно ясни. Сега в Периферията няма нито един владетел, който да не предпочете сам да си пререже гърлото, отколкото да пусне макар и един жрец от Фондацията да стъпи на негова територия.

Не възнамерявам да принуждавам Корел или който и да е друг свят да приеме нещо, за което зная, че не го желае. Не, Сът. Ако атомната енергия ги прави опасни, истинското приятелство, постигнато чрез търговия, ще бъде много по-добро, отколкото несигурното сюзеренство, основаващо се върху ненавиждано превъзходство на чужда духовна власт, която, ако отслабне дори съвсем малко, може да се провали напълно и да не остави след себе си нищо значително освен безсмъртен страх и омраза.

— Много добре изложено — рече цинично Сът. — И така, да се върнем към началната точка на разговора, какви са условията ви? Какво искате, за да замените убежденията си с моите?

— Мислите, че убежденията ми са за продан?

— Защо не? — беше хладният отговор. — Нима занаятът ви не е да купувате и да продавате?

— Само с печалба — каза Малоу, без да се засегне. — В състояние ли сте да ми предложите повече, отколкото получавам сега?

— Можете да си оставите три четвърти от печалбата вместо половината.

Малоу се изсмя кратко.

— Прекрасно предложение. При вашите условия цялата търговия няма да достигне и една десета част от моята. Опитайте нещо по-добро.

— Можете да получите място в Съвета.

— Ще го имам без и въпреки вас.

С внезапно движение Сът сви ръката си в юмрук.

— Освен това ще си спестите престоя в затвора. За двадесет години, ако зависи от мен. Изчислете печалбата и от това.

— Няма никаква печалба, освен ако успеете да изпълните заплахата си.

— Ще ви съдят за убийство.

— Чие убийство? — попита презрително Малоу.

Гласът на Сът стана груб, макар и тонът му да не се повиши.

— Убийството на анакреонски свещеник на служба на Фондацията.

— А, значи така? И какви са доказателствата ви. Секретарят на кмета се наведе напред.

— Малоу, аз не блъфирам. Предварителните разследвания са завършени. Остава да подпиша един последен документ и процесът на Фондацията срещу майстор-търговеца Хобър Малоу ще започне. Вие сте изоставили поданик на Фондацията да бъде измъчван и убит от чуждестранна тълпа, Малоу, и разполагате само с пет секунди, за да предотвратите дължимото ви наказание. Аз лично бих предпочел да опитате да се отървете с блъфиране. Ще бъде по-сигурно, ако сте погубен враг, отколкото съмнителен новопокръстен приятел.

— Желанието ви е изпълнено — заяви тържествено Малоу.

— Много добре! — Секретарят се усмихна жестоко. — Кметът желаеше да направи най-напред опит за компромис, не аз. Свидетелство за това е, че не положих особени усилия.

Вратата се отвори пред него и той излезе.

Малоу вдигна поглед, когато Анкор Джаел влезе отново в стаята.

— Чу ли го? — попита Малоу. Политикът се отпусна на пода.

— Не съм го чувал толкова разгневен, откакто познавам тази змия.

— Добре. Какво разбираш от думите му?

— Е, ще ти кажа. Външна политика на господство чрез духовни средства е негова натрапчива идея, но според мен крайните му цели не са духовни. Мисля, не е необходимо да ти казвам, че бях уволнен от правителството, защото спорих по същия проблем.

— Няма нужда. И какви според теб са тези недуховни цели?

Джаел придоби сериозен вид.

— Всъщност той не е глупав, така че трябва да вижда банкрута на нашата религиозна политика, която не е завоювала почти нищо за нас през последните седемдесет години. Явно я използва за лични цели. Всяка догма, основаваща се поначало върху вяра и чувства, е опасно оръжие, защото е почти невъзможно да се гарантира, че оръжието няма да се обърне срещу онзи, който го използва. Вече сто години поддържаме обреди и митология, които стават все по-уважавани, традиционни и… непоклатими. В известно отношение те вече не са под наш контрол.

— В какво отношение? — попита Малоу. — Не спирай, искам да чуя какво мислиш.

— Ами да предположим, че един човек, един амбициозен човек, използва силата на религията срещу нас, а не в наша полза.

— Имаш предвид Сът…

— Правилно. Имам предвид Сът. Слушай, човече, ако той успее да мобилизира различните йерархии на подчинените планети срещу Фондацията в името на правоверността, какъв шанс ще имаме ние? Като се постави в защита на вярванията на религиозните, той ще може да обяви война на ереста, представлявана от теб например, и накрая да стане крал. Все пак Хардин беше казал: „Атомният бластер е добро оръжие, но то може да се насочва и в двете страни“.

Малоу се удари по голото бедро.

— Добре, Джаел, в такъв случай вкарай ме в Съвета и аз ще се сражавам с него.

Джаел помълча, после каза многозначително:

— Може и да не стане. Какво чух за някакъв линчуван жрец? Не е вярно, нали?

— Съвсем вярно е — отвърна безгрижно Малоу. Джаел подсвирна.

— Има ли решителни доказателства?

— Би трябвало да има. — Малоу се поколеба и прибави: — Още отначало Джайм Туер беше негов човек, макар никой от двамата да не знаеше, че това ми е известно. А Джайм Туер беше очевидец.

— Аха! — поклати глава Джаел. — Много лошо.

— Лошо ли? Какво му е лошото? Жрецът се намираше на планетата в нарушение на законите на Фондацията. Корелианското правителство явно го използва като примамка, независимо дали го е сторило съзнателно или не. По всички закони на здравия разум нямах друг избор, освен да постъпя по един начин — и действията ми бяха изцяло в рамките на закона. Ако ме подведе под съд, няма да постигне нищо, освен да се изложи като голям глупак.

— Не, Малоу — отново поклати глава Джаел, — не си разбрал. Казах ти, че играе нечестно. Той не иска да те осъди; знае, че не може да го постигне. Но възнамерява да погуби авторитета ти пред народа. Чу го какво каза. Понякога практиката наистина стои по-високо от закона. Можеш да излезеш от съдебната зала напълно свободен, но ако народът мисли, че си изоставил на врага един жрец, популярността ти ще отслабне. Ще признаят, че си направил каквото повелява законът, дори че си постъпил разумно. Но въпреки това в очите им ще бъдеш страхливо куче, безчувствен грубиян, коравосърдечно чудовище. И никога няма да те изберат в Съвета. Възможно е дори да загубиш титлата си майстор-търговец, като гласуват да ти се отнеме гражданството. Знаеш, че не си роден тук. Какво повече мислиш, че иска Сът?

— И така да е! — намръщи се упорито Малоу.

— Момчето ми — продължи Джаел, — ще те подкрепя, но аз не мога да помогна. Ти си в трудно положение… много трудно.

14

На четвъртия ден от процеса срещу майстор-търговеца Хобър Малоу залата на Съвета беше пълна в буквалния смисъл на думата. Единственият отсъстващ съветник немощно проклинаше фрактурата на черепа, която го бе повалила на легло. Галериите бяха натъпкани до пътеките между седалките и до тавана от онези, малко на брой, от тълпата, които чрез връзки, богатство или просто с дяволска упоритост бяха успели да влязат. Останалата част запълваше площада отвън, хората се скупчваха в гъмжило около поставените на открито триизмерни екрани.

Анкор Джаел си проправи път до залата с почти безполезната помощ и усилия на полицейското управление, а после през почти същата бъркотия и до креслото на Хобър Малоу.

— Селдън ми е свидетел — обърна се към него Малоу с облекчение, — едва не закъсня. Носиш ли го?

— Ето, вземи — отвърна Джаел. — Тук е всичко, което искаше.

— Добре. Какво става навън?

— Съвсем са побеснели — размърда се неспокойно Джаел. — Не трябваше въобще да допускаш публично разглеждане. Можеше да го предотвратиш.

— Не искам.

— Говорят за линчуване. А хората на Публис Манлио по външните планети…

— Мислех да те питам за тях, Джаел. Той насъсква Йерархията срещу мен, нали?

— Дали я насъсква? Най-благоприятното положение за него, каквото въобще си виждал. Като министър на външните работи той поддържа обвинението в един процес по междузвездните закони. Като Върховен жрец и глава на църквата подбужда фанатичните орди…

— Нищо, не обръщай внимание. Спомняш ли си цитата от Хардин, който ми каза миналия месец? Ще им покажем, че атомният бластер може да се насочва и в двете посоки.

Кметът заемаше вече мястото си и членовете на Съвета се изправиха в знак на уважение.

— Днес е мой ред — прошепна Малоу. — Седи и наблюдавай представлението.

Заседанието започна и петнадесет минути по-късно Хобър Малоу, съпровождан от враждебен шепот, зае празното пространство пред масата на кмета. Отделен сноп светлина падна върху него и от обществените екрани в града, както и от безбройните лични телевизори в почти всеки дом на планетите от Фондацията, самотната огромна фигура на мъжа отправи предизвикателния си поглед.

Той заговори спокойно и с лекота:

— За да спестим време, ще призная, че всяко твърдение на обвинението срещу мен е вярно. Случката с жреца и тълпата, така както е изложена от него, е напълно точна във всяка подробност.

Хората в залата се размърдаха, а от галерията се разнесе масово ликуващо ръмжене. Малоу търпеливо изчака да настъпи тишина.

— Но картината, която показаха, не е пълна. Моля за правото да направя мое допълнение. Отначало разказът ми може да ви се стори несвързан. Моля ви да проявите снизходителност. — Малоу не погледна бележките пред себе си. — Ще започна от същото време, от което начена обвинението — денят на срещите ми с Джорейн Сът и с Джайм Туер. Знаете какво стана на тези срещи. Разговорите бяха описани и аз нямам какво да прибавя към тези описания — освен личните си мисли през този ден.

Те бяха изпълнени с подозрения, защото събитията през деня бяха странни. Помислете. Двама души, които познавах повърхностно, ми правят неестествени и до известна степен невероятни предложения. Единият, секретарят на кмета, ме моли да приема ролята на правителствен таен агент по строго поверителен проблем, естеството и важността на който вече ви бяха обяснени. Другият, самопровъзгласил се водач на политическа партия, ме моли да се кандидатирам за място в Съвета.

Естествено, потърсих скритите им подбуди. Съображенията на Сът изглеждаха очевидни. Той ми нямаше доверие. Вероятно си е мислил, че продавам атомна енергия на враговете и подготвям бунт. И може би се стремеше да ме принуди към действие или си е мислил, че постъпва така. В такъв случай е имал нужда от свой човек близо до мен по време на предлаганата ми мисия — като шпионин. Последната мисъл обаче премина през главата ми по-късно, когато Джайм Туер се появи на сцената.

Помислете отново — Туер се представя като бивш търговец, преминал в политиката, но въпреки това не зная подробности за търговската му кариера, макар познанията ми в тази област да са огромни. И нещо повече — макар Туер да се хвалеше, че е получил светско образование, той въобще не бе чувал за криза на Селдън.

Хобър Малоу изчака, за да позволи значението на казаното да бъде разбрано и за първи път от началото до сега бе възнаграден с тишина, когато галерията колективно пое дълбоко дъх. Това беше за жителите на самата Терминус. Хората на външните планети слушаха само цензурирана версия според изискванията на религията. Нямаше да чуят нищо за кризите на Селдън. Но щеше да има и други удари, които нямаше да пропуснат.

— Кой от тук присъстващите — продължи Малоу — може честно да заяви, че е възможно който и да е човек със светско образование да не знае какво представлява криза на Селдън? Във Фондацията има само един вид образование, което изключва всякакво споменаване на планираната от Селдън история и се занимава само с човека като с някакъв полумитичен чудотворец…

В този миг установих, че Джайм Туер никога не е бил търговец. Тогава разбрах, че той е духовно лице и може би дори жрец; и несъмнено в продължение на трите години, през които претендираше, че е оглавявал политическа партия на търговците, той е бил платен агент на Джорейн Сът.

В онзи момент предприех нещо, без да съм сигурен. Не знаех какви са целите на Сът по отношение на мен, но тъй като изглеждаше, че ми отпуща щедро въже за бесене, и аз му подадох няколко сантиметра. Сметнах, че Туер трябва да участва в пътешествието като неофициален опекун от страна на Джорейн Сът. Е, знаех, че ако не го приема, ще се намерят други начини — а за тях можеше и да не узная навреме. Познатият враг е сравнително безопасен. Поканих Туер да дойде с мен. Той прие.

Това, джентълмени от Съвета, обяснява две неща. Първо, разкрива, че Туер не е мой приятел, който свидетелства срещу мен без желание и заради съвестта си, както обвинението иска да ви накара да повярвате. Той е шпионин, върши си работата, за която му плащат. Второ, обяснява определено мое действие при първата поява на жреца, когото ме обвиняват, че съм убил — действие, неспоменато досега, защото не е известно.

Сред членовете на Съвета се разнесе объркан шепот. Малоу прочисти гърлото си театрално и продължи:

— Не ми е приятно да опиша чувствата си, когато за първи път научих, че на борда имаме избягал мисионер. Неприятно ми е дори да си ги спомня. Основно, изпитвах крайна несигурност. В момента ми се стори, че събитието е ход на Сът и надхвърля способността ми за ориентация и преценка. Нищо не разбирах — обърках се напълно.

Само едно нещо можех да направя. Освободих се от Туер за пет минути, като го изпратих да повика офицерите. По време на отсъствието му пуснах видеомагнетофон, за да може всичко, което се случи, да бъде запазено за по-късно проучване. Направих го с надеждата, безумната, но искрена надежда, че онова, което ме обърква в този миг, ще може да се изясни при повторен преглед.

Оттогава съм гледал петдесет пъти този видеозапис. Имам го тук и незабавно ще го пусна за петдесет и първи път във ваше присъствие.

Кметът почука монотонно, за да въдвори ред, когато в залата избухнаха страстите, а от галерията се раздаде рев. В пет милиона жилища на Терминус възбудените зрители се преместиха по-близо до екраните, а от масата на обвинителя Джорейн Сът поклати хладнокръвно глава към изнервения Върховен жрец, докато очите му се впиваха с пламтящ поглед в лицето на Малоу.

Центърът на залата беше разчистен и светлината беше приглушена. От масата си вляво Анкор Джаел включи устройството и след първоначалното прещракване се появи изображение — цветно, в три измерения, с всички свойства на живота, освен с живот.

Там беше мисионерът, объркан и раздърпан, застанал между лейтенанта и сержанта. Малоу от филма чакаше мълчаливо, после влязоха другите, като Туер беше последен.

Разговорът се предаваше дума по дума. Сержантът бе наказан, а жрецът — разпитан. Появи се тълпата, можеше да се чуе ръмженето й, а преподобният Джорд Парма отправи безумните си молби. Малоу извади бластера си, а мисионерът, докато го влачеха навън, вдигна ръка в последна налудничава анатема, появи се и угасна малка светлинка.

На последната сцена офицерите бяха замръзнали от ужаса на положението, Туер притискаше треперещите си ръце върху ушите, а Малоу спокойно прибираше оръжието си.

Светлината отново се засили; празното пространство в центъра на залата не беше вече дори привидно запълнено. Малоу, истинският Малоу в настоящето, пое отново товара на своя разказ. — Както виждате, инцидентът е точно такъв, какъвто го представи обвинението — но само на повърхността. Скоро ще се изясня. Между другото, поведението на Туер по време на цялата случка показва ясно свещеническото му образование.

Същия ден изтъкнах пред Туер някои противоречия в случката. Попитах го откъде е дошъл жрецът посред почти необитаемото място, в което се намирахме по онова време. Освен това зададох въпроса, откъде се бе взела огромната тълпа, след като най-близкият що-годе по-голям град отстоеше на сто и шестдесет километра. Обвинението не обърна внимание на тези проблеми.

Или нещо друго; например странно крещящата очебийност на професията на Джорд Парма. Един мисионер на Корел, който рискува живота си, като нарушава законите и на Корел, и на Фондацията, се разхожда в съвсем ново и ясно отличимо жреческо облекло. В това имаше нещо нередно. Навремето предположих, че мисионерът е съучастник против волята си на Комодора, който го използва в опит да ни принуди да извършим крайно незаконна агресия, за да се оправдае „законно“ унищожението на кораба и на самите нас, което щеше да последва.

Обвинението е предвидило това оправдание на моите действия. То очакваше да обясня, че са били в опасност съдбата на кораба, екипажът и самата ми мисия и че всичко това не е могло да бъде пожертвано заради един човек, когато този човек във всеки случай щеше да бъде унищожен — със или без нас. То отвръща, като мърмори за „честта“ на Фондацията и необходимостта да се поддържат нашите „достойнство“ и господство.

Но поради някакви странни причини обвинението забравя самия Джорд Парма като личност. То не изнесе никакви подробности за него: нито къде е роден, нито какво е образованието му, нито казва нещо за предишния му живот. А това ще хвърли светлина и върху противоречията, които изтъкнах в току-що видения видеозапис. Двете са свързани.

Обвинението не представи подробности за Джорд Парма, защото не може. Сцената, която видяхте от видеозаписа, изглеждаше фалшива, защото Джорд Парма беше фалшив. Никога не е съществувал Джорд Парма. Целият този процес е най-големият фарс, изграден върху проблем, който въобще не е съществувал.

Още веднъж се наложи да изчака да затихне брътвежът. Той каза бавно:

— Ще ви покажа увеличен само един кадър от видеозаписа. Той ще говори сам за себе си. Светлината, Джаел.

В залата помръкна и още веднъж празният въздух се изпълни с неподвижните фигури в призрачна восъчна илюзия. Офицерите от „Далечна звезда“ бяха замръзнали в невъзможни положения. Дясната ръка на Малоу насочваше бластер. Вляво от него преподобният Джорд Парма, уловен на записа посред вика му, протягаше ръцете си нагоре, а смъкващите се ръкави ги бяха оголили до средата.

От ръката на мисионера се излъчваше слабият блясък, който при предишната прожекция бе светнал и изчезнал. Сега блестеше непрекъснато.

— Не сваляйте поглед от светлината върху ръката му — обади се от полумрака Малоу. — Увеличи образа, Джаел. Картината се разду бързо. Външните части отпадаха, докато мисионерът се приближаваше към центъра и се превърна във великан. После останаха само главата и едната ръка, след това само ръката, която запълни всичко и застина там огромна, мъглява, опъната. Светлината се бе превърнала в няколко размити светещи букви: КТП.

— Това — прогърмя гласът на Малоу — е образец на татуировка, джентълмени. При обикновена светлина не се вижда, но под ултравиолетова, с каквато бе залято помещението при снимането на този запис, тя изпъква релефно. Признавам, че това е наивен начин за тайно разпознаване, но той върши работа на Корел, където по улиците няма ултравиолетова светлина. Дори на нашия кораб разкритието стана случайно.

Може би някои от вас вече са отгатнали какво означават буквите КТП. Джорд Парма владееше добре жреческия език и се справи превъзходно със задачата си. Къде го е научил и как, не мога да кажа, но КТП означава Корелианска тайна полиция. — Малоу надвикваше врявата, ревеше над шума. — Имам и допълнителни доказателства — документи, донесени от Корел, които мога да представя на Съвета, ако бъдат поискани.

И какво остава сега от доказателствата на обвинението? То вече направи и повтори чудовищния намек, че е трябвало да се бия заради мисионера, нарушавайки закона, и да пожертвам мисията, кораба и себе си заради „честта“ на Фондацията.

Но да го направя заради измамник?

Трябваше ли да постъпя така заради корелиански таен агент, облечен измамно в жречески дрехи и научил език вероятно от някой анакреонски бежанец? Нямаше ли Джорейн Сът и Публис Манлио да ме принудят да попадна в глупава, отвратителна клопка…

Прегракналият му глас се изгуби сред безликия вой на ревящата тълпа. Вдигнаха го на рамене и го отнесоха до масата на кмета. През прозорците се виждаше буен поток от полудели хора да се влива в площада, за да се прибави към хилядите, които бяха вече там.

Малоу се огледа за Анкор Джаел, но сред разбунената маса беше невъзможно да се открие отделно лице. Бавно започна да се долавя ритмичният повтарящ се вик, който от слабото си начало нарасна до запулсирало безумие:

— Да живее Малоу, да живее Малоу, да живее Малоу…

15

Анкор Джаел, с изпито лице, премигна срещу Малоу. Последните две денонощия бяха изпълнени с лудост и безсъние.

— Малоу, ти направи отлично представление, затова не го разваляй, като се опиташ да скочиш прекалено високо. Не можеш сериозно да си мислиш да се кандидатираш за кмет. Ентусиазмът на тълпата е голяма сила, но е известно, че е капризен.

— Точно така! — заяви мрачно Малоу. — Затова трябва да го подгряваме, а най-добрият начин е да продължим представлението.

— И какво следва?

— Трябва да уредиш арестуването на Публис Манлио и Джорейн Сът…

— Какво?

— Точно каквото чуваш. Накарай кмета да ги арестува! Не ме е грижа какви заплахи ще използваш. Аз контролирам тълпата — поне днес. Той няма да посмее да се изправи срещу нея.

— Но по какви обвинения, човече?

— По най-очевидните. Те са подбуждали свещениците от външните планети да вземат страна във фракционните кавги на Фондацията. Селдън ми е свидетел, че това е незаконно. Обвини ги в „създаване на заплаха за държавата“. И съвсем не държа да ги осъдят, също както и те не искаха това в моя случай. Просто ги извади от обръщение, докато стана кмет.

— До изборите има половин година.

— Не е много! — Малоу се беше изправил на крака и внезапно хвана здраво ръката на Джаел. — Слушай, ако се наложи, ще взема властта със сила, както е постъпил Салвор Хардин преди сто години. Селдъновата криза продължава да наближава и когато настъпи, аз трябва да съм кмет и първосвещеник. И двете!

Джаел се намръщи.

— В какво ще се състои кризата? — спокойно запита той. — Все пак Корел?

— Разбира се — кимна Малоу. — Накрая ще обявят война, макар да предполагам, че дотогава ще минат две години.

— С атомни кораби?

— Какво мислиш? Онези три търговски кораба, които изчезнаха в техния сектор на Космоса, да не са били поразени със сгъстен въздух? Джаел, те получават кораби от самата Империя. Не зяпвай с уста като глупак. Казах Империята! Знаеш, че все още съществува. Тук, в Периферията, може да се е разпаднала, но в центъра на Галактиката още е достатъчно жизнена. И едно погрешно действие ще означава, че тя самата ще надвисне над нас. Затова аз трябва да бъда кмет и върховен жрец. Аз съм единственият човек, който знае как да се справи с кризата.

Джаел преглътна на сухо.

— Как? Какво ще направиш?

— Нищо.

— Наистина ли? — усмихна се несигурно Джаел. — Толкова много!

Но отговорът на Малоу беше рязък.

— Когато стана ръководител на Фондацията, няма да предприема нищо. Стопроцентово нищо и в това е тайната на следващата криза.

16

Аспер Арго, многообичаният Комодор на Корелианската република, посрещна появата на жена си, като сведе виновно редките си вежди. За нея поне самовъзприетият епитет не важеше. Дори той самият го съзнаваше.

Тя заговори с глас, загладен като косата й и студен като очите й.

— Мой благородни господарю, научих, че най-после си взел решение за съдбата на парвенютата от Фондацията…

— Така ли? — подхвърли кисело Комодорът. — И какво още включват твоите многостранни знания?

— Достатъчно, мой благородни съпруже. Провел си още едно колебливо съвещание с твоите съветници. Прекрасни съветници. — Тя продължи с безгранично презрение: — Стадо тъпи парализирани идиоти, които притискат безплодните печалби до хлътналите, си гърди въпреки неудоволствието на баща ми.

— И кой е, мила моя — попита Комодорът меко в отговор, — чудесният източник, от който твоето знание е узнало всичко това?

Комодората се изсмя кратко.

— Ако ти кажа, моят източник ще бъде труп, а не източник.

— Е, както винаги ще стане съобразно желанията ти. — Комодорът повдигна рамене и се извърна. — А що се отнася до неудоволствието на баща ти — много се опасявам, че то се простира до скъперническия му отказ да ни достави още кораби.

— Още кораби! — викна Комодората разпалено. — А нямаш ли вече пет? Не отричай. Зная, че разполагаш с пет кораба и ти е обещан шести.

— Беше обещан още за миналата година.

— Но един — само един може да превърне тази Фондация в смрадливи развалини. Само един! Един е достатъчен, за да помете малките им пигмейски корабчета от Космоса.

— Не мога да нападна планетата им дори и с дванадесет кораба.

— А колко време ще издържи тяхната планета, когато търговията им бъде прекъсната, а товарите им от играчки и боклуци унищожени?

— Тези играчки и боклуци струват пари — въздъхна той. — Много пари.

— Но ако завладеете Фондацията, няма ли да притежавате и всичко в нея? А ако се радвате на уважението и благодарността на баща ми, няма ли да притежавате повече, отколкото въобще може да ви даде Фондацията? Изминаха три години, дори повече, откакто дойде онзи варварин с фокусническото си панаирджийско представление. Достатъчно време.

— Мила моя! — Комодорът се обърна с лице към нея. — Аз остарявам. Уморен съм. Липсва ми издръжливостта да устоявам на гърмящата ти уста. Казваш, знаеш, че съм взел решение. Е, да, взел съм. Решено е и Корел е във война с Фондацията.

— Добре! — Тялото на Комодората се изпъна и очите й заблестяха. — Най-после се научи на мъдрост, макар и след като поизкуфя. А сега, когато станеш господар на този затънтен район, може би ще бъдеш достатъчно уважаван, за да имаш известна тежест и значение в Империята. Поне ще можем да напуснем този варварски свят и да се присъединим към двора на вицекраля. Ще можем наистина.

Тя си тръгна със замах, с усмивка на устата и с ръка на кръста. Косата й блесна на светлината.

Комодорът изчака малко и след това каза със злост и омраза на затворената врата:

— И когато стана господар на този, както го назова, затънтен район, може би ще бъда достатъчно уважаван, за да се лиша от арогантността на баща ти и от езика на дъщеря му. Напълно!

17

Старши лейтенантът на „Тъмната мъглявина“ се взря с ужас в екрана.

— Велика Галактика! — Би трябвало да е рев, но се оказа въздишка. — Какво е това?

Беше кораб, но същински кит в сравнение с дребната рибка „Тъмната мъглявина“; а върху корпуса му се виждаше „Космически кораб и слънце“ — гербът на Империята. Всички алармени устройства на кораба запищяха истерично.

Бяха подадени заповеди и „Тъмната мъглявина“ се подготви да бяга — ако може и да се бие, — ако се наложи, докато долу в кабината с ултразвукова апаратура едно съобщение полетя през хиперпространството към Фондацията.

То се повтаряше без прекъсване! Беше отчасти молба за помощ, но главно предупреждение за опасността.

18

Хобър Малоу местеше уморено крака, докато прелистваше докладите. Две години кметуване го бяха направили малко по домосед, малко по-гъвкав, малко по-търпелив, но не го бяха научили да обича правителствените доклади и подлудяващия официален жаргон, на който бяха написани.

— Колко кораба имат? — попита Джаел.

— Четири хванати в клопка на повърхността. За два не се съобщава нищо. Всички други се знаят къде са и не са опасни. — Малоу изръмжа. — Можехме да се проявим и по-добре, но това е само одраскване. — Не последва отговор и Малоу вдигна поглед. — Тревожи ли те нещо?

— Иска ми се Сът да беше тук — отговориха му несвързано.

— А, да, сега ще чуем още една лекция за вътрешния фронт.

— Не, няма — отвърна рязко Джаел, — но ти си упорит. Малоу. Може би си разработил външнополитическото положение до последната подробност, но никога не те е било грижа какво става тук, на родната планета.

— Е, това е твоя работа, нали? За какво съм те направил министър на образованието и пропагандата?

— Явно, за да ме изпратиш рано в мизерния ми гроб, ако се съди по съдействието, което ми оказваш. През последната година ти проглушавах ушите с надигащата се опасност от Сът и неговите религионисти. Каква полза ще има от плановете ти, ако Сът предизвика предсрочни избори и те свали?

— Никаква, признавам.

— А снощната ти реч направо с усмивка и потупване по гърба поднесе на Сът изборната победа. Имаше ли нужда да бъдеш толкова откровен?

— Не съществува ли такава възможност — да се открадне гръмотевицата на Сът?

— Не — отвърна остро Джаел — не по начина, по който ти постъпи. Твърдиш, че си предвидил всичко, и не обясняваш защо си търгувал в продължение на три години с Корел изключително в негова полза. Единственият ти план за военни действия е да се оттеглиш без сражение. Прекратяваш всякаква търговия с космическите сектори близо до Корел. Открито обявяваш безизходица. Обещаваш да не нападаш дори в бъдеще. Галактиката ми е свидетел, Малоу, какво трябва да правя с такава бъркотия?

— Липсва й блясък?

— Липсва й привлекателност за чувствата на тълпата.

— Същото е.

— Малоу, събуди се. Имаш две възможности. Или ще представиш на народа динамична външна политика, независимо какви са личните ти планове, или ще направиш някакъв компромис със Сът.

— Добре — отвърна Малоу, — ако съм се провалил с първата, нека да опитаме втората. Сът току-що е дошъл.

Сът и Малоу не се бяха срещали от деня на процеса преди две години. Никой не установи някаква промяна в другия освен едва забележимата атмосфера около всеки от тях, която правеше съвсем явно, че ролите на ръководител и предизвикател са разменени.

Сът седна, без да се ръкува. Малоу му предложи пура.

— Имате ли нещо против, ако Джаел присъства? — каза той. — Той искрено желае да се постигне компромис. Може да действа като посредник, ако се разбушуват страсти.

— Компромисът ще бъде добър за вас — вдигна рамене Сът. — При един друг случай навремето ви помолих да изложите условията си. Предполагам, че сега ролите са разменени.

— Правилно предполагате.

— Тогава ето моите условия. Трябва да изоставите вашата несръчна политика на икономически подкупи и търговия с дреболии и да се върнете към изпитаната външна политика на нашите бащи.

— Имате предвид завладяване с помощта на мисионери?

— Точно така.

— И никакъв компромис освен този?

— Никакъв.

— Хмм. — Малоу много бавно запали пура и раздуха края й до ярък блясък. — По времето на Хардин, когато завладяването с мисионери е било ново и радикално, хора като вас са му се противопоставяли. Сега то е изпитано, изпробвано, осветено — всичко, което ще се понрави на човек като Джорейн Сът. Но кажете, как ще излезете от сегашната ни бъркотия?

— Вашата сегашна бъркотия. Аз нямам нищо общо с нея.

— Смятайте, че въпросът е съответно изменен.

— Налага се силна офанзива. Безизходицата, която, изглежда, ви задоволява, е фатална. Тя ще бъде признание за безсилието ни пред целия свят на Периферията, където изявата на сила е от основно значение и няма да остане нито един лешояд, който да не се присъедини към разкъсването на трупа. Трябва да го разберете. Вие сте от Смирно, нали?

Малоу не обърна внимание на намека в забележката.

— А ако биете Корел, какво ще правите с Империята? — попита той. — Тя е истинският ни неприятел.

Тънката усмивка на Сът разтегли ъгълчетата на устата му.

— О, не, вашите отчети за посещението ви на Сиуена бяха пълни. Вицекралят на Норманския сектор е заинтересуван да се създаде недоволство в Периферията за собствените му цели, но само като страничен проблем. Той няма да заложи всичко на експедиция до края на Галактиката, където има петдесет враждебно настроени съседи и император, срещу когото да се бунтува. Парафразирам собствените ви думи.

— О, да, би могъл, Сът, ако сметне, че сме достатъчно силни, за да представляваме опасност. А е възможно да си го помисли, ако унищожим Корел чрез фронтално нападение на главните ни сили. Налага се да бъдем значително по-хитри.

— Като например…

Малоу се облегна назад.

— Сът, ще ви дам последна възможност. Не сте ми необходим, но мога да ви използвам. Затова ще ви разправя за какво става въпрос. И тогава ще имате възможност или да се присъедините към мен и да получите място в коалиционното правителство, или да приемете ролята на мъченик и да изгниете в затвора.

— Вече веднъж опитахте този номер.

— Без да полагам много усилия, Сът. Подходящото време настъпи едва сега. Слушайте. — Малоу присви очи. — Когато кацнах за първи път на Корел — поде той, — подкупих Комодора с дреболиите и малките устройства, които представляват нормалния товар на всеки търговец. Отначало това беше предвидено само като средство, което да ни даде достъп до някой стоманолеярен завод. Нямах по-нататъшни планове, но тази цел постигнах. Получих каквото исках. Но едва след като посетих Империята, за първи път разбрах какво оръжие мога да създам от търговията.

Изправени сме пред Селдънова криза, Сът, а Селдъновите кризи не се разрешават от отделни личности, а от силите на историята. Когато е планирал бъдещото развитие на историята ни, Хари Селдън не е разчитал на блестящи героични постъпки, а на огромния размах на икономиката и социологията. Така че решаването на различните кризи трябва да се извършва със силите, които съществуват в съответното време. В този случай — с търговията.

Сът вдигна скептично вежди и се възползва от паузата.

— Надявам се, че не съм с под нормален интелект, но е факт, че вашата мъглява лекция не изяснява твърде нещата.

— Ще ви изясни — увери го Малоу. — Помислете, че досега силата на търговията е била подценявана. Смяташе се, че е необходима жреческа каста под наш контрол, която да я превърне в мощно оръжие. Но не е така и това е моят принос към положението в Галактиката. Търговия без жреци! Само търговия! Тя е достатъчно силна. Нека говорим съвсем просто и определено. Сега Корел е във война с нас. Поради това търговията ни с него е преустановена. Но — забележете, че опростявам всичко като в задача за събиране — през последните три години Корел основаваше икономиката си все повече върху атомната техника, която ние въведохме и която само ние можем да продължим да доставяме. Какво смятате, че ще стане, когато малките атомни генератори започнат да се повреждат и едно след друго устройствата започнат да излизат от строя?

— Най-напред ще откажат малките домашни уреди. След половин година от тази безизходица, която вие презирате, атомният нож на домакинята ще престане да действа. Печката й ще започне да дава дефекти. Миялната й машина няма да работи нормално. През някой горещ летен ден устройството за регулиране на температурата и влажността в къщата ще се повреди. Какво ще стане?

Той помълча в очакване на отговор и Сът каза спокойно:

— Нищо. По време на война хората издържат на много лишения.

— Съвсем вярно. Издържат. Ще изпращат синовете си в неограничен брой да умират от ужасна смърт на повредени космически кораби. Ще изтърпяват вражески бомбардировки дори ако се наложи да се хранят с отвратителен хляб и да пият застояла вода в пещери на половин километър под земята. Но е твърде трудно да издържиш на малки липси и ограничения, когато го няма патриотичното вдъхновение, предизвикано от непосредствената опасност. Това ще бъде безизходица. Без жертви, бомбардировки и сражения.

Ще има само нож, който няма да реже, печка, която няма да пече, и къща, в която през зимата ще мръзнат. Това ще ги дразни и хората ще роптаят.

— На това ли основавате надеждите си, човече? — попита бавно и замислено Сът. — Какво очаквате? Бунт на домакините? Жакерия? Внезапно въстание на месарите и бакалите с техните сатъри и ножове, които ще викат „Върнете ни свръхчистещите атомни перални!“

— Не, сър — отвърна нетърпеливо Малоу. — Не очаквам нищо подобно. Очаквам обаче общ фон на недоволство и ропот, от който по-късно ще се възползват по-важни личности.

— Фабрикантите, притежателите на заводи, индустриалците на Корел. Когато изминат две години в безизходица, машините в заводите ще започнат една след друга да спират. Онези индустрии, които са се реконструирали напълно с нашите нови атомни устройства, внезапно ще установят, че загиват. Тежките индустрии ще се окажат масово и отведнъж притежатели единствено на отпадъци, които не работят.

— Заводите са работили добре, преди вие да отидете там, Малоу.

— Да, Сът, работеха, при една двадесета от печалбата, дори и да оставим настрана разходите за реконструкция към предатомното им състояние. Когато индустриалците, финансистите и обикновените хора бъдат срещу него, колко време ще издържи Комодорът.

— Колкото сам пожелае, веднага щом се сети да вземе нови атомни генератори от Империята.

Малоу се изсмя радостно.

— Не се сещате, Сът, бъркате също толкова зле като Комодора. Нищо не сте разбрали. Слушайте, човече, Империята нищо не може да подмени. Империята винаги е била област на огромни ресурси. Там всичко се изчислява в планети, звездни системи, цели сектори от Галактиката. Техните генератори са огромни, защото хората мислят в огромни мащаби.

Но ние — ние, нашата малка Фондация с единствения си свят и без запаси от метал — трябваше да се справяме с жестоки икономии. Нашите генератори трябваше да са с големината на палец, защото не можехме да си позволим да изразходваме повече метал. Налагаше се да създаваме нова техника и нови методи — техника и методи, които Империята не може да възприеме, защото там са западнали под нивото, на което биха могли да осъществят жизнено необходимия им научен напредък.

С всичките си атомни щитове, достатъчно големи, за да предпазят град, кораб, цял свят, те въобще не са в състояние да създадат защитно поле за отделен човек. За да снабдяват някой град със светлина и топлина, те имат генератори, високи колкото шест етажа — видях ги, — докато нашите могат да се поместят в тази стая. А когато казах на един от атомните им специалисти, че в кутия с размерите на орех има атомен генератор, той едва не се задави от възмущение.

Ами че те вече не разбират собствените си колоси. Машините работят автоматично поколение след поколение, а хората, които се грижат за тях, са наследствена каста и ще се окажат безпомощни, ако в тази огромна структура изгори само една-единствена Д-лампа.

Цялата война е сражение между тези две системи; между Империята и Фондацията; между голямото и малкото. За да поемат контрол над някоя свят, те го подкупват с огромни кораби, които могат да воюват, но са лишени от всякаква икономическа стойност. Ние, от друга страна, подкупваме с малки неща, безполезни за война, но жизнено необходими за благоденствието и печалбите.

Някой крал или комодор ще вземе корабите и дори ще почне да воюва. През цялата история деспотичните владетели са заменяли благосъстоянието на поданиците си за онова, което смятат за чест, слава и завоевание. Но все пак от основно значение са малките неща в живота — и Аспер Арго няма да устои на икономическата депресия, която ще обхване Корел след две или три години.

Сът стоеше до прозореца с гръб към Малоу и Джаел. Беше рано вечерта и малкото звезди, които слабо светеха тук, в края на Галактиката, бляскаха върху фона на мъглявите, тънки лещи, включващи останките от онази Империя, все още достатъчно голяма, която се биеше срещу тях.

— Не. Вие не сте необходимият човек — отсече Сът.

— Не ми ли вярвате?

— Искам да кажа, че ви нямам доверие. Красноречив сте. Напълно ме заблудихте, когато мислех, че съм ви поставил под подходящ контрол при първото ви пътуване до Корел. Когато смятах, че съм ви притиснал до стената на процеса, вие се измъкнахте от него и с демагогия се настанихте в кметското кресло. У вас няма нищо праволинейно; няма нито един мотив, който да е без друг зад него; няма изказване, което да е без поне три значения.

Да предположим, че сте предател. Да предположим, че посещението ви в Империята ви е донесло субсидия и обещания за власт. Вашите действия щяха да бъдат точно такива, каквито са сега. Щяхте да предизвикате война, след като сте подсилили, врага. Щяхте да принудите Фондацията да бездейства. И щяхте да давате правдоподобно обяснение на всичко, толкова, правдоподобно, че да убеди всички.

— Искате да кажете, че няма да се стигне до компромис? — попита кротко Малоу.

— Искам да кажа, че трябва да се махнете по собствено желание или чрез сила.

— Предупредих ви каква е единствената алтернатива на сътрудничеството.

Внезапен изблик на чувства наля с кръв сгърченото лице на Сът.

— Аз ви предупреждавам, Хобър Малоу от Смирно, че ако ме арестувате, няма да има милост. Моите хора няма да се спрат пред нищо, за да разпространят истината за вас, а обикновените граждани на Фондацията ще се обединят срещу чуждестранния си владетел. Те притежават съзнанието за предопределеност, което един смирнианец никога не ще разбере — и това съзнание ще ви унищожи.

— Отведете го. Арестуван е — нареди спокойно Малоу на двамата души от охраната, които влязоха.

— Последната ви възможност — рече Сът.

Малоу изгаси пурата и дори не вдигна поглед. Пет минути по-късно Джаел се размърда и каза:

— Е, след като създадохте мъченик на каузата, какво ще последва?

Малоу престана да си играе с пепелника и вдигна поглед.

— Това не е онзи Сът, когато познавах. Този е заслепен бик. Галактиката ми е свидетел, много ме мрази.

— Тогава опасността е още по-голяма.

— По-голяма? Глупости! Той въобще е загубил всякаква способност да преценява.

— Прекалено уверен си, Малоу — рече мрачно Джаел. — Изпускаш възможността за народен бунт.

Малоу вдигна поглед, също така мрачен.

— Веднъж завинаги ти казвам, Джаел, няма възможност да избухне народно въстание.

— Самоуверен си!

— Уверен съм в Селдъновите кризи и в историческата закономерност на техните решения — вътрешни и външни. Този път не казах някои неща на Сът. Той се опита да постави под контрол самата Фондация чрез религиозни сили по същия начин, както контролира външните светове, и се провали — а това е най-сигурният признак, че в схемата на Селдън религията е изиграла ролята си.

Икономическият контрол действа по друг начин. Аз ще парафразирам твоя цитат на Салвор Хардин така — лош е атомният бластер, който не се насочва и в двете посоки. Корел постигна, благоденствие от нашата търговия, но същото се отнася и за нас. Ако корелианските заводи загинат без нашата търговия, ако търговската изолация доведе до загубата на това благоденствие във външните светове, същото ще постигне нашите заводи и нашето благоденствие.

А няма нито един завод, търговски център, корабна фирма, които да не са под мой контрол, които да не мога да притисна до крайност, ако Сът се опита да развива революционна пропаганда. Където пропагандата успее, или дори само има изгледи за успех, ще се погрижа благоденствието да изчезне. А където се провали, благоденствието ще продължи да разцъфтява, защото моите заводи ще останат с пълната си работна сила.

Затова по същата логика, която ме кара да съм уверен, че корелианците ще се разбунтуват в защита на благоденствието, аз съм сигурен, че ние няма да се надигнем срещу него. Играта ще се играе до края.

— В такъв случай — заключи Джаел — ти установяваш плутокрация. Превръщаш ни в страна на търговци и търговци-принцове. А какво бъдеще ни очаква?

Малоу вдигна мрачното си лице и възкликна разгорещено:

— Какво ме интересува бъдещето? Несъмнено Селдън го е предвидил и е взел необходимите мерки. В бъдните времена ще има други кризи, когато силата на парите се превърне в мъртва мощ, каквато е сега религията. Нека моите наследници решават тези нови проблеми, както аз реших днешния.

* * *

КОРЕЛ — … И така след тригодишна война, която със сигурност е войната с най-малко сражения в историята, Република Корел се предаде безусловно, а Хобър Малоу зае място до Хари Селдън и Салвор Хардин в сърцата на хората от Фондацията.

Енциклопедия „Галактика“

Фондация и Империя

На Мери и Хенри за търпението и издръжливостта

ПРОЛОГ

Галактическата империя се разпадаше.

Това бе колосална Империя, простряна върху милиони светове от единия до другия край на двойната спирала, наречена Млечен път. Разпадането на тази Империя също беше колосално, а освен това — продължително, защото й предстоеше да измине още много път.

Империята се разпадаше от векове, преди един човек да постигне истината за този упадък. Това беше Хари Селдън — човекът, който, представляваше ядро от творчески ентусиазъм по времето на голямото гниене. Той разви и усъвършенства науката психоистория до нейната изключителна висота.

Психоисторията не се занимаваше с отделния човек, а с масата хора. Тя беше наука за тълпите с техните трилиони членове. Бе способна да предвиди реакцията на масите и да я симулира с такава точност, с каквато друга наука можеше да прогнозира рикошетите на трилиард топки. Реакцията на един човек може да бъде предвидена и без да се знае математика. Реакцията на трилиони хора е нещо съвсем различно.

Хари Селдън създаде графиката на социалните и икономическите тенденции във времето, проследи извивките й и видя в тях продължаващото и усилващо се разпадане на цивилизацията, а също така и паузата от тридесет хиляди години, които трябваше да изтекат, преди една нова Империя да се издигне от руините.

Беше твърде късно, за да се спре разпадането, но не и да се съкрати времето на варварството. Селдън основа две фондации в противоположните краища на Галактиката. Техните позиции бяха замислени така, че само за едно хилядолетие събитията щяха да създадат в противовес на фондациите една по-силна, по-стабилна и по-бързо появила се Втора Империя.

„Фондацията“[43] разказва историята на едната от двете фондации през първите два века от създаването й.

Книгата започва с изпращането на група учени на Терминус, планета в самия край на едното спирално рамо на Галактиката. Изолирани от бъркотията в Империята, те събират и систематизират знания, за да създадат универсалния научен справочник „Енциклопедия Галактика“, без да знаят за важната роля, отредена им от вече мъртвия Селдън.

Докато Империята се разлага, останалите региони попадат в ръцете на независими „крале“. Фондацията е заплашена от тях. Въпреки това, насъсквайки един от дребните владетели срещу останалите, Фондацията запазва своята независимост с помощта на първия си кмет Салвор Хардин. Като собственик на атомна енергия сред светове, които са изгубили своите модерни знания и са се върнали към въглищата и нефта, Фондацията успява да се стабилизира и издигне, като се превръща и в религиозен център на съседните кралства.

Полека-лека тя разгръща търговията и икономиката си, а в същото време Енциклопедията остава на заден план. Търговците проникват на хиляди светлинни години по Периферията, като продават атомни съоръжения, каквито Империята не е имала и в най-добрите си дни.

При първия търговец-принц — Хобър Малоу — Фондацията развива техниката на икономическата война до такава степен, че разгромява Република Корел, въпреки че тя получава поддръжка пряко от Империята. В края на изминалите два века Фондацията се оказва най-мощната държава в Галактиката, ако се изключат останките от Империята, които, концентрирани в ядрото на Млечния път, все още контролират три четвърти от населението и богатствата на Вселената.

Сблъсъкът с умиращата Империя изглежда неизбежен за Фондацията.

Но пътят към битката между Фондация и Империя трябва да бъде разчистен.

ПЪРВА ЧАСТ

ГЕНЕРАЛЪТ

1. Търсене на магьосници

БЕЛ РАЙЪС — …В своята относително къса кариера. Райъс си спечелва титлата „Последният от върховните“ и действително я заслужава. Според изследванията на походите му, неговите стратегически умения могат да бъдат сравнени с тези на Пюрифай, а в способността си да управлява хора той може би стои дори по-високо. Но това, че Райъс е роден в дните на упадъка на Империята, не му дава възможност да се изравни като завоевател с рекорда на Пюрифай. Все пак той, като първи генерал на Империята, получава реалния шанс да го направи когато се изправя срещу Фондацията…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА[44]

Бел Райъс пътуваше без ескорт, което не се препоръчваше от етикета за командващия флота, още повече, че неговият флот беше разположен в една зловеща звездна система на границата на Галактическата империя.

Но Бел Райъс бе млад и енергичен — достатъчно енергичен, за да бъде изпратен толкова близо до края на Вселената, колкото беше възможно за безчувствения и пресметлив, а освен това и любознателен имперски двор. Странните и невероятни истории, разказвани по причудлив начин от хиляди и мрачно познати за стотици хора, интригуваха последните властници; възможността за война ангажираше останалите. И всичко това, взето в комбинация, се оказваше нещо много значително.

Бел вече беше излязъл от демодираната си наземна кола и стоеше пред вратата на целта си — голяма, застаряваща къща. Той чакаше. Фотоокото, което пазеше пътя към входа, бодро светеше, но угасна едва когато вратата се отвори от човешка ръка.

Бел се усмихна на стареца срещу себе си.

— Аз съм Райъс!

— Познах Ви! — старикът остана на своето място, не изглеждаше изненадан, а по-скоро недружелюбен. — По каква работа?

Райъс отстъпи назад с жест на учтивост.

— Идвам с мирна цел. Ако Вие сте Дакъм Бар, бих искал да поговорим.

Бар се отдръпна настрана и стените във вътрешността на къщата светнаха. Генералът влезе.

Озовал се вътре, той докосна стената на кабинета и изненадано погледна пръстите си.

— Имате това на Сиуена?

Бар се усмихна слабо.

— Не другаде, предполагам! Пазя го и го ремонтирам, както мога. Трябва да Ви се извиня за чакането пред вратата. Автоматичното устройство регистрира присъствието на посетителите, но не обича да им отваря

— Вашите ремонти не са задълго, а? — в гласа на генерал се усещаше подигравка.

— Просто е трудно да се доставят повече резервни части. Ще седнете ли, сър? Един чай?

— Чай на Сиуена? Добри ми човече, съвършено е невъзможно да пиете нещо подобно тук!

Старият патриций се оттегли безшумно с бавен поклон, който беше част от церемониалното наследство на аристокрацията от последните по-добри дни на века.

Райъс гледаше след отдалечаващата се фигура на домакина и заучената му учтивост прерастваше в несигурност. Неговото образование беше чисто военно, опитът му също. Бе срещал смъртта много пъти, но винаги това беше смърт близка и някак особено материална по своята природа. Следователно не беше странно, че обожествяваният военен лъв на Двадесета флотилия се чувстваше като дете в плесенясалата атмосфера на древната стая.

Генералът разпозна в малките черни кутии, наредени по полиците, книги. Техните заглавия му бяха непознати. Той се досети, че големият апарат в дъното на стаята е предавател, който преобразува книгите в „знак и звук“ при поискване. Никога не беше виждал подобно нещо да работи, но бе слушал за това.

Някога му бяха разказали, че отдавна, през златните години, когато Империята е владеела Галактиката девет от всеки десет къщи са имали такива предаватели и не по-малко книги — тук можеха да се видят кориците им. Но Бел знаеше, че поне половината от историйките, които се разказваха за отминалите дни, бяха просто мистика. Дори повече от половината. Чаят пристигна и Райъс седна. Дакъм Бар вдигна чашата си.

— Във Ваша чест!

— Благодаря. И за Вас!

Сетне Бар прибави предпазливо:

— Изглеждате млад. Тридесет и пет?

— Почти познахте — тридесет и четири.

— Все едно! — отвърна Бар с мек акцент. — Е, аз не мога да започна другояче, освен с предупреждението, че не съм по любовните магии, отвари или напитки. А също не съм способен да влияя на благоволението на която и да е млада дама, ако мога да се изразя така!

— Не се нуждая от изкуствено стимулиране за такова влияние, сър! — благодушието, явно изразено в гласа на генерала, се смени с веселие. — Имате ли други предупреждения от този род?

— О, предостатъчно! За съжаление, неинформираната общественост обикновено бърка учените с вълшебници, а и любовните страсти изглежда са този фактор, който налага използването на допълнителни магически средства…

— За някои това може и да е нормално, но не и за мен! С помощта на науката аз просто искам да намеря методите, които са необходими, за да си отговоря на един труден въпрос.

Сиуенианинът се усмихна в отговор.

— Сигурно грешите точно толкова, колкото и те?!

— Това би могло да се разглежда и тъй, и иначе — младият генерал остави чашата си на нейната поставка тя отново се напълни; пусна вътре предложената му капсулка чай и при падането си тя изхвърли няколко пръски. — Кажете ми, патриций, кои са магьосниците? Истинските магьосници, имам предвид!

Бар изглеждаше стреснат от дълго неизползваната титла. Накрая каза:

— Тук няма магьосници.

— Но хората говорят за тях! Сиуена гъмжи от митове! Има някаква странна връзка между това и тези групи сред вашите съотечественици, които размечтано дрънкат глупости за древните дни и призовават към свобода и автономия. Този проблем може да се превърне в опасност за държавата…

Старецът поклати глава.

— Защо питате мен? Смятате, че аз съм този, който може да оглави евентуално въстание?

Райъс сви рамене.

— Не, но по принцип това не е съвсем невероятна мисъл. Вашият баща беше изгнанник на времето, Вие самият сте патриот и шовинист. Не е деликатно като гост да разчоплям всичко това, но моята работа го изисква. Дали има все още заговор и сега? Съмнявам се. Духът на Сиуена беше победен за тези три поколения.

Старецът отвърна с усилие:

— Ще бъда толкова неделикатен като домакин, колкото и Вие като гост. Нека Ви припомня, че един вицекрал мислеше като Вас за лишените от дух сиуениани. Благодарение на заповедите на вицекраля, моят баща се превърна в бедняк, братята ми страдаха, а сестра ми се самоуби. По-късно вицекралят умря с ужасна смърт от ръцете на същите поробени сиуениани.

— Тук Вие се доближавате до нещо, което бих искал да поразчоплим. От три години мистериозната смърт на този вицекрал вече не е мистерия за мен. Знаете ли, замесен беше един млад войник от личната му гвардия, който действаше в своя полза. Вие бяхте този войник, ала сега няма нужда да изясняваме детайлите, нали?

Бар беше кратък.

— Не. Какво обаче целите?

— Искам да отговорите на въпросите ми.

— Не и под заплахи! Аз съм стар, но още не толкова, че животът за мен да означава извънредно много.

— Добри ми човече, остава ни малко време — изрече Райъс с насмешка, — а Вие имате приятели и деца. Имате страна, на която в миналото сте се клели в любов и вярност… Елате на себе си, ако имах намерение да използвам сила, нямаше да Ви предизвиквам толкова нелепо!

В отговор Бар само отрони хладно:

— Какво искате?

Райъс премяташе в ръка празната си чаша, докато говореше:

— Патриций, слушайте внимателно! Настана време когато за най-добър войник се смята този, чиито функции се свеждат до това да ръководи парадите, които се устройват в двореца на Императора, и да ескортира специалния кораб на Негово Императорско Величество. Аз… Аз съм неудачник. Един неудачник на тридесет и четири. И ще си остана неудачник, защото, както разбирате, обичам да се бия! Затова са ме изпратили тук — създавам твърде много проблеми на двора. Не пасвам на етикета. Дразня дендитата и лорд-адмиралите, но съм прекалено ценен като капитан на кораб и военен командир, за да ме освободят набързо и да ме оставят да си живуркам сред звездите. Сиуена се оказа нужният заместител. Тя е граничен свят, непокорна и безплодна провинция. Освен това е далече, прекалено далече… И така аз морално се разлагам, безделнича — обобщи мисълта си Райъс. — Тук няма метежи за потушаване, граничните вицекрале не се бунтуват напоследък, най-малкото, откакто покойният баща на Негово Императорско Величество — вечна му памет! — даде урок на Монтал от Парамей…

— Какъв силен император! — промърмори Бар.

— Да, но ние се нуждаем от такива като него. Сегашният Император ми е господар, запомнете това! Защитавам неговите интереси!

Бар равнодушно сви рамене.

— И какво отношение има всичко това към предмета на нашия разговор?

— Ще Ви го кажа с две думи. Магьосниците, за които съм дошъл, идват отвъд… Отвъд граничните планети… Нарядко там звездите светят…

— Нарядко там звездите светят — повтори Бар, — и космосът студен се вмъква…

— Това стихотворение ли е? — Райъс се намръщи. Поезията изглеждаше неподходяща за момента. — Все едно, това се отнася за Периферията или поне за онази четвърт от нея, където съм свободен да се бия за славата на Императора.

— И по такъв начин да запазите интересите на Негово Величество и едновременно с това да утолите любимата си страст към битки.

— Точно така. Но аз трябва да зная за какво се бия — и тук Вие можете да ми помогнете.

— Защо смятате така?

— В продължение на три години преследвах всеки слух, мит и въздишка относно магьосниците. От цялата тази информация стигнах само до два изолирани факта, които си пасваха съвършено. Те, разбира се, трябваше да бъдат истина. Първият е, че магьосниците идват от противоположния на Сиуена ъгъл на Галактиката. Вторият — че Вашият баща е срещнал магьосник — жив и истински — и е говорил с него.

Лицето на стария сиуенианин побеля, но Райъс продължи:

— По-добре ми кажете, каквото знаете…

— Аз бих бил заинтересуван да Ви кажа някои неща… Това трябваше да бъде един мой психоисторически експеримент — отрони замислено Бар.

— Какъв експеримент?

— Психоисторически — старецът се усмихна нелюбезно. — По-добре си налейте още чай. Каня се да говоря дълго!

Той се отпусна назад върху меката възглавница на облегалката на стола си. Светлината на стените омекна до кремаворозово и очертаваше само профила на военния. Дакъм Бар започна:

— Моите собствени знания са плод на две катастрофи: едната следва от раждането ми като син на своя баща, а другата — от раждането ми като жител на моята страна. Всичко това започва преди около четиридесет години, скоро след голямото Клане, когато баща ми се криеше в горите на Юга, а аз бях артилерист в личния флот на вицекраля. Между впрочем, става дума за същия този вицекрал, който даде заповед за Клането и който умря за жалост много по-късно! — Бар хищно се усмихна и продължи: — Баща ми беше имперски патриций и сенатор на Сиуена. Казваше се Онум Бар.

Райъс нетърпеливо вмъкна:

— Знам много добре обстоятелствата около неговото изгнание. Няма нужда да ми ги разказвате!

Сиуенианинът се направи, че не го е чул, и продължи без отклонение.

— По време на заточението му един скитник е дошъл при него — търговец от края на Галактиката, млад мъж, който говорел със странен акцент, не знаел нищо за историята на Империята и бил защитен с индивидуално силово поле.

— Индивидуално силово поле? — Райъс свирепо го изгледа. — Говорите небивалици! Какъв генератор би бил достатъчно мощен, за да създаде поле с размера на един човек? Майко Галактико, как би могъл той да носи пет милионтонна атомна централа със себе си?

Бар каза спокойно:

— Това е магията, за която сте чували какви ли не истории и митове. Той не е носил генератор, който да е достатъчно голям, за да бъде видян, макар че и най-тежкото оръжие, което човек би могъл да повдигне, не би смачкало защитното му поле.

— И това ли е всичко? Не разбрах — съществуват ли магьосници или един стар човек е откачил от страдание по време на заточението си?

— Историята с магьосниците продължава и без моя баща, сър! И доказателството е по-конкретно. След като напуска баща ми, този търговец прави магическа визита на един техник в града. Там той оставя силов генератор от типа, който носи. Генераторът е прибран от моя баща при завръщането му от заточение след екзекуцията на кървавия вицекрал. Трябваше ми много време, за да го намеря… Този генератор е на стената зад Вас, сър! Той никога не е работил, освен през първите два дни, но ако го разгледате, ще видите, че никой в Империята не би могъл да го направи.

Бел Райъс се пресегна към колана от металически правоъгълници, закачен на извитата стена. Когато тънкото скрепващо поле се разпадна от допира на ръката му, коланът се отдели от нея със свистене. Елипсоидът в края на пояса привлече вниманието на Райъс. Приличаше на орех.

— Това… — започна Бел…

— … е генераторът! — довърши Бар — или по-точно то е било генератор. Субелектронното проучване показа, че е направен от цяло парче метал и дори щателното изучаване на дифракционната му решетка не е достатъчно, за да се разграничат отделните му части, които са съществували преди топенето.

— Тогава Вашето „доказателство“ е все още празна дума без конкретно покритие.

— Вие смятахте да се доберете до моите знания като приложите сила. Ако ги посрещате със скептицизъм, какво значение има това за мен? Искате ли да спра?

— Говорете! — грубо настоя генералът.

— Продължих изследванията на баща си и след смъртта му, а втората катастрофа, за която Ви споменах, ми помогна да разбера, че Сиуена е добре запозната с Хари Селдън.

— Кой е Хари Селдън?

— Учен по времето на Далубън IV. Бил е психоисторик — последният и най-великият от всички. Веднъж е посетил Сиуена, когато тя е била търговски център, средище на изкуствата и науките.

— Хм… — промърмори Райъс. — И къде има западаща планета, която да не претендира, че някога е била земя на богатството и изобилието?

— Времето, за което говоря, е отпреди два века, когато Императорът все още е пътувал и до най-далечните звезди и Сиуена е била вътрешна планета, а не полуварварска гранична провинция. Тогава Селдън е предвидил упадъка на Империята и евентуалната варваризация на цялата Галактика.

Райъс внезапно се разсмя.

— Предвидил? Тогава е предвиждал грешно, сър учен! Мисля, че и Вие сте го разбрали. Защото Империята е по-силна сега, отколкото преди хилядолетия. Вашите очи са заслепени от студения мрак на границата. Съвсем друго ще бъде, ако усетите вътрешните светове, ако постигнете топлината и богатството на Центъра…

Старецът поклати глава.

— Циркулацията е престанала първо в другите части. Ще мине още време, преди загниването да стигне до Центъра. Тогава очевидното загниване ще стане ясно и на вътрешните планети, когато вече е изминал период от време от около петнайсетина века.

— Значи този Селдън е видял Галактиката в дрехата на варваризма — отбеляза Райъс с весел хумор. — И тогава какво излиза, а?

— Той основал две фондации в двата противоположни края на Галактиката, и то от най-добрата, млада и силна част на поколението, което да расте и да се развива там. Световете, на които те са разположени, са подбирани внимателно дотолкова, доколкото е имало време и възможност. Всичко е замислено така, че в бъдещето, видяно чрез неизменната математика на психоисторията, да се осъществява изолацията им от имперската цивилизация. Техният постепенен ръст трябва да ги превърне в зародиши на Втората Галактическа Империя и да съкрати варварското между царствие от тридесет хиляди до хиляда години.

— И откъде си изровил всичко това? Изглежда го знаеш в детайли?!

— Не съм изравял нищо — отвърна спокойно Бар. — Това е болезненият резултат от съединяването на частите на истинското доказателство, развито от моя баща и съвсем малко от мен. Базата е неубедителна, а надстройката е романтизирана, така че въображението да запълни огромните дупки. Но аз съм убеден, че това в крайна сметка е истина.

— Много лесно се убеждавате!

— Аз? Бяха ми нужни четиридесет години за проучвания!

— … Четиридесет години! На ваше място бих могъл да реша въпроса за четиридесет дни. Всъщност, вярвам, че мога!

— И как ще го направите?

— По най-очевидния път. Ще се превърна в изследовател. Ще открия тези фондации, за които говорите, и ще ги видя с очите си. Казахте, че са две?

— Записите споменават за две. Само за едната беше получено потвърждение, че съществува, и това е разбираемо — другата е на противоположния край на голямата ос на Галактиката.

— Добре, ще посетим само по-близката — генералът се изправи, намествайки колана си.

— Знаете ли накъде трябва да вървите? — попита Бар.

— По пътя си. В записките на последния вицекрал — онзи, когото убихте толкова сполучливо — имаше подозрителни истории за външни варвари. Всъщност, една от дъщерите му е дадена за жена на някакъв варварски принц. Ще намеря моя път! — той подаде ръка. — Благодаря за гостоприемството.

Дакъм Бар докосна ръката му с пръстите си и се поклони.

— Вашата визита беше чест за мен.

— Дори само заради информацията, която ми дадохте… — прибави Райъс, — аз зная как да Ви се отблагодаря за това, когато се върна.

Дакъм Бар покорно последва до изхода своя гост и каза тихо след отдалечаващата се наземна кола:

— Ако се върнеш!

2. Магьосниците

ФОНДАЦИЯТА — …Още четиридесет години преди нападението над нея Фондацията беше предвидила намерението на Райъс. Но прекрасните дни на Хардин и Малоу бяха отминали и с тях — истинското дрьзновение и решителност…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

В стаята имаше четирима души, а самата тя беше така защитена, че никой да не може да влезе. Четиримата се огледаха един друг спокойно, после продължително фиксираха масата, която ги разделяше. На нея стояха четири бутилки и също толкова пълни чаши, но никой не ги докосваше.

Най-после мъжът, който седеше близо до вратата, протегна ръка и започна да барабани бавно и нетърпеливо по масата с кокалчетата на пръстите си. Накрая каза:

— Докога смятате да седите и да мълчите така? Нима е толкова трудно някой да започне пръв?

— Говори ти тогава! — намеси се едрият мъж, който седеше точно срещу него. — Ти си този, който би трябвало да се безпокои най-много.

Сенет Форъл се засмя тихо и отвърна с ирония:

— Защото мислиш, че съм най-богат? Или очакваш аз да продължа делото, щом съм го започнал? Не си забравил, че моят собствен търговски флот беше този, който залови техния разузнавателен кораб, а?

— Да, имаш най-големия флот и най-способните пилоти, което е друг начин да се каже, че си най-богат. Само че рискът е голям и ще се окаже непосилен, ако го поеме само един от нас — каза третият.

Сенет Форъл се разсмя отново.

— Наследил съм от баща си лекотата при поемане на рискове. Но да не забравяме, че рискът трябва да си струва усилията. А както свидетелстват фактите, вражеският кораб е пленен и изолиран, без загуби от наша страна и без изтичане на информация към противника.

Това, че Форъл е далечен роднина на великия, но вече покоен Хобър Малоу, бе известно на цялата Фондация. А другият факт — че той е незаконороден син на Малоу, беше прието просто като едно необходимо пояснение.

Четвъртият мъж притвори малките си очички. Думите сякаш изпълзяваха между тънките му устни:

— Лесно е да лежиш върху лаврите на триумфа с това завладяване на малки корабчета… И щеше да бъде така, ако гневът на този млад мъж продължава да…

— Ти мислиш, че той се нуждае от причини, за да нападне? — попита Форъл насмешливо.

— Аз? Да — считам. Но няма смисъл да го чакаме да си измисли някоя — четвъртият говореше бавно. — Хобър Малоу работеше по-различно. И Салвор Хардин. Просто оставяха другите да изминат пътя на силата, докато самите те маневрираха сигурно и внимателно.

Форъл сви рамене.

— Този кораб доказа стойността си и ние ще го продадем с печалба — в гласа му се усети задоволството на истинския търговец. — Младият мъж е от старата Империя.

— Ние знаехме това! — каза Едрия с недоволство.

— Не, само подозирахме — поправи го меко Форъл. — Ако мъжът идва с кораби и богатство, с дружелюбни и приятелски намерения и с желание за търговия, би било разумно да сдържим враждебността си към него, докато не се убедим, че полезната за нас маска всъщност не представлява реалното му лице. Но сега…

Имаше нещо като хленч в гласа на третия мъж, докато той говореше:

— Налага се да бъдем по-предпазливи. Първо трябва да проучим всичко, преди да го оставим да си отиде.

Така ще бъде най-добре.

— Това вече беше обсъждано! — отряза Форъл и късо махна с ръка.

— Правителството е слабоумно! — продължи да се оплаква третият мъж. — Кметът е идиот!

Четвъртият огледа останалите трима и извади недогорялата цигара от устата си. Пусна я небрежно в отвора на дезинтегратора от дясната си страна, където тя изчезна с безшумен проблясък. После отбеляза саркастично:

— Вярвам, че джентълменът, който говори последен, се поддаде на своите емоции. Позволявам си да напомня, че ние сме правителството.

Разнесе се одобрителен шепот.

Малките очички на четвъртия бяха сведени към масата:

— Нека тогава оставим на мира правителствената политика. Този млад мъж… този странник може да се окаже и евентуален клиент. На това трябва да се наблегне. Вие и тримата се опитахте да му пробутате предварителен договор. Имахме споразумение — джентълменско при това — и въпреки всичко опитахте!

— Ти също! — вмъкна Едрия.

— Така е — потвърди четвъртият спокойно.

— Тогава да забравим всичко, направено преди — предложи Форъл нетърпеливо, — и да продължим с това, което трябва да се прави сега. Във всеки случай, ако го затворим или убием, тогава какво? Още не сме уверени в намеренията му, а най-лошото е, че не бихме могли да разрушим Империята с унищожаването на един човешки живот. Може да го чакат цели флотилии и ако той не се върне…

— Точно така! — възкликна четвъртият. — А сега кажи направо какво смяташ да правиш с пленения кораб? Прекалено съм стар за всичкото това дрънкане!

— Само няколко думи ще бъдат достатъчни — намръщено отбеляза Форъл — той е имперски генерал или има съответстващ ранг. Освен това е и млад мъж, който иска да докаже военните си способности и е идол за своите хора. С почти романтична кариера. Историите, които те разказват за него, са наполовина лъжи, но даже ако се сметне, че само другата половина е истина, то става ясно, че това е един удивителен човек.

— Кои са „те“? — попита Едрия.

— Екипажът на пленения кораб. Вижте, имам всичките им признания, записани на микрофилм, който пазя на сигурно място. По-късно, ако искате, можете да го видите. Можете да говорите и вие с хората, ако смятате, че е необходимо. Аз ви предавам само същината на разговорите.

— И как си научил всичко това? Как можеш да бъдеш сигурен, че е истина?

Форъл се намръщи.

— Просто не бях нежен, приятелю! Бих ги, наливах ги с опиати до полуда, използвах Сондата безжалостно. Накрая проговориха. Можете да им вярвате!

— В старите времена — каза третият — за целта се използваше чиста психология. Безболезнена, както знаете, но много сигурна. Никакъв шанс за измама!

— Е, добре, в миналото много биха направили — сухо каза Форъл. — Само че ние живеем сега.

— Но… — намеси се четвъртият — какво търси той тук, този генерал или как беше там още — романтичен чудотворец?

Форъл му хвърли бърз поглед.

— Мислиш ли, че той доверява подробностите от държавната политика на екипажа си? Те не знаят нищо. Нищо повече в това отношение не може да се измъкне от тях, макар че аз опитах. Кълна се в Галактиката!

— Което ни позволява…

— Да извадим наше собствено заключение, очевидно! — пръстите на Форъл продължаваха да потропват по масата. — Младият мъж е военен водач на Империята, въпреки че се докарва като някакво жалко князче на няколко разпръснати звезди в един случаен ъгъл на Периферията. Само това стига, за да разберем, че той няма интерес да узнаем реалните му мотиви. После съчетайте професията му с факта, че Империята вече е подкрепила една атака срещу нас по времето на моя баща, и всичко застава на своите места. Първото им нападение не сполучи. Не вярвам, че заради това Империята пращи от любов към нас.

— Няма ли нещо в твоите търсения — попита внимателно четвъртият, — нещо, което да ги потвърждава със сигурност? Нищо ли не криеш от нас?

Форъл отвърна равно.

— Не мога да скрия нищо. Тук не става въпрос за съперничество. Сега нашата сила е в единството!

— Патриотизъм? — в тихия глас на третия имаше подигравка и презрение.

— Проклет да е патриотизмът — спокойно се отзова Форъл. — Мислиш ли, че давам и два атома за бъдещата Втора Империя? Че рискувах цяла търговска мисия, за да изгладя пътя й? Но смяташ ли, че завладяването ни от Империята ще подпомогне моя или твоя бизнес? Ако Империята победи, тук ще останат само няколко гнили гарги, които копнеят за наградите си от битката.

— И ние сме наградите! — обобщи сухо четвъртият. Като размърда огромното си тяло така, че столът под него изстена, Едрия каза:

— Защо говорим за това? Империята не може да победи, нали? Според уверенията на Селдън, накрая ние трябва да се превърнем във Втора Империя. Това е само друга криза, а преди нея е имало още три!

— Така е — замислено изсумтя Форъл. — Само че при първите две кризи сме имали Салвор Хардин да ни води, а при третата — Хобър Малоу. Кого имаме сега? — той мрачно огледа останалите и продължи. — Правилата на Селдън в психоисторията, на която е толкова удобно да се облягаш, допускат различни варианти, които реално се създават от хората на Фондацията. Законите на Селдън ще помогнат на този, който си помага сам.

— Времето прави хората! — обади се третият. — Ето още една подходяща сентенция за теб.

— Не може да се разчита на това, поне не с абсолютна сигурност — промърмори Форъл. — Аз мисля така: ако тази ситуация е четвъртата криза, то Селдън трябва да я е предвидил. Тогава тя ще бъде преодоляна и сигурно има начин да го направим. Сега Империята е по-силна от нас и винаги е била такава. Но за пръв път сме подложени на опасност от директни атаки и това силово превъзходство е много заплашително. За да победим, трябва да има — както и в предишните кризисни ситуации — друг метод, освен този на чистата сила. Трябва да открием слабата страна на врага и да атакуваме там.

— И каква е тази слаба страна? — запита четвъртият. — Смяташ да ни предложиш своя теория?

— Не. Това е мястото, където се предавам. Нашите велики водачи в миналото винаги са виждали слабите точки на враговете си и са се целили там. Но сега…

В гласа му имаше безпомощност и никой не посмя да иронизира. Накрая четвъртият от присъстващите обобщи ситуацията:

— Имаме нужда да помислим.

Форъл нетърпеливо се обърна към него:

— Добре! Не знам кога Империята ще атакува, но би трябвало да разполагаме с време.

— Хобър Малоу беше проникнал в имперските владения сам — отбеляза Едрия. Форъл поклати глава.

— Не така открито! Освен това, никой от нас не е толкова млад, всички сме ръждясали от бюрократизъм и администраторщина. Трябва ни млад и жизнен човек, който до сега е бил…

— Независим търговец? — запита четвъртият.

Форъл утвърдително кимна и прошепна:

— Ако все още имаме време…

3. Мъртвата ръка

Бел Райъс прекъсна дразнещите си обиколки из стаята, когато влезе неговият адютант. Попита:

— Някакви вести от „Старлет“?

— Нищо. Разузнавачите претърсиха района, но детекторите не засичат нищо. Командор Юм докладва, че флотът е готов за незабавно отмъщение.

Генералът поклати глава.

— Не, не и за патрулен кораб. Не още! Кажи му да удвои… Чакай, ще му напиша съобщение. Кодирай то и го изпрати с насочен лъч.

Той написа нещо, докато говореше, и предаде листа на чакащия офицер.

— Пристигнал ли е вече сиуенианинът?

— Не е.

— Добре, гледай да го доведеш тук, щом пристигне!

Адютантът живо козирува и излезе. Райъс отново закрачи из кабинета.

Когато вратата се отвори за втори път, Дакъм Бар вече стоеше на прага. Той бавно последва адютанта в осветеното помещение, чийто таван беше подробен стереоскопичен модел на Галактиката. В центъра на стаята го посрещна Бел Райъс в полева униформа.

— Добър ден, патриций! — генералът побутна с крак един стол и отпрати адютанта. — Тази врата да остане затворена, докато аз не я отворя!

Разкрачен, с ръце зад гърба, той стоеше пред сиуенианина и бавно се поклащаше на пети, докато най-после изстреля:

— Патриций, Вие верен ли сте на Императора?

Бар, който бе мълчал до този момент, смръщи вежди.

— Нямам причини да обичам имперската власт.

— Това е друг начин да се каже, че може да сте изменник.

— Вярно е. Но от верността до превръщането ми в активен Ваш помощник трябва да бъде изминат дълъг път.

— Това също е вярно. Но да се откажем от помощта Ви сега — отбеляза Райъс, — ще бъде също един вид предателство.

Веждите на Бар се сближиха съвсем.

— Запазете словесните си удари за своите подчинени! Едно просто разяснение на Вашите нужди и желания ще ми бъде напълно достатъчно!

Райъс седна и преметна крак върху крак.

— Бар, ние имахме една по-раншна дискусия преди половин година…

— За Вашите магьосници ли?

— Да. Спомняте ли си какво казах, че ще направя?

Бар кимна.

— Щяхте да посетите техните свърталища. Бяхте зает през тези четири месеца… Намерихте ли ги?

— Да ги намеря? Да, направих го! — изкрещя Райъс. Докато говореше, устните му бяха стиснати. Изглеждаше, сякаш е захапал краищата им със зъби:

— Патриций, те не са магьосници, а цели дяволи. Не е за вярване! Представете си, това е свят с размер на носна кърпа, на нокът! Ресурсите му са жалки, силата — незначителна. Нищожното му население не би задоволило дори най-отдалечените светове от прашнните провинции на Тъмните звезди. При това народът му е толкова горд и амбициозен, че си позволява да мечтае за власт над Галактиката! И отгоре на всичко те са до такава степен уверени в себе си, че никога не бързат. Движат се бавно и флегматично, пълзят през системите с безделническо благодушно, лениво поглъщат все нови и нови светове… И преуспяват! Няма кой да ги спре. Вече са създали мръсно търговско общество чиито пипала се протягат през звездните системи до там, докъдето са способни да стигнат техните кораби-играчки. А агентите им, които се наричат търговци с главна буква, са завладели всичко на парсеци наоколо!

Дакъм Бар прекъсна гневната му реч:

— Колко от казаното е потвърдено и колко е изречено просто от гняв?

Генералът си пое дъх и продължи по-спокойно:

— Гневът не ме заслепява! Споменах ти, че бях на няколко планети, разположени по-близо до Сиуена, отколкото до Фондацията, където Империята е просто далечен мит, а търговците — жива истина. Самите ние бяхме счетени за търговци.

— И Фондацията Ви каза, че се стреми към галактическата власт?

— Да ми каже! — Райъс отново се ядоса. — Официално не беше казано нищо. Дрънкаха само за бизнес, но аз говорих и с обикновените хора. Схванах идеите на простия народ, тяхната „предопределена съдба“ за велико бъдеще… Това е нещо, което не може да се скрие. Те дори не се опитват да крият универсалния си оптимизъм!

Сиуенианинът открито излъчваше задоволство.

— Ще признаете ли, че се потвърждава моята реконструкция на събитията, направена по нищожните данни, с които разполагах?

— Няма съмнение — отвърна Райъс с дразнещ сарказъм, — че това се дължи на аналитичните Ви умения. Но то говори и за нарастващата опасност, надвиснала над владенията на Императора.

Бар равнодушно сви рамене. Райъс внезапно се наведе напред, сграбчи го и се взря в очите му със странна нежност. После отрони:

— Повече нито дума за това, патриций! Не желая да бъда варварин! Според мен, сиуенианската враждебност към Империята е просто омразно бреме и ще се постарая да направя всичко, за да го премахна. Но моята специалност е военна и насочването ми към цивилни действия е нецелесъобразно. Това би предизвикало отзоваването ми и би довело до невъзможността да ме използвате. Ясен ли съм? Виждам, че ме разбирате. Нека тогава приемем поне помежду си, че сте отмъстили за зверството от преди четиридесет години, и да забравим за това. Имам нужда от помощта Ви! Признавам го съвсем искрено!

В гласа на младия човек се усещаше настоятелност, но Бар кротко и отмерено поклати глава. Райъс продължи умоляващо:

— Вие не разбирате, патриций, но вярвам, че ще съумея да Ви изясня нещата. Аз не мога да водя спор на научна основа — Вие сте учен, а не аз. Но едно мога да кажа — когато мислите за Империята, не забравяйте, че тя Ви е правила големи услуги. Имперските въоръжени сили са свързани с някои престъпления, но в основата си те са се стремили към мир и цивилизованост. Имперският флот е създал мирната Империя, която е управлявала цялата Галактика две хиляди години. Две хилядолетия мир под имперските „слънце и космически кораб“ срещу предшестващите ги две хилядолетия междузвездна анархия. Разгледайте войните и опустошенията от онези дни и ми кажете дали Империята все пак не струва нещичко, въпреки всичките си грешки? Погледнете в какво се превърнаха останалите краища на Галактиката, след като се отцепиха и обявиха своята независимост… И си помислете: нима заради едно незначително отмъщение искате да превърнете Сиуена от провинция под защитата на могъщ флот във варварски свят, част от варварската Галактика затънала в своя сепаратизъм, общо падение и мизерия

— Нима смятате, че всичко това ще дойде толкова бързо? — промърмори сиуенианинът.

— Не — отговори Райъс. — Честно казано — не, но Империята е тази, за която се бия, както и за военните и традиции, които също значат нещо за мен и които мога да предам. На тези традиции е изградена имперската институция, която пазя.

— Говорите загадъчно, а на мен винаги ми е било трудно да се оправям с гатанките.

— Не може да не разбирате опасността от тази Фондация!

— Аз бях този, който забеляза нещото, наречено Вас „опасност“, още преди да тръгнете за Сиуена.

— Тогава осъзнавате, че това трябва да бъде спряно още в зародиш! Вие сте узнали за Фондацията, преди някой дори да е чул за нея. Знаете повече от който и да било друг в Империята. Може би сте наясно и как би било най-добре да я атакуваме и вероятно бихте могли да ме предупредите за контрамерките им. Нека бъдем приятели!

Дакъм Бар се изправи и каза спокойно:

— Помощ като тази, която мога да Ви предложа, не струва нищо. По-добре е да ви освободя от нея, независимо от Вашите енергични усилия.

— Аз ще съдя за цената!

— Говоря сериозно. Цялата мощ на Империята няма да Ви помогне да смачкате този миниатюрен пигмейски свят.

— Защо? — очите на Бел Райъс блеснаха яростно — Не, оставаш тук! Аз ще ти кажа кога можеш да напуснеш! Ако мислиш, че недооценявам врага, лъжеш се. Патриций — той говореше неохотно, — загубих кораб при моето завръщане. Нямам доказателство, че е попаднал в ръцете на Фондацията, но той все още не е засечен, а ако е имало катастрофа, неговото мъртво тяло би трябвало да е останало някъде по пътя, по който сме се движили. Това не е обикновена загуба — съществува, макар и минимална вероятност Фондацията вече да показва враждебността си. Такова силно желание и такова пренебрежение към последствията може да означава наличие на тайни сили, за които не зная нищо! Бихте ли ми помогнали поне с отговора на един-единствен въпрос? С какъв военен потенциал разполагат те?

— Нямам представа.

— Тогава разяснете ми собственото си изказване. Защо твърдите, че Империята не може да се справи с жалкия си противник?

Сиуенианинът отново седна и се извърна от фиксиращия го свиреп поглед на Райъс. Заговори тежко:

— Казах това въз основа на принципите на психоисторията. Тази странна наука достига математическата си зрялост при Хари Селдън и умира с него, защото никой друг не е способен да работи с нея — прекалено е сложна. Но дори и в този къс период Селдън я превръща в най-силния инструмент, служил някога за изучаване на човечеството. Без да претендира, че може да предвиди действията на отделни личности, той формулира закони за поведението на групи хора. Закони, основани на математическия анализ и екстраполацията.

— Е?…

— Това е същата тази психоистория, над която Селдън и групата му работят и която прилагат при основаването на Фондацията. Мястото, времето и условията са изчислени със средствата на математиката; същото се отнася и за развитието на Вселенската империя.

Гласът на Райъс беше пълен с възмущение:

— Използвали сте това изкуство, за да предвидите, че ще атакувам Фондацията и ще изгубя толкова и толкова битки поради тези и тези причини? Опитвате се да ме убедите, че съм глупав робот, който следва своята предначертана гибел?

— Не — спокойно отвърна старият патриций. — Вече казах, че тази наука не може да направи нищо с индивидуалните действия. Може да бъде предвидено само поведението на огромни маси хора.

— Тогава ние трябва да сме здраво притиснати от желязната ръка на богинята на историческата необходимост.

— На психоисторическата необходимост! — поправи го Бар.

— А ако изпитам свободата си на действие? Ако реша да атакувам догодина или изобщо да не го правя? Колко сговорчива е богинята? И колко изобретателна?

Бар сви рамене.

— Няма значение дали ще атакувате сега или никога, със самостоятелен кораб или с целия флот на Империята, с военни сили или с икономически средства, с открита декларация за война или чрез коварна засада. Правете каквото искате, изпробвайте всичко което Ви подскаже свободната Ви воля. Все едно, ще загубите.

— От мъртвата ръка на Хари Селдън?

— От мъртвата ръка на математиката на човешкото поведение, която не може да бъде спряна, отклонена или забавена.

Двамата дълго се гледаха лице в лице, докато генералът не направи крачка назад и каза просто:

— Ще приема предизвикателството. Нека мъртвата ръка се изправи срещу живата свобода на волята!

4. Императорът

КЛЕОН II — обикновено наричан „Великият“. Последният силен Император на Първата Империя. Той е важна фигура в политическия и културен ренесанс, разцъфтял през дългото му управление. Известен е най-вече от романите, но въпреки това заради познанството му с Бел Райъс за обикновените хора той е просто „Императорът на Райъс“. Важно е да не се пропускат събитията през последната година от властването му, които засенчват четиридесетте години на…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Клеон II бе властелинът на Вселената. По онова време — страдащ от неизвестна и особено мъчителна болест. Поради странните превратности, често пъти изневиделица връхлитащи човешкия живот, тези две необходими пояснения към неговата болест нито бяха взаимно изключващи се, нито пък си пречеха едно на друго. Но в историята могат да се наброят отчайващо голям брой такива прецеденти.

Само че Клеон II не носеше вина за подобни прецеденти. Размишленията над дългия списък сходни проблеми в никакъв случай не можеха да намалят собствените му страдания. Малко го успокояваше и мисълта, че докато прадедите му са владеели само една прашна планетка, той самият спи в разкошния дворец на Аманейтик Велики като наследник на рода галактически владетели, потънали дълбоко в миналото. Единственият му източник на утеха беше, че баща му бе разчистил областта на проядените от бунтове земи и бе възстановил състоянието на мир и единство, на каквото се е радвал само Станел VI. Като следствие на това, за двадесет и пет години властване на Клеон II нито едно въстание не беше помрачило блестящата му глава

Императорът на Галактиката и Лорд на всичко съществуващо лежеше омаломощен, с глава, отпусната върху многобройните силови възглавници. По някое време се изправи с усилие и мрачно се взря в далечните стени на огромната спалня. Това беше стая, неподходяща за самотници. Бе твърде голяма. Както между впрочем и всички останали стаи.

Но не беше ли все пак по-добре да остава сам в миговете на тези осакатяващи схватки с болката, вместо да понася префърцунените дворяни, тяхната разточителна симпатия, безгръбначно и тъпота? По-добре така, отколкото да гледа тези безцветни маски, които разиграваха безкрайни спекулации със съдбата, носеща смърт или успешно бъдеще!

Размишленията като че ли бързаха да го затрупат в развалините си. Той имаше трима сина — трима искрени младежи, преизпълнени с надежди и добродетели. Къде бяха изчезнали в тези лоши дни? Чакаха, без съмнение. Така е, всички чакат с поглед, вперен в него…

Той тежко се раздвижи. И сега Броудриг очакваше аудиенция. Същият Броудриг, който макар и плебей му бе истински верен, защото беше мразен с единодушна и искрена ненавист, по която единствено бяха достигнали до съгласие дванадесетте рода, които разделяха двора.

Броудриг — преданият фаворит, който бе длъжен да му е предан, защото в противен случай нямаше да притежава най-бързия звездолет в цялата Галактика, а щеше да приключи своя земен път в атомната камера на предишния Император още на следващия ден след неговата смърт…

Клеон II натисна гладката топка на облегалката на огромния си диван и тежката врата в дъното на стаята се разтвори във въздуха.

Броудриг мина край тъмночервения килим и коленичи, за да целуне отпуснатата ръка на Императора.

— Как сте, сър? — попита личният му секретар с тих, преливащ от загриженост глас.

— Живея — гневно щракна със зъби Императорът, — ако това може да се нарече живот! — Всеки негодник, който умее да чете медицински книги, ме използва като опитно поле за тъпите си експерименти. Стига да има лек — химически, физически или атомен, който още да не е използван — то тогава няколкото начетени дрънкала от далечните краища на Империята ще дотичат да изпробват и него. А за авторитет ще бъде цитирана още някоя новооткрита или по-скоро подправена книга. Кълна се в паметта на баща си — изкрещя яростно той, — че няма да се намери двуного, което да успее да измери пулса ми, без да държи нечия древна книга едната си ръка! Болен съм, а те ми дрънкат, че това е неизвестна болест. Глупаци! Ако в продължение на хилядолетия са се появявали какви ли не нови болести, то какво общо имат тук трактатите на хора от преди две хиляди години например? Как те биха могли да разкрият моята болест, а още повече да я излекуват?! Излиза, че или аз трябваше да живея по тяхно време, или те да са живи сега!

Императорът редеше дългата си реч, докато секретарят му покорно мълчеше. Накрая Клеон II попита раздразнено:

— Колко души чакат навън? — той завъртя глава по посока на вратата.

Броудриг беше самото търпение:

— Великата зала съдържа обичайния брой молители.

— Добре, нека чакат! Имам толкова държавни проблеми! Капитанът на гвардията да им го съобщи. Или я спри… да не говори нищо за това — само да им каже, че няма да давам аудиенции. И нека капитанът изглежда опечален. Чакалите могат сами да се издадат! — грозно се изсмя Императорът.

— Сър… — спокойно каза Броудриг, — и без това се носи слух, че с Вашето сърце не всичко е наред!

Усмивката на Императора за миг се затъмни от предишното презрение.

— Ако някой действа преждевременно в съответствие с този слух, това ще навреди повече на другите, отколкото на мен! Но за какво си дошъл в действителност?

Броудриг, който все още стоеше на колене, се надигна и рече:

— Касае се за генерал Бел Райъс, военният управител на Сиуена.

— Райъс? — Клеон II се намръщи. — Не го помня! Чакай, не беше ли той човекът, който изпрати онова донкихотовско съобщение преди няколко месеца? Да, спомних си! Молеше за разрешение да стане завоевател в името на Империята и Императора.

— Точно така, сър.

Императорът отново се изсмя.

— И мислиш, че имам чак толкова много подобни генерали, Броудриг? Изглежда като любопитен атавизъм. Какъв отговор му е изпратен? Смятам, че си се погрижил за това.

— Да, сър. Той беше инструктиран да събере още информация и да не предприема нищо без заповед от Императора.

— Хм… Добре. Кой е този Райъс? Бил ли е някога в двора?

Броудриг кимна и устата му се изкриви.

— Започнал е кариерата си като курсант в гвардията — преди десет години. Взел е участие в схватката при Лемъл Кластър.

— Лемъл Кластър? Знаеш, че паметта ми не е добра Не беше ли това по времето, когато един млад войник спаси два кораба от челно сблъскване с… ъъъ… с нещо или…? — той махна неопределено с ръка. — Не помня подробностите. Беше нещо героично…

— Райъс бе войникът. Той получи повишение заради това — сухо съобщи Броудриг — и после беше назначен за капитан на кораб.

— А сега е военен управител на гранична система е все още млад способен мъж, Броудриг!

— Не е точно така, сър. Той живее в миналото. Мечтае за старите времена, за сбъдване на митовете, в които се говори за древността. Такива хора са безвредни за себе си, ала тяхната поразителна липса на реализъм ги прави глупаци в очите на останалите. Но както научавам — добави той, — неговите хора са съвършено под контрола му. Той е един от Вашите най-популярни генерали.

— Наистина ли? — Императорът се замисли. — какво от това, Броудриг, аз не бих желал да бъда защитаван от некомпетентни личности. А още повече от такива, които не носят никакви стандарти за вярност в себе си.

— Некомпетентният изменник не представлява опасност, а със способните хора трябва да се внимава.

— И ти си между тях, Броудриг! — Клеон II се засмя и после се сгърчи от болка. — Добре, можеш да забравиш засега това отклонение. Та какъв точно е проблемът с този млад завоевател? Надявам се, че не си дошъл само за да ми го припомниш.

— Получихме ново съобщение от генерал Райъс, сър.

— О! И за какво?

— Той е шпионирал из земите на варварите и препоръчва военна операция с подкрепата на боен флот. Аргументите му са обстойни и доста отегчителни. Няма смисъл да Ви досаждам с тях при Вашето неразположение. Още повече, че това ще бъде обсъждано от сесията на Съвета на лордовете — той хвърли бърз поглед към Императора.

Клеон II се намръщи.

— Лордовете? Дали това е проблем от тяхната област, Броудриг? Ще се стигне до придвижването на исканията за широка интерпретация на Хартата. Винаги се стига до там!

— Това не може да бъде избегнато, сър. Щеше да е по-добре, ако Вашият августейши баща беше потушил последния бунт, без да подпише Хартата. Но щом тя е налице, ще трябва да я търпим поне известно време.

— Прав си, така трябва да стане… Но защо е тая тържественост, човече? В крайна сметка това е нещо маловажно. Успехите на разни дребни завоевателчета по далечните ни граници едва ли засягат нашите непосредствени държавни дела!

Броудриг леко се усмихна и отбеляза хладно:

— Това е дело на романтичен глупак, но един такъв глупак може да бъде смъртоносно оръжие, ако го използва човек с трезв разум. Сър, този мъж е известен и тук, и там. Той е млад. Ако успее да завладее една или две варварски планети, той ще стане завоевател. А един млад завоевател, който е доказал способността си да пробужда ентусиазъм у пилоти, миньори, търговци и друга подобна пасмина, е опасен във всяко отношение. Ако днес той изявява желание да служи на Вас и блаженопочившия Ви баща, то утре някой от Вашите верни лордове може да пожелае да го използва като оръжие…

Клеон II мръдна бързо ръката си и я сви от болка

Полека-лека дойде на себе си, но усмивката му остана слаба, а гласът му се загуби в шепот:

— Ти си ценен човек, Броудриг. Винаги предвиждаш по-далеч, отколкото е необходимо, и съм принуден да вземам поне половината от препоръчаните от теб предпазни мерки, за да се чувствам сигурен. Ще прехвърлим проблема за Райъс на лордовете. Нека видим какво ще кажат и тогава ще вземем съответните мерки. Надявам се, че младият мъж все още не е предприел враждебни действия?

— В съобщението не споменава нищо подобно. Но вече помоли за подкрепления.

— Подкрепления! — очите на Императора се разшириха от удивление. — С какво разполага той?

— Десет кораба, сър, с пълен комплект допълнителни съдове. Два от корабите са снабдени с двигатели от стария Велик флот, а друг има артилерийска батарея от същия източник. Останалите са ново производство от последните петдесет години, но са в чудесно състояние.

— Десет кораба изглеждат достатъчно за каквато и да било успешна операция. С по-малко от десет моят баща е спечелил първата си победа! Какви са варварите които Райъс смята да подчини?

Личният секретар смръщи вежди.

— Нарича ги „Фондация“.

— Какво е това?

— Нямам записи за нещо подобно, сър. Претърсих архивите внимателно. В тази част на Галактиката се намирала древната провинция Анакреон, която през последните два века е затънала в разбойничество, варваризъм и анархия. В провинцията никога не е имало планета с име Фондация. Но е имало Група учени, заточени в тази област точно преди отцепването. Те трябвало да подготвят Енциклопедия! — той се усмихна подигравателно. — Мисля, че те наричат Енциклопедията „Фондация“.

— Добре! — Императорът счете това за заключение. — Но не виждам някаква особена връзка…

— Аз въобще не намирам връзка, сър. Няма име, което да е останало за тази организация след избухването на анархията в региона. Ако нейните потомци все още живеят и пазят името й, то тогава най-вероятно те да се превърнали във варвари.

— И това изисква подкрепления? — Императорът погледна красноречиво секретаря си. — По-вероятно е да започнеш да се биеш с десет кораба и да поискаш още, преди да нанесеш решаващия удар. Но аз започвам да си припомням този Райъс — той беше хубаво момче от вярно нам семейство. Броудриг, тук има нещо, което не разбирам. Проблемът е много по-сложен, отколкото изглежда… — пръстите му лениво си играеха с блестящия чаршаф, който покриваше краката му. — Трябва да пратя човек там! И то наблюдателен, умен и верен. Броудриг…

Секретарят наклони глава.

— А кораби, сър?

— Не още! — Императорът изпъшка, когато се помръдна. Вдигна пръст. — Не, докато не научим повече. Свикай Съвета на лордовете за тази седмица. Тъкмо ще ни се отдаде възможност за въвеждане на някои лимити. И нека само се опитат да възразяват — ако не им е скъп животът!

Той отпусна болната си глава върху успокояващата топлота на силовата възглавница.

— Тръгвай, Броудриг, и ми изпрати лекаря, макар че той е най-големият бърборко от всички!

5. Войната започва

Армията на Императора напускаше Сиуена и предпазливо потъваше в непознатата чернота на Периферията. Огромните кораби пресичаха безкрайните разстояния, които деляха звездите по края на Галактиката и тръгваха по пътя си към контролираното от Фондацията пространство.

Изолираните в двувековното си варварство светове усетиха още веднъж господството на Империята над техните земи и се заклеха във вярност на Императора след масирания артилерийски огън, изсипан върху техните столици. Навсякъде бяха настанени имперски гарнизони и на старите хора им се наложи да си припомнят отново забравените легенди от времето на техните прапрадядовци, когато Вселената е била голяма, богата и мирна под управлението на мъжете, носещи знака „слънце и космически кораб“ на своите униформи.

След това гигантските звездолети продължиха своя път все по-напред и по-напред и всеки новозавзет свят заемаше подобаващото си място в съответствие с набелязания план, а рапортите се връщаха при Бел Райъс в Генералния щаб, който той беше установил на скалиста и безплодна планета, лишена от слънце.

Сега Райъс седеше отпуснат и се усмихваше предизвикателно на Дакъм Бар.

— Е, какво мислите, патриций?

— Аз? А каква стойност има моето мнение? Аз не съм военен! — старецът уморено хвърли отвратен поглед на хаоса в претъпканата стая, която беше издълбана в скалите и снабдена с изкуствен въздух, светлина и топлина. Тя всъщност беше един вид символ на подземния живот сред многобройните тъмни светове. — За помощта, която мога да Ви осигуря… — тихо добави той, — е, или поне за тази, която бих искал Ви осигуря, ще трябва да ме върнете на Сиуена.

— Не още! Не още! — генералът завъртя стола си към ъгъла, където стоеше тежката прозрачна сфера — карта на древната провинция Анакреон и съседните й сектори, взря се в нея и рече:

— По-късно! Когато това бъде завзето. Вие ще можете да се отдадете на книгите си, нещо повече — ще се погрижа семейните Ви имоти да се върнат при Вас и Вашите деца…

— Благодаря Ви — каза Бар с тънка ирония, — само че ми липсва Вашата вяра в щастливото завръщане от „това“.

Райъс грубо се засмя.

— Не започвайте отново с профанското си дрънкане! Тази карта говори повече от всичките Ви мрачни теории. — Той ласкаво погали извитите, почти невидими контури на сферата. — Можете ли да разчитате карта с радиален профил? Да? Добре, ето тук, вижте сам! Звездите в жълто са имперски територии. Червените звезди са тези, които са във владение на Фондацията; розовите са онези, които може би попадат в сферата на икономическото й влияние. А сега…

Райъс завъртя кръглата ръкохватка и бавно в областта на центъра белите точици се смениха с тъмносини. Като обърната чаша те покриваха червеното и розовото.

— Сините звезди са завзетите от моите сили — каза Райъс със задоволство. — А флотът ми продължава да напредва. Няма никаква съпротива от страна на варварите. Не срещаме съпротива и от страна на Фондацията. Те спят кротко и тежко!

— Разпръснали сте флота си нарядко, нали? — попита Бар.

— Ами… всъщност — да — призна Райъс, — но и не съвсем. Ключовите точки, където съм поставил укрепления, са няколко, ала внимателно подбрани. Факт е, че флотът ми е малък, но стратегически добре организиран. Така се проявяват много предимства — повече, отколкото може да си представи някой, който не е изучавал тактика. Очевидно е, че мога да започна атака от всяка точка в оградената сфера, и когато приключа, за Фондацията ще бъде невъзможно да ме нападне по фланговете или в тила. Просто аз няма да имам флангове или незащитени пространства. Тази стратегия на предварително обграждане е използвана вече в походите на Лоурис VI, преди около две хиляди години, но винаги е оставала нереализирана поради знанието и намесата на врага. Сега, обаче, е различно!

— Панацея, а? — гласът на Бар бе тих и далечен.

Райъс беше нетърпелив:

— Все още мислите, че флотът ми ще загуби?

— Трябва!

— Не разбирате ли, че няма случай във военната история, при който обграждането да е било завършено и атакуващите да не спечелят, освен ако чуждият флот разполага с достатъчно сили, за да го пробие?

— Щом го казвате!

— Но все още сте уверен в загубата ни?

— Да.

Райъс се засмя.

— Продължавайте!

Бар запази гневно мълчание за кратко, после бързо попита:

— Получихте ли отговор от Императора?

Човекът срещу него извади цигара от контейнера до главата си, пъхна края на филтъра между устните си и внимателно я запали. После рече:

— Питате относно молбата ми за подкрепление? Отговорът дойде, но това не е нищо повече освен отговор.

— Без кораби.

— Точно така. Очаквах нещо подобно. Честно казано, патриций, не трябваше да се плаша от вашите теории и да моля за помощ. Това далеч не ме представи в най-добрата светлина.

— Наистина ли?

— Да. Корабите са нещо като награда. Гражданските войни от последните два века са погълнали повече от половината от Великия флот, а онова, което е останало от него, е несигурно и остаряло. Знаете, че звездолетите, които строим сега, не струват нищо. Съмнявам се, че някъде в Галактиката има човек, способен да построи хиператомен двигател като първите.

— Знам! — каза сиуенианинът. Погледът му беше замислен. — Не знаех обаче, че Вие го знаете! Та значи Негово Императорско Величество не е изпратил кораби… Психоисторията можеше да го предскаже. Всъщност тя го направи. Бих казал, че мъртвата ръка на Хари Селдън спечели рунда.

Райъс отговори късо.

— Имам достатъчно звездолети. Вашият Селдън не е спечелил нищо. Стане ли ситуацията по-напечена, тогава ще намерим повече кораби. А и засега Императорът не знае цялата история…

— Сериозно? Какво му разказахте?

— Ами… Вашите теории! — Райъс сви устни. — Историята е, при цялото ми уважение към Вас, малко пресилена… Ако развоят на събитията я оправдае и ми даде доказателства, тогава — но само тогава — ще бъда изправен пред смъртна опасност. И освен това… — Райъс закрачи из стаята, — освен това тази историйка, неподкрепена с факти, няма необходимия аристократичен привкус, за да бъде удостоена с вниманието на Негово Императорско Величество.

Старият патриций се усмихна в отговор.

— Знаел си, че ако му кажеш как августейшият му трон е заплашен от шайка варвари, населяващи Периферията, е невъзможно той да повярва и да оцени сведенията. Значи ти просто не си чакал нищо от него.

— Освен ако смяташ специалния пратеник за нещо…

— И защо специален пратеник?

— Това е стар обичай. Пряк представител на короната присъства на всеки военен поход, който е под покровителството на правителството.

— Защо?

— Така се запазва символът на императорското водачество. Освен това пратеникът има за задача да проверява верността на генералите, макар че не винаги успява в това отношение.

— Този пратеник ще ви създава големи неудобства генерале! Имам предвид намесата на външния авторитет.

— Не се съмнявам в това — Райъс слабо се изчерви — Но не би могло да се избегне…

Приемникът на ръката на генерала тихо избръмча когато цилиндричният комуникатор помръдна в гнездото си. Райъс го завъртя.

— Чудесно! Най-сетне!

Дакъм Бар въпросително повдигна вежди.

— Знаете, че заловихме един от търговците — каза Райъс. — Жив и с кораба му в добавка.

— Чух да се говори за това.

— Е, вече са го доставили тук и ще го видим след минута. Останете, патриций! Искам да присъствате на разпита. Всъщност, за това Ви повиках днес. Вие можете да се усетите там, където аз пропускам нещо важно

Вратата сигнализира и щом генералът я докосна, потъна в стената. Мъжът, който стоеше на прага, бе слаб и брадясал, облечен в късо палто от мек лек пластик с качулка, която стигаше почти до носа му, Ръцете му бяха свободни.

Той влезе нехайно и се огледа така, сякаш пресмяташе стойността на вещите в помещението. Поздрави генерала с леко вдигане на ръка и късо кимване.

— Името ти? — грубо попита Райъс.

— Лейтън Девърс — търговецът пъхна палци в широкия си безвкусен колан. — Ти ли си шефът тук?

— Ти търговец от Фондацията ли си?

— Точно така. Слушай, ако ти си шефът, по-добре кажи на наемниците си да оставят на мира стоката ми.

Генералът вдигна глава и хладно огледа затворника.

— Отговаряй на въпросите ми и не раздавай заповеди.

— Добре, съгласен съм. Само че едно от момчетата ти вече си проби двуфутова дупка в гърдите, като си набута пръстите не където трябва.

Райъс се обърна обвинително към придружаващия лейтенант.

— Истината ли казва този човек? Вранк, ти докладва, че няма жертви!

— Нямаше, сър! — лейтенантът говореше тежко и сковано. — Но тогава! После претърсвахме кораба и открихме много инструменти с неясни функции, за които затворникът твърдеше, че са негова стока. Един от тях светна, когато го докоснаха, и войникът, който го държеше, умря.

Генералът отново се върна към търговеца.

— Корабът ти носи ли атомни бомби?

— Майко Галактико, не! Защо са ми? Този глупак грабна атомното шило с работния край към себе си и включи на максимално пробиване. Едва ли е смятал, че ще стане така… Сигурно го е помислил за бластер. Исках да го спра, но петима души ми седяха на гърдите…

Райъс кимна на чакащия войник.

— Върви! Корабът да се запази, както е! Сядай, Девърс.

Търговецът седна, където му посочиха, и хладнокръвно издържа както безцеремонния оглед на особата му от генерала, така и любопитния, но бегъл поглед на сиуенианския патриций.

Скоро Райъс наруши тишината.

— Ти си разумен човек, Девърс!

— Благодаря. Не знам дали си впечатлен от лицето ми или просто искаш нещо от мен, но държа да ти кажа, че аз съм добър бизнесмен.

— Това е почти едно и също. Ти предаде кораба си, когато можеше да ни накараш да си изхабим мунициите или ти самият да ни превърнеш в електронен прах — по избор. Сигурно се надяваш на добра сделка, щом си го направил.

— Добрата сделка е това, което най-много ща, шефе

— Добре, сътрудничеството пък е това, което най-много ща аз! — Райъс се усмихна, наклони се към Бар и прошепна в ухото му: — Мисля, че думата „ща“ означава точно това, което искам да изразя. Чувал ли си някога по-варварски жаргон?

Вместо Бар, Девърс реагира със задоволство:

— Отлично! Аз просто те проверявах. Само че за какъв вид сътрудничество говореше, шефе? Честно да ти кажа, дори не знам къде се намирам… — той погледна генерала. — Кое е това място, например, и каква е… хмм… идеята?

— А… Извинявам се! — Райъс беше в добро настроение. — Този джентълмен е Дакъм Бар, патриций от Империята. Аз съм Бел Райъс, Имперски пер и генерал трети ранг от въоръжените сили на Негово Императорско Величество.

Търговецът зяпна.

— Империята? Същата стара Империя, за която сме учили в училище? Ха! Ама че смехория! Винаги съм смятал, че тя вече не съществува.

— Огледай се! Тя е тук — намръщено изрече Райъс.

— Трябваше да се сетя! — Лейтън Девърс повдигна глава, брадата му щръкна към тавана. — Твърде мощни и лъскави бяха корабите, които хванаха моята летяща бъчва. Няма кралство по Периферията, което би могла да си го позволи! — той смръщи вежди. — И каква е играта, в такъв случай, шефе? Или трябва да Ви наричам „генерал“?!

— Тази игра се казва война.

— Империята срещу Фондацията, така ли?

— Да.

— Защо?

— Мисля, че знаеш защо!

Търговецът го погледна и поклати глава.

Райъс помисли малко и добави по-меко:

— Сигурен съм, че знаеш защо.

— Много е топло тук! — промърмори Девърс и се изправи, за да свали палтото си. После отново седна и протегна крака.

— Знаете ли — отбеляза той, — стори ми се, че си въобразявате, че сте ме победили. А аз мога да ви хвана, преди да сте успели да мръднете, и този стар човек, дето седи тук и непрекъснато мълчи, с нищо няма да ми попречи.

— Да, но няма да го направиш — миролюбиво каза Райъс.

— Няма — съгласи се Девърс дружелюбно. — Първо, и да ви убия, няма да спра войната — или поне така смятам. Има твърде много генерали там, откъдето идвате.

— Много точно пресметнато!

— Освен това, вероятно ще бъда заловен две секунди, след като ви убия, и ще бъда ликвидиран бързо, а може би бавно — за разнообразие. Но това не влиза в плановете ми. Така че възможността отпада.

— Знаех, че си разумен човек.

— Да, но има нещо, което искам, шефе! Искам да разбера какво имаше предвид, когато каза, че знам защо ни нападате. Не ми е известно нищо. А и играта на гатанки не ми е по вкуса!

— Така ли? Чувал ли си някога за Хари Селдън?

— Не. И казах, че не обичам игрите на гатанки!

Райъс предпазливо погледна към Дакъм Бар, който се усмихна благо и отново възстанови унесеното си изражение. Думите на Райъс бяха съпроводени с гримаса:

— Не си играй с огъня, Девърс! Съществува предание, басня или историческа теория — наречи го както си искаш — за това, че вашата Фондация евентуално ще положи основите на Втората Империя. Имам достатъчно детайлна версия за психоисторическите забавления на Хари Селдън и плановете ви за агресия срещу Империята.

— Това ли е всичко? — Девърс замислено наведе глава. — И кой ви надрънка тия глупости?

— Нима това има някакво значение? — каза Райъс опасно равен глас. — Не си тук, за да задаваш въпроси. Искам да знам това, което ти е известно за баснята Селдън!

— Но ако е басня…

— Не си играй с думите, Девърс!

— Не го и правя! Всъщност говоря сериозно. Знаеш всичко, което и аз знам. Това е полузабравена глупост. Всеки свят има своите легенди — не можете да го опазите от нещо подобно! Да, чувал съм неща от този род — Селдън, Втора Империя и тъй нататък… С такива приказки приспиват хлапетата нощем. Всичко това става за тинейджъри, които се завират в килерите с джобните си видеопроектори, за да се нагълтат с трилърите на Селдън, но то определено не е за възрастни… Във всеки случай, не и за интелигентни възрастни хора — търговецът поклати глава.

Очите на имперския генерал потъмняха.

— Това самата истина ли е? Ще си платиш лъжите, човече! Аз бях на планетата Терминус. Познавам вашата Фондация. Сблъсках се с нея лице в лице!

— Тогава защо питате мен? Аз, който не стъпвам на нея за повече от два месеца през десет години! Губите си времето, но, моля, продължавайте с вашата война щом басните са това, което търсите!

Бар за пръв път заговори:

— Толкова ли сте уверен, че Фондацията ще спечели?

Търговецът рязко се извъртя. Лицето му слабо почервеня и на слепоочието му изпъкна стар белезникав белег.

— Хмм… мълчаливият съучастник! Как си направихте този извод от това, което казах, док?

Райъс внимателно кимна на Бар и той тихо каза:

— Начинът на изразяване, може би… Просто щях да се държите другояче, ако поне малко Ви тревожеше възможността Вашият свят да загуби и да претърпи ужасите на погрома. Знам това! С моя свят веднъж се случи и все още продължава…

Лейтън Девърс подръпна брадата си, погледна първо към Райъс, после към стареца и късо се изсмя.

— Тоя винаги ли говори така, шефе? — лицето на търговеца се намръщи. — Какъв погром? Виждал съм войни и разгроми… Какво от това, че победителят ще надвие? Кой трябва да се тревожи за това? Аз? Момчета като мен? — той присмехулно поклати глава. — Запомнете, че винаги се намират петима или шестима дебели тъпанари, които се разхождат напред-назад из хубавите планетки. Те отнасят каймака, но аз не бих си мръднал и пръста за тях! Защото те ще продължат да получават най-доброто, все едно кой е на власт. После: народът. Армията обикновени търговци. Сигурно някои ще бъдат убити, а другите ще си платят солено за всичко. Но или сами ще се оправят, или ще загубят. Тъй че остава все старата ситуация, само че, може би, с други петима или шестима начело.

Ноздрите на Дакъм Бар потръпнаха, вените по дясната му ръка изпъкнаха, но той не каза нищо.

Лейтън Девърс го гледаше. Не беше пропуснал нищо. Каза:

— Виж, прекарвам живота си сред звездите заради безполезните боклуци, наречени „стока“, и за да плащам вноса си в Тръста, защото там има няколко кръгли идиоти, които си седят в къщи и събират такса за всяка минута от моя живот, че и за този на момчета по-добри от мен. Да приемем, че победите Фондацията. Все едно, ще имате нужда от нас. Ще ви трябваме дори много повече, отколкото сме нужни на Тръста. Вие не познавате земите наоколо, а ние можем да ви ги покажем — е, срещу известно заплащане. Дори ще сключим по-добри сделки с Империята. Да, ние искаме точно това, а аз съм бизнесмен. Ако имате предвид нещо от този род, съм на разположение! — той огледа двамата с малко комична войнственост.

Мълчанието продължи няколко минути, докато в процепа на комуникатора не изскочи навито на тръбичка съобщение. Генералът го разгърна, хвърли му едно око, включи телевизионните екрани и нареди:

— Подгответе карта с координатите на всеки кораб в акцията. Чакайте заповеди за въоръжена отбрана!

Райъс се пресегна за наметката си. Когато тя покри раменете му, той се обърна към Бар и просъска през зъби:

— Оставям този човек на Вас. Очаквам резултати! Сега е война и се налага да бъда безмилостен по въпроса за провалите. Помнете това! — той излезе, като козирува на двамата.

Лейтън Девърс го проследи с поглед.

— Нещо става там, за където бърза! Какво ли се е случило?

— Има битка, предполагам! — рязко каза Бар — Флотът на Фондацията пътува към първото си сражение. Вие по-добре елате с мен!

Влязоха въоръжени войници. Държанието им бе респектиращо, лицата — каменни. Девърс последва стария сиуенианин извън стаята, плътно охраняван войниците.

Новата стая, в която влязоха, беше по-малка. В нея имаше две легла, видеоекран, душ и санитарен възел. Войниците напуснаха помещението и дебелата врата тежко се захлопна зад тях.

— Ха… — Девърс неодобрително се огледа. — Това прилича на затвор!

— Прилича! — отсече Бар и му обърна гръб.

Търговецът раздразнено каза:

— Каква е твоята игра, док?

— Аз не играя игри. Просто си ми поверен, това е всичко.

Търговецът се надигна и пристъпи напред. Тяло му заплашително надвисна над неподвижния патриций.

— Така ли? Само че и ти си с мен в тази килия, а когато идвахме насам, някои от оръжията бяха насочени не към мен, а към теб!… И освен това видях как целият се разтресе преди малко от моето изказване по повод на войната и мира! — той почака малко и прибави: — Е, добре. Нека тогава те питам нещо. Ти каза че твоята страна някога е била победена. От кого? Дошли са хора от друга Галактика?

— Направи го Империята — отвърна сухо Бар.

— Отново тя? Тогава какво правиш тук?

Старецът запази гордо мълчание.

Търговецът сви устни и бавно кимна. Сетне свали гривната от плоски брънки, която обхващаше дясната му ръка и я подхвърли:

— Какво мислиш за това? — той я хвана с лявата си ръка, на която носеше също такава гривна, после я подаде на Бар.

Сиуенианинът опипа орнаментите. Бавно повтори жеста на търговеца и си сложи гривната. Странното затопляне на китката му бързо изчезна.

Гласът на Девърс леко се промени:

— Всичко е наред, док, приборът започнала действа. Говори спокойно. Ако тази стая е под наблюдение, няма да чуят или видят нищичко. Гривната е силов контактор — изкривява полетата. Геният Малоу я е изобретил. Струва двадесет и пет кредита от тук до другия край на Периферията. Можеш да я носиш безплатно! Дръж устните си свити, докато говориш, и го прави внимателно. Бързо ще се научиш!

Дакъм Бар внезапно се почувства отпаднал. Твърдият поглед на търговеца изискаше и настояваше… Бар усещаше, че не може да му се съпротивява.

— Какво искаш? — думите едва изпълзяха между бавните му старчески устни.

— Казах ти! Правиш се на това, което ние наричаме патриот. Твоят собствен свят е бил премазан от Империята, а ти тук си „играеш на топка“ с един имперски генерал. Нещо не се връзва, а?

— Дал съм своето! Завоевателят, имперският вицекрал — умря от моята ръка — отвърна Бар.

— И кога? Скоро?

— Преди четиридесет години.

— Преди четиридесет години! — изглежда тези думи имаха някакъв особен смисъл за търговеца. — Твърде дълго живеете със своите спомени… Знае ли този млад умник в генералска униформа за това?

Вар кимна. Очите на Девърс потъмняха.

— Искаш ли Империята да победи?

Старият сиуенианин излезе извън себе си от гняв

— Ако ще Империята да пропадне с всичките си чудеса вдън най-ужасната катастрофа! Цялата Сиуена ежедневно се моли за това! Някога аз имах братя, сестра, баща… Само че сега имам деца и внуци, а генералът знае къде може да ги намери!

Девърс чакаше. Бар продължи шепнешком:

— Но това не може да ме спре, ако намеренията оправдават риска. Наследниците ми знаят как да умрат!

Търговецът каза меко:

— Веднъж си убил вицекраля, а? Знаеш ли, известни са ми някои неща! Имали сме един кмет — Хобър Малоу, който посетил твоя свят, нали? Та там той е срещнал някакъв човек на име Бар.

Старецът се огледа подозрително.

— Какво знаеш за това?

— Каквото знае всеки търговец на Фондацията. Виж, много е вероятно ти да си един дърт пръч, затворен тук с мен, за да проучи какво всъщност знам… Ето защо те насочваха оръжия към теб — ти мразиш Империята и би направил всичко за нейното смазване. Тук би трябвало да излея сърцето си пред теб и генералът много щеше да се зарадва. Само че няма да стане, док! Така, че аз бих искал да докажеш факта, че си синът на Онум Бар от Сиуена — шестият и най-малкият му син, който е преживял Клането.

Ръката на Дакъм Бар трепереше, докато отвори плоската метална кутия, вградена в стената. Металният предмет остро звънна, когато той го пусна в дланта на търговеца.

— Виж това! — каза Бар.

Девърс огледа внимателно предмета. Очите му се спряха на елегантната централна брънка от верижката:

— Това е монограмът на Малоу или аз съм върл звезден мошеник! Устройството е от преди петдесет години… — той погледна нагоре и се усмихна. — Чудесно, док! Персоналното силово поле е достатъчно доказателство — и Девърс подаде на Бар широката си ръка.

6. Фаворитът

Малките корабчета изникваха от дълбините на Космоса и се втурваха към центъра на Армадата. Без изстрели или взривове от енергия, те дълго се мотаеха около гигантските звездолети; сетне мигновено пропадаха, когато имперските преследвачи се хвърляха след тях като побеснели зверове. Изведнъж две безшумни припламвания затъмниха звездите. Два от малките кораби изчезнаха в пламъците на атомната дезинтеграция, а останалите се оттеглиха.

Гигантските кораби претърсиха района, а след това се върнаха към първоначалната си задача и един след друг световете продължиха да потъват по схемата на обграждането.

Униформата на Броудриг беше величествена — елегантно ушита и също тъй елегантно носена. Неговите разходки из градините на неизвестната преди планета Уанда, сега временен имперски щаб, изглеждаха спокойни, но изражението му бе мрачно.

Бел Райъс се разхождаше с него. Полевата му униформа беше с разкопчана яка, а той имаше печален вид скучната си сива дреха.

Райъс забеляза малка черна пейка под една дървовидна папрат, чиито широки гланцирани листа се извиваха право към слънцето.

— Вижте това, сър! — посочи генералът. — Реликва от Империята. Украсените пейки, направени за влюбените, все още са годни за употреба, докато факториите[45] и дворците са се превърнали в руини.

Той седна, а личният секретар на Клеон II остана прав до него, сечейки ловко листата наоколо с прецизни махове на жезъла си от слонова кост.

Райъс кръстоса крака и предложи цигара на Броудриг. Докато говореше, извади една и за себе си.

— Човек би трябвало да очаква от ненадминатата мъдрост на Негово Императорско Величество да изпрати тук такъв компетентен наблюдател като вас. — каза той. — Това успокоява съмненията, които бих могъл да имам, че някаква по-важна и наложителна работа може да засенчи малкия ми поход към Периферията.

— Очите на Императора са навсякъде! — изрече Броудриг автоматично. — Няма нищо по-важно от походите, освен онези от тях, които изглеждат твърде мащабни и биват отменяни заради трудностите. Но, разбира се, малките кораби на Фондацията не са особена пречка и ние трябва да приложим и други успешни маневри, освен обграждането.

Райъс почти се изчерви, но запази хладнокръвие.

— Не мога да рискувам живота на хората си, които са прекалено малко, нито пък съм в състояние да жертвам кораби в масова атака. Завършването на обграждането ми гарантира защита при пряко нападение колкото и тежко да е то. Мисля, че още вчера ви разясних избраната от мен военна тактика!

— Добре, добре, аз не съм военен! Вече Ви позволих да ме убедите, че това, което изглежда просто и очевидно, не винаги се оказва правилно. Но Вашата предпазливост надхвърля всичко. Във втория си рапорт искате подкрепления. И това при беден, малък и варваризиран враг, с който досега не сте имали битки! Изискването за още кораби при тези обстоятелства говори за некадърност или, още по-лошо, не дава доказателства за предизвикалите ранната Ви кариера дързост и въображение.

— Благодаря Ви! — хладно каза генералът. — Покорно благодаря, но считам за нужно да Ви уверя, че има разлика между дързост и безразсъдство. Може да се рискува, когато се познава врага и макар и приблизително сте в състояние да прецените степента на риск, но да се започва война срещу неизвестен враг просто ей така — това вече е безразсъдна смелост. Защо не се запитате, по какви причини нормалните хора действат денем, а нощем се прибират на топло в стаите си?

Броудриг отхвърли ироничните думи на Райъс с леко махване на ръка.

— Драматично, но неудовлетворително. Сам сте били на онази варварска планета. Имате на разположение вражески пленник, същият онзи търговец, когото глезите. Между Вас и затворника не лежи нощна мъгла, нали?!

— Не лежи ли? Моля Ви да си припомните, че свят, който се е развивал в изолация два века, не може да бъде разглеждан като стратегическа точка за нормална атака само след едномесечен престой! Аз съм войник, а не овълчен супергерой от някакъв триизмерен филм! Ние имаме прост затворник, който е обикновен член на икономическа групировка, нямаща тясна връзка с вражеския свят. И човекът не е в състояние да ме посвети във вътрешните секрети на стратегиите им.

— Разпитахте ли го?

— Да.

— Е?

— Може да бъде използван, но само донякъде. Корабът му е малък. Той продава играчки, които са забавни, но нищо повече. Няколко от най-хитроумните съм изпратил на Императора като сувенири. Освен това има много приспособления по кораба и боклуци, които не са ми ясни — не съм техник!

— Да, но имате техници край себе си — педантично отбеляза Броудриг.

— И аз се сетих за това — отвърна му генералът, — но тия идиоти имат още много да учат, преди да ми свършат работа. Вече помолих да ми изпратят умен човек, който е в състояние да проумее изработката на странния двигател със силово поле, който движи кораба, но досега още не съм получил отговор.

— Такива хора са прекалено заети, генерале! Но нима в цялата ваша огромна провинция не се намери нито един, който да разбира от атомни машини?

— Ако съществуваше такъв, щях вече да го открия, за да ремонтира двигателите на два от моите собствен кораби. Два от десетте, които не биха могли да се включат в голямата битка, защото нямат достатъчно енергия. Една пета от моя флот не може да напусне позициите си!

Пръстите на секретаря нервно потръпваха.

— Не сте единственият с такива проблеми! Императорът също има подобни неприятности.

Генералът хвърли незапалената си, накъсана на парченца цигара, извади нова, запуши и сви рамене:

— Е, далеч от моите възможности е да си достатъчно първокласен техник. Ако можех да постигна повече с Психосондата…

— Имате Сонда?

— Да, стара. Един бракуван екземпляр, който винаги ме изоставя, точно когато най-много се нуждая от него. Използвах го, докато затворникът спеше, но не даде резултат. Странно, нали? Пробвах го на един от моите хора и реакцията беше достатъчно чиста, но и в случая отново ми липсва техник, който да обясни защо Сондата не действа на затворника. Дакъм Бар, който знае нещо на теория, но не разбира от механика, твърди, че психическата структура на пленника може да не се влияе от Сондата, ако през детството си той е бил вече подлаган на чуждо влияние и е развил неутрализираща стимулация. Не знам! Но затворникът все още може да бъде използван. Пазя го единствено с тази надежда.

Броудриг се облегна на жезъла си.

— Ще проверя дали има специалист в столицата. Между другото, защо е тук този човек, сиуенианинът, когото току-що споменахте? Държите твърде много неприятели край себе си…

— Той познава враговете. Него също го пазя, за бъдеща необходимост и заради помощта, която може да ми окаже.

— Но той е сиуенианин и син на заклет бунтовник!

— Той е стар и безпомощен, освен това държа като заложници роднините му.

— Добре, но бих искал да говоря с този търговец.

— Разбира се.

— Насаме! — добави хладно секретарят.

— Разбира се! — повтори Райъс. — Като лоялен поданик на Императора, аз считам личния му пратеник за свой началник. Но тъй като търговецът се намира на нашата постоянна база, Вие ще трябва да напуснете фронта, тъкмо когато започва да става интересно.

— Така ли? И в какъв смисъл?

— В такъв, че днес обграждането ще бъде завършено. И освен това в рамките на тази седмица Двадесети флот от Пограничната армия ще сломи огнището на съпротива! — Райъс усмихнат се отдалечи.

Броудриг остана като гръмнат.

7. Подкупът

Сержант Мори Люк представляваше идеалният войник. Той идваше от група аграрни планети в Плеядите, където само военният живот можеше да наруши връзката със земята и тежкия труд на черноработника, типичен за този район. Сержантът беше достатъчно лишен от въображение, за да гледа в лицето смъртта без страх, и достатъчно силен и пъргав, за да го прави успешно. Той изпълняваше заповедите точно, държеше в подчинение хората си и сам беше безупречен по отношение на генерала си. Освен това той бе и „слънчев“ човек. Ако убиваше някого на фронта по задължение и без капка колебание, то го правеше също и без капка злоба.

Това, че сержант Люк сигнализираше на вратата, преди да влезе, се дължеше на вроденото му чувство за такт, макар че той можеше да се възползва от правото си да влиза без предупреждение.

Двамата в стаята привършиха с вечерята и единият протегна крак, за да спре кресливия звук, излизащ от един портативен предавател.

— Има ли още книги? — попита Лейтън Девърс.

Сержантът му протегна стегнатия навит цилиндър на филма и сбърчи нос:

— Принадлежи на инженер, Ори, но той искаше да му я върнем. Смяташе да я даде на децата си, нали знаете, това е нещо, дето го наричат сувенир…

Дакъм Бар пое цилиндърчето с интерес.

— И от къде я е взел инженерът? Та той няма предавател, нали?

Сержантът изразително поклати глава и показа полуразбития предавател в ъгъла до леглото:

— Този е единственият! Та Ори е взел книгата от някой от тези скапани светове, които сме завладели. Влязъл в една от големите сгради и убил няколко туземци, които искали да го спрат и да му попречат да я вземе — той огледа преценяващо малкия цилиндър — Ще стане добра играчка за децата — сержантът спря за миг и тайнствено продължи: — Между другото разнася се голяма новина. Засега е слух, но въпреки това е твърде добра, за да я пази човек само за себе си. Генералът го е направил! — той кимна бавно.

— Какво е направил? — попита Девърс.

— Завършил е обграждането! — сержантът самодоволно се изсмя с бащинска гордост. — Не е ли голям хитрец, а? Не прави ли всичко точно? Едно от момчетата, което може красиво да се изразява, каза, че генералът действа така гладко, както музиката на пеещите сфери…

— Значи голямата офанзива започва? — меко го прекъсна Бар.

— Надявам се! — беше буйният отговор. — Искам да се върна на моя кораб! Уморих се да си протривам задника тук!

— Също и аз! — отсече търговецът рязко и грубо.

Сержантът го погледна със съмнение и каза:

— По-добре да си тръгвам вече. Очаквам капитана и не бих искал да ме види тук — той се отправи към вратата. — Между другото, сър — обърна се той към търговеца със странна свенливост, — обадих се на жена си. Тя каза, че малкият хладилник, който ми дадохте, работи отлично. Излезе ми без пари, а сега тя може да си запази целия месечен запас от храна замразен. Оценявам жеста ви!

— Дребна работа! Забравете го!

Вратата се затвори безшумно след усмихнатия сержант. Дакъм Бар седна на стола си.

— Е, той ще ни се отплати за този хладилник. Нека погледнем новата книга. Я, заглавието го няма!

Той разви повече от ярд от филма и погледна срещу светлината. После промърмори:

— Е, пронижи ме внезапно, както казва сержантът… Това е „Градината на Сама“, Девърс!

— Така ли? — запита търговецът без интерес. Той отмести настрана остатъка от вечерята си. — Седни, Бар. Тази древна литература не ми допада… Чу ли какво каза сержантът?

— Да. Е, и?

— Нападението е започнало. А ние седим тук!

— Къде другаде искаш да седиш?

— Знаеш какво имам предвид! Няма полза да чакаме…

— Сигурен ли си? — Бар внимателно извади стария филм от предавателя и постави нов. — През изминалия месец ти ми разказа голяма част от историята на Фондацията и ми се стори, че великите лидери от миналото са изграждали своите стратегии именно по този начин — те са седели и са чакали.

— Да, старче, само че те са знаели какво правят!

— Мислиш ли? Смятам, че са казвали това, когато всичко приключвало. Възможно е и да са знаели. Но няма доказателства, че нещо би се изменило, ако не са знаели какво точно правят. Икономическите и социалните сили не се командват от отделни хора!

Девърс се подиграваше открито:

— Няма никакви доказателства и за противното… Така можем да дрънкаме до безкрайност! — очите му бяха замислени. — Знаеш ли, ако го убия…

— Кого? Райъс?

— Да!

Бар изсумтя. Пред погледа му се изправи видение от неговото далечно минало.

— Покушението не е изход, Девърс! Опитах веднъж и бях предизвикан, бях двадесетгодишен… И това не промени нищо. Премахнах един мошеник на Сиуена, но не и имперското робство. А всъщност проблемът беше в робството, а не в мошеника!

— Но Райъс не е просто мошеник, док. Той е цялата армия! Тя ще се разпадне след смъртта му. Нали ги гледа като бебчета! Ето, нашият сержант непрекъснато го възхвалява и му се прекланя!

— Да, само че Империята има още армии и още водачи. Трябва да гледаш по-надълбоко. Тук е Броудриг, той има най-голямо влияние над Императора и може да докара стотици кораби, докато Райъс се справя и с десет. Познавам го!

— Е, и? Какво общо има Броудриг? — в очите на търговеца просветна жив интерес.

— Подробности ли искаш? Той е един негодник — плебей, който с невъобразими ласкателства гъделичка самочувствието на Императора. Него го мрази цялата аристокрация — между впрочем, всички са не по-малки паразити от него, но го мразят тъкмо защото нито му се налага да си измисля знатни предци, нито да съблюдава дворцовия етикет. Броудриг е съветник на Императора за всичко и е негов инструмент, когато трябва да се вършат гадости. Винаги знае на чия страна да застане, но е предан при необходимост. Няма друг в Империята, който да е така изтънчен в мошеничествата или да е толкова жесток в удоволствията си. Казват, че пътят към благосклонността на Императора минава само през него, А пътечката към неговата собствена благосклонност минава през измамничеството.

— О! — Девърс замислено подръпна спретнато подрязаната си брада. — И това старо момче е изпратено тук да наглежда Райъс… Знаеш ли каква идея имам?

— Нямам представа.

— Предположи, че Броудриг намрази нашето младичко армейско светило…

— Със сигурност вече го мрази! Той не е човек, който е способен да се харесва.

— Представи си, че нещата не тръгнат към подобряване на отношенията. Императорът може да чуе за това и Райъс ще си има неприятности!

— Уха! Звучи чудесно! Само че как смяташ да го осъществиш?

— Не знам. Предполагам, Броудриг може да бъде подкупен?!

Патрицият се засмя:

— Да, вероятно, но не по начина, по който подкупи сержанта — с портативен хладилник. Няма никой, който може да бъде подкупен по-лесно от Броудриг, но той винаги бърка само в най-сладкия мед. И не остава за дълго подкупен, за каквато и да е сума. Измисли нещо друго!

Девърс кръстоса крак върху крак и пръстите му започнаха бързо да шават.

— Това е първата възможност, въпреки че…

Той спря. Сигналът над вратата припламна още веднъж и сержантът влезе. Беше развълнуван, а лицето му — зачервено и разтревожено.

— Сър… — започна той, като се опитваше да говори почтително, — много съм Ви благодарен за хладилника… Вие пък винаги говорите с мен внимателно, сякаш аз не съм прост син на фермер, а Вие — лорд.

Плеядският му акцент неимоверно се беше усилил, така че почти не му се разбираше какво казва, а от вълнението грубият селски говор бе изместил войнишките му маниери, възпитавани тъй дълго и старателно у него.

— Какво се е случило, сержант? — меко запита Бар

— Лорд Броудриг идва да ви види. Утре! Знам го, защото капитанът ми каза да подготвя хората си за парад утре за… за него. Мислех, че трябва да ви предупредя!

— Благодаря много, но ние го очаквахме. Всичко наред, човече, няма нужда да…

Един поглед към лицето на сержант Люк бе достатъчен на Бар, за да разпознае страх в изражението му Сержантът говореше почти шепнешком:

— Не сте чували историите, които разправят за него! Той се е продал на звездния демон! Не, не се смейте! Има още по-ужасни неща… Казват, че след него вървят хора с бластери, които го следват навсякъде и когато той пожелае, просто им нарежда да убиват всеки срещнат. Те го правят, а лордът се смее! Казват още, че тероризира Императора, принуждава го да увеличава данъците и не го оставя да изслушва молбите на хората… Освен това, той мрази генерала, така говорят. Казват, че би желал да убие генерала, защото е толкова велик и известен, но не може да го направи, защото генералът не е лъжица за всяка уста и знае, че лорд Броудриг е лош човек!

Сержантът примигна. Усмихна се ласкаво, с неприлягаща на предишното му състояние усмивка и се обърна към вратата. На излизане кимна:

— Запомнете думите ми! Сами ще го видите!

Девърс вдигна потъмнелия си поглед.

— Това много променя нещата, нали, док?

— Зависи от Броудриг! — отвърна Бар, но Девърс не го слушаше. Той мислеше. Мислеше здравата.

Лорд Броудриг трябваше да наклони глава, за да влезе в жилищния отсек на търговския кораб. Двама от въоръжената му охрана го следваха бързо, със заредени оръжия и с професионални гримаси на наемни герои.

Личният секретар на Императора в този момент малко приличаше на своята пропаднала душа. Ако звездният демон бе обладал Броудриг, това изобщо не му личеше. Може би изглеждаше така, защото беше донесъл повей от дворцовата мода в мрачния, грозен свят на военната база.

Стегнатите прилепнали линии на блестящия безупречен костюм му придаваха илюзия за височина, от която неговият студен, безчувствен поглед сякаш се спускаше по дългия му нос към търговеца. Перленото копче на маншета му проблясна, когато той опря пред себе си жезъла от слонова кост и се облегна на него.

— Не — каза той с лек жест, — ти оставаш тук! Забрави за играчките си, те не ме интересуват!

Той придърпа един стол, избърса го с обеззаразяващата кърпичка, фабрично монтирана в белия му жезъл и седна. Девърс също се огледа за стол, но Броудриг лениво нареди:

— Ще стоиш прав в присъствието на Имперски пер! — и се усмихна.

Девърс сви рамене и запита:

— Ако не се интересувате от стоките ми, тогава защо съм тук…

Личният секретар изчакваше хладно и Девърс добави:

— … сър!

— Заради уединението! — отвърна секретарят. — Мислиш ли, че съм прелетял двеста парсека, за да разглеждам боклуците ти? Не, исках да видя теб! — той извади от една гравирана кутийка малка розова таблетка и я сложи внимателно в устата си. Засмука бавно и с удоволствие. Каза:

— Между другото, кой си ти? Наистина ли си гражданин на този варварски свят, който е причина за сегашната военна шумотевица?

Девърс кимна.

— И действително си заловен от него след началото на тази идиотщина, която той нарича война? Имам предвид младия генерал.

Девърс отново кимна.

— Та така, мой виден чужденецо! Виждам, че не ти се говори много, но ще ти мине. Изглежда нашият генерал тук се бие в една съвършено безполезна война с учудваща енергия — и това за някакво си парче земя забравено на края на света, за което никой разумен човек не би изхабил и един-единствен оръжеен изстрел А генералът не ми изглежда глупак. Дори, бих казал че е много умен. Улавяш ли мисълта ми?

— Не бих казал… сър!

Секретарят огледа ноктите си и рече:

— Слушай внимателно тогава! Генералът не би прахосвал хора и енергия просто така, от жажда за слава. Знам, че говори за слава и имперски почести — очевидно е, че превземките на непоносимите древни полубогове от героичните времена не могат лесно да се изтрият. Но в случая има нещо повече от слава — той полага такива странни грижи за теб! Ако ти беше мой пленник и ми носеше толкова малко полза, колкото на генерала, аз щях да разпоря корема ти и да те удуша със собствените ти черва!

Девърс остана вдървен. Очите му леко помръднаха първо към единия телохранител на секретаря, после към другия. Те бяха готови — и нетърпеливи.

Секретарят се усмихна:

— Е, сега ти си в капана, дяволе! Съгласих се с генерала, че Психосондата не дава резултати и това е негова грешка, но всъщност съм убеден, че нашият млад военен магьосник лъже. Мой скъпи търговецо! — каза той. — Аз имам на разположение своя собствена Психосонда, която трябва да ти въздейства много по-удачно. Виж това…

Между палеца и показалеца си Броудриг държеше сложно изрисувани розово-жълти правоъгълници, много лесни за разпознаване…

Девърс не го остави да чака дълго.

— Приличат ми на пари!

— Те са пари — най-добрите пари в Империята, защото са отпечатани в моето имение, което е по-добро дори от това на Императора. Сто хиляди кредита. Всичките са тук, между двата ми пръста. Твои са!

— За какво, сър? Аз съм добър търговец, но всяка сделка си има две страни!

— За какво ли? За истината! Какво иска генералът? Защо е започнал тази война?

Лейтън Девърс въздъхна и замислено поглади брадата си.

— Какво иска? — очите му следяха движенията на секретаря, който прехвърляше парите банкнота по банкнота. — С една дума — Империята.

— Ах… колко просто! Винаги се стига до това в крайна сметка. Но как? Кой е широкият и привлекателен път, който ще го изведе от ъгъла на Галактиката до центъра на Империята?

— Фондацията! — изрече Девърс с горчивина. — Но това е тайна! Там има книги, толкова стари книги, че езикът им е разбираем само за няколко от най-високопоставените им хора. Тайните им са обвити в ритуали и суеверия и никой не може да ги ползва. Аз се опитах да направя това и се озовах тук, а и там ме заплашва смъртна присъда.

— Разбирам! Но тези стари тайни? Е, за сто хиляди аз трябва да получа повече подробности…

— Трансмутация на елементите! — късо обобщи Девърс.

Очите на Броудриг се разшириха и загубиха част от безразличието си.

— Бих казал, че практическата Трансмутация е невъзможна според законите на атомистиката.

— Да, така е, но ако се използва атомна енергия! Само че древните са били хитри хора. Има вид енергия, по-велика от атомната. Ако Фондацията я беше използвала, както им предлагах…

Стомахът на Девърс се сви болезнено. Стръвта беше хвърлена и рибата вече я обикаляше.

Секретарят каза внезапно:

— Продължавай! Генералът, сигурен съм, знае за всичко това. Но какво смята да прави той, когато приключи с тази сапунена опера?

Девърс понижи глас:

— С трансмутацията той ще контролира цялата икономика на Вашата Империя. Добивите на метали бързо ще се стопят, докато Райъс ще може да прави волфрам от алуминий и иридий от желязо. А да получиш такава продукция на базата на обикновени елементи е съвсем просто. Ще настане криза, каквато Империята не е виждала, и само Райъс ще успее да я спре. И това, както разбирам, ще придаде на генерала религиозен ореол… Няма нищо, което може да го спре сега. Той вече почти притежава Фондацията и когато всичко свърши, ще стане Император за две години, не повече.

— Тъй… — Броудриг се засмя. — Иридий от желязо нали така каза? Ще ти издам една държавна тайна. Знаеш ли, че Фондацията вече се е свързала с генерала?

Гърбът на Девърс замръзна.

— Изглеждаш изненадан. Защо? Това се очакваше Те му предлагат около стотина тона иридий годишно срещу мир. Стотина тона желязо, превърнато в иридий при нарушаване на техните религиозни принципи, за да се спасят. Напълно прилично предложение, макар че няма нищо чудно в това, че нашият неподкупен генерал е отказал — та нали той може да има и иридия, и Империята, взети заедно. А бедният Клеон го смята за един от най-честните си генерали… Мой скъпи търговецо, заслужихте си парите! — Броудриг ги хвърли и Девърс скочи да събира блестящите банкноти.

Лорд Броудриг спря до вратата и рязко се обърна:

— Още нещо, търговецо! Моите въоръжени играчи тук нямат нито очи, нито езици, нито пък образование или интелигентност. Не могат също да чуват, говорят или пишат и нямат представа от психосонди. Но те много обичат интересните екзекуции! Платих ти сто хиляди кредита, човече! Ти сключи добра сделка, но трябва да забравиш, че ти е плащано някога, и ако се опиташ да преразкажеш разговора ни на Райъс, ще бъдеш убит. Но убит по мой начин!

На деликатното лице на Броудриг се откроиха жестоки бръчки и смениха заучената му усмивка с хищна гримаса. За секунда Девърс видя звездният демон да наднича през очите на човека.

На въпросите на Дакъм Бар Девърс отговори с доволство.

— Това беше най-смешното от всичко! Той подкупи мен!

Двата месеца тежка война бяха оставили белезите си върху Бел Райъс. В движенията му се чувстваше умора. Беше станал и по-раздразнителен.

Сега той нетърпеливо се взря в сержант Люк и нареди:

— Стой отвън, войнико, и отпращай всички, докато аз съм вътре. Никой да не влиза, преди да го повикам! Абсолютно никой, ясно ли е?

Сержантът козирува и застана пред стаята, а Райъс с отвращение събра отрупаните на бюрото му хартии, напъха ги в чекмеджето и го затвори.

— Седнете! — изстреля той късо към двамата чакащи. — Нямам много време! Ако трябва да бъдем по-точни, аз изобщо не трябваше да съм тук, но беше необходимо да ви видя.

Той се обърна към Дакъм Бар, който въртеше из пръстите си кристална чаша с гравирано на нея лице на Клеон II.

— На първо място, патриций — каза генералът, — Вашият Селдън изгуби. В интерес на истината, той се бие добре, тези хора от Фондацията се роят като пчели и се сражават като герои. Всяка планета отчаяно се отбранява и даже след завземането й тя продължава с бунтове, които са много по-голям проблем от завоюването й. Та макар че Фондацията се държи, Вашият Селдън вече губи!

— Е, още не е загубил — промърмори Бар.

— Оптимизмът на Фондацията не е същият. Сега те ми предлагат милиони, само и само да не подлагам Селдън на финален тест.

— Има такъв слух…

— А, значи слухът ме е изпреварил… И включва ли той последната новина?

— Каква новина?

— Тази, че лорд Броудриг, любимецът на Императора, е станал мой помощник-командир по негова собствена молба.

Девърс се обади за пръв път:

— По негова молба ли, шефе? От кога? Или си започнал да харесваш този човек?

Райъс отговори спокойно:

— Не бих казал. Той просто заплати за тази служба една съответстваща цена.

— Каква?

— Може да се нарече молба до Императора за подкрепления.

Девърс широко се усмихна.

— Значи той е говорил с Императора, а? И както разбирам, шефе, вече очакваш тези подкрепления, те пристигат скоро, така ли?

— Не, вече пристигнаха. Пет кораба са на линия, всичките в добро състояние и носят съобщение с личните поздравления на Императора. Идват още кораби. Какво става, търговецо? — подигравателно попита той.

— Нищо! — отговори Девърс през зъби.

Райъс се изправи и се облегна на бюрото. Гледаше търговеца с ръка върху бластера си:

— Попитах: има ли нещо, търговецо? Изглежда новините не ти харесват! Разбира се, ти не се интересуваш от Фондацията…

— Не.

— Аха… и все пак в теб има нещо странно.

— Какво, шефе? — Девърс уморено се усмихна и сви юмруци в джобовете си. — Кажи само за какво става дума и аз ще ти го обясня.

— Да речем, че е така… Но ти се предаде още при първия изстрел. Готов си да разрушиш своя свят, даже без да очакваш награда. Не е ли странно всичко това?

— Искам да бъда на печелившата страна, шефе. Аз съм разумен човек — ти самият го каза!

Гърлото на Райъс се сви:

— Да допуснем! Само че все още няма търговци, които да са се предали. Никой не е избрал сигурността. Нито един търговски кораб не може да развие скорост както твоя и нито един не разполага с аналогично на твоето защитно поле, но нещо ги кара да се бият. Те устройват безредици по окупираните планети, нападат летящи крепости. Дали тогава ти си просто един разумен човек? Никога не си се бил, нито си бягал, но стана предател без никакъв външен натиск. Ти си единствен, един-единствен, драги мой, направо си невероятен!

Девърс меко отвърна:

— Приемам съображенията ти, но нямаш нищо срещу мен. Тук съм от шест месеца и се държа като добро момче!

— Да, така е и аз на свой ред ти се отплатих с добро отношение. Оставих кораба ти цял и невредим и правех всичко, за да се чувстваш удобно. И все пак ти не ми разказа нищо особено. Например, можеше да ме осведомиш за принципите, по който действат твоите играчки. Атомните закони, по които те са създадени, както изглежда са използвани и в някои от оръжията на Фондацията. Така ли е?

— Аз съм само търговец! — натърти Девърс. — не съм техник. Продавам боклуците, а не ги правя!

— Добре, ще бъда кратък. Дойдох да ти кажа, че корабът ти ще бъде претърсен за персонално силово поле. Никога не си носил такова, а войниците от Фондацията имат. И ако ние го открием, твоето нежелание да даваш показания ще стане очевидно. Нали?

Нямаше отговор и Райъс продължи:

— Скоро аз ще получа и по-преки доказателства. Нося със себе си Психосондата. Веднъж се повреди, но втори път… гласът му стана кадифено-заплашителен и Девърс усети как до диафрагмата му се допря оръжие — генералският бластер, който до преди малко беше в кобура си.

Генералът каза бързо:

— Сваляй гривната и другите метални неща по себе си. Дай ми ги! Бавно! Атомното поле може да е пречка и Сондата да работи само привидно. Така е добре!

Приемникът на бюрото на генерала светна и съобщението падна в гнездото, близо до което стоеше Бар. Той все още държеше чашата с триизмерния образ на Императора.

Райъс заобиколи бюрото, държейки насочен бластера си. Обърна се към Бар:

— Ти също, патриций! Гривната те издава! Преди ми помогна и ще го имам предвид, аз не съм отмъстителен, но ще съдя за съдбата на семейството ти по резултатите от Сондата.

В момента, когато Райъс се протегна за капсулата със съобщението. Бар изтърва кристалната чаша точно върху главата на генерала.

Случи се твърде бързо, за да може Девърс да го осъзнае. Сякаш в стареца се беше събудил някакъв демон.

— Навън! — изсипа през зъби Бар. — Бързо! — Той грабна бластера на Райъс и го пъхна в дрехата си.

Сержант Люк се обърна, когато те се появиха в тесния процеп на вратата.

Бар каза просто:

— Води ни, сержант!

Девърс затвори вратата след себе си.

Сержант Люк застана мълчаливо пред своите затворници, но след кратка пауза той усети до гърба му да се опира оръжие:

— На търговския кораб!

Девърс избърза, за да отвори въздушния люк, и Бар нареди:

— Остани там, където си, Люк! Ти се отнасяше добре с нас и нямаме намерение да те убиваме!

Сержантът се взря в оръжието, разпозна монограма на бластера и изкрещя, задушавайки се от гняв:

— Но вие сте убили генерала!!!

След секунда той бе погълнат от изстрела и се превърна в купчина пепел.

Търговският кораб заобиколи мъртвата планета, преди сигналните светлини да светнат и на небето да се разпростре нашироко гигантската просветваща звездна паяжина. Скоро на светлия фон на огромната оптическа леща, наречена Галактика, изплуваха някакви тъмни петна.

Девърс се развесели:

— Дръж се, Бар! Да видим имат ли те кораби, които могат да се мерят по бързина с нас.

Знаеше, че нямат.

Навън, в открития космос, гласът на търговеца прозвуча глухо и слабо, когато каза:

— Пътят, по който пратих Броудриг за зелен хайвер, беше малко по-добър! Поне в сравнение с този, на който той хвърли генерала!

Те бързо се носеха през звездните купове на Галактиката.

8. Към Трантор

Девърс зави към дребната мъртва сфера, търсейки и най-малки следи от живот. Насоченият лъч бавно и старателно пресяваше звезди през стегнатото копие на своя сигнален сноп.

Бар спокойно наблюдаваше процедурата от мястото си на койката в ъгъла. Попита:

— Няма повече следи от тях, нали?

— От имперските момчета? Не! — изръмжа нетърпеливо търговецът. — Преследвачите отдавна са ни изгубили. О, звезди! Имахме голям късмет, че след този скок наслуки в хиперпространството не се озовахме в короната на някоя звезда. Те не биха могли да ни преследват, освен ако не са ни задминали, което е невъзможно! — той седна и с рязко дръпване разхлаби яката си. — Нямам представа какво са направили ония от Империята тук. Мислех, че поне някои космически проходи са оставени без наблюдение!

— Значи искаш да се върнеш във Фондацията?

— Мисля да говоря с Асоциацията — или поне ще се опитам.

— Каква е пък тази Асоциация?

— Асоциацията на Независимите Търговци. Никога не си я чувал, а? Е, не си единственият! Още не сме се прочули!

За малко се възцари тишина, концентрирана около мълчащия приемателен индикатор. Бар я наруши.

— В обсега ли сме?

— Не знам. Нямам представа къде сме. Точно за това използвам насочен предавател, но търсенето може да отнеме години, сам знаеш.

— Може би това…? — Бар протегна ръка и посочи приемника. Девърс скочи, бързо нагласи слушалките си — в малката черна сфера се бе появило бяло петънце

Половин час Девърс поддържаше крехката нестабилна нишка на връзката, прокарана през хиперпространството, за да свърже две точки, между които светлинен сигнал би се влачил петстотин години.

Накрая той седна с безнадеждно изражение и свали слушалките.

— Нека хапнем, док! Тук има душ, които можеш да ползваш, но не прекалявай с топлата вода — той клекна пред един от шкафовете, подредени до стената, и огледа съдържанието му. — Надявам се, че не си вегетарианец?

Отговорът на Бар бе делови.

— Аз съм всеяден. Но да се върнем на Асоциацията. Изгуби ли ги?

— Така изглежда! Бяхме на максималния обсег, дори отвъд него… Но това няма значение! Узнах всичко, което беше необходимо — той се изправи и постави два метални контейнера на масата. — Изчакай пет минути и ги отвори, като дръпнеш скобата. Вътре ще има чиния, прибори и храна — вид удобство, когато бързаш и не ти трябват такива несъществени подробности, като салфетки… Мисля, че искаш да знаеш какво научих от Асоциацията?

— Ако не е тайна.

Девърс поклати глава:

— Не и за теб! Райъс казваше истината.

— Затова, че са му предложили откуп ли?

— Аха. Предложили са го и им е било отказано. Положението става все по-лошо. Има сражения край Лоурис.

— Лоурис част от Фондацията ли е?

— А? О, ти не знаеш ли? Той е едно от първоначалните Четири Кралства. Можеш да го наречеш част от вътрешната защитна линия. Но Лоурис не е най-лошата новина! Сражават се и много кораби, които не са били забелязвани преди. Това означава, че Райъс и този път не ни е излъгал. Той е получил подкрепление, Броудриг е минал на негова страна, а аз ужасно съм объркал всичко…

Очите му бяха пусти, когато той дръпна скобата на контейнера с храна и внимателно го отвори. Ароматът на ястието плъзна из кабината. Бар вече се хранеше.

— Май прекалихме с импровизациите — рече старецът. — Не можем да пробием фронта и да се върнем във Фондацията. Не можем да правим нищо, освен най-разумното — да чакаме търпеливо. Ако Райъс вече е стигнал до вътрешната защитна линия, едва ли чакането ще продължи много дълго.

Девърс остави вилицата си.

— Да чакаме ли? — изръмжа той! — Това те устройва, защото нямаш какво да губиш!

— Така ли мислиш? — Бар слабо се усмихна.

— Да! Всъщност, ще ти кажа… — раздразнението на Девърс най-сетне изскочи на повърхността. — Уморих се да наблюдавам всичко това, сякаш е просто интересна гледка под окуляра на микроскоп! Имам приятели там далеч, които умират! Целият свят там, моят дом, загива! А ти си сам, ти си аутсайдер… Затова не можеш да ме разбереш!

— Виждал съм как умират приятели! — ръцете на стареца стояха отпуснати в скута му, беше затворил очи. — Женен ли си?

— Търговците не се женят — отговори Девърс.

— Е, а аз имам двама сина и племенник. Те бяха предупредени, но не са могли да сторят нищо… Нашето бягство означава за тях смърт. Дъщеря ми и двата ми внука, надявам се, са напуснали планетата още преди това, но даже и да ги изключим, аз вече заложих и изгубих много повече от теб!

Мрачно и грубо Девърс отсече:

— Знам! Но това е въпрос на избор. Ти можеше да останеш с Райъс. Никога не съм те молил да…

Бар поклати глава.

— Това не беше въпрос на избор, Девърс! Не се безпокой, не съм рискувал синовете си заради теб. Работих с Райъс, колкото можах. Ала той имаше Психосонда! — сиуенианският патриций отвори очите си и те бяха пълни с болка. — Веднъж Райъс дойде при мен, беше преди повече от година. Говореше за култ, организиран около магьосници, но всъщност не знаеше цялата истина. Това не е точно култ. Знаеш, че са минали четиридесет години, откакто Сиуена бе притисната в ужасното менгеме, което разрушава и твоя свят. Пет бунта са били потушени… И тогава аз открих старите записки на Хари Селдън — „култът“ вече ме чакаше. Чакаше идването на „магьосниците“ и беше готов за този ден. Моите синове бяха водачи на „чакащите“. Това беше и моята тайна, до която Сондата не трябваше да се докосне. Затова синовете ми трябваше да умрат като заложници. Или, като алтернатива — половината Сиуена заедно с тях. Виждаш, че не съм имал избор! Нито пък съм аутсайдер.

Очите на Девърс поугаснаха и Бар продължи меко:

— Единственото, на което се надява и от което зависи Сиуена сега, това е победата на Фондацията. За тази победа се жертваха синовете ми. Хари Селдън не е предвидил неминуемо спасение за Сиуена, както го е направил за Фондацията. Не съм сигурен за избавлението на моя народ — само се надявам.

— Но все още се задоволяваш просто да чакаш! Даже и когато имперският флот вече е при Лоурис!

— Аз ще чакам, напълно уверен в правотата си — просто каза Бар, — дори и ако той се е приземил на самия Терминус!

Търговецът се намръщи.

— Не знам. Това не би могло да стане като с магическа пръчица! С психоисторията или не, положението е ужасно! Империята е дяволски силна, а ние сме слаби. Какво би могъл да направи Селдън по въпроса?

— Няма нищо за правене, всичко е вече свършено. Това, че не чуваш да тракат колелата на машината и да дрънчат звънците в нея, не означава, че тя не работи!

— Може би. Но ми се искаше да бе успял да пръснеш черепа на Райъс за всеки случай! За нас той е по-голям враг, отколкото цялата му армия.

— Да му пръсна черепа ли? Когато Броудриг е негов помощник-командир? — лицето на Бар се сгърчи от омраза. — Тогава цялата Сиуена щеше да се превърне в заложник заради мен! Броудриг щеше да й остави спомени задълго! Преди пет години една планета изгуби по един мъж на всеки десет — и само защото не успя да покрие повишените данъци. Ролята на данъчен инспектор там изпълняваше Броудриг. Не, Райъс трябва да живее!

— Но шест месеца… Шест месеца, прекарани на вражеската база и — нищо! — силните ръце на Девърс бяха така вкопчени една в друга, че кокалчетата им пукаха. — Нищичко!

— Добре, а сега се успокой! Ти ми напомни, че… — Бар бръкна в кесията си. — Сигурно би искал да видиш това! — той сложи една малка метална сфера на масата.

Девърс я грабна.

— Какво е това?

— Капсула със съобщение. Онова, което Райъс получи точно преди да го ударя по главата. Мислиш ли, че струва нещо?

— Не знам, зависи какво има вътре! — Девърс седна и внимателно търкулна капсулата по дланта си.

Когато Бар се премести от хладния душ под топлите струи на сешоара, той намери Девърс смълчан и погълнат от работата си пред бюрото.

Сиуенианинът се наведе и го попита:

— Какво правиш?

Девърс вдигна глава. По брадата му блестяха капчици пот. Каза:

— Опитвам се да отворя тази капсула!

— Способен си да я отвориш, без да имаш персоналните характеристики на Райъс? — в гласа на сиуенианина прозвуча изненада.

— Ако не успея, ще се оттегля от Асоциацията и повече няма да командвам кораб, ако ще и това да ми коства живота! Вече направих тримерен електронен анализ на вътрешността и освен това имам няколко дяволии, за каквито Империята не е и чувала — специални шперцове за такива капсулки. Преди това съм бил взломаджия, оттогава ги имам! Търговецът или трябва да знае по нещичко от всичко, или не струва пукната пара! — с един малък метален инструмент той проби дупчица до двата контакта. — Тази капсула е груба вещ. Изглежда в Империята нямат опитни специалисти в тази област. Забелязва се! Виждал ли си някога капсула на Фондацията? Тя е наполовина на тази и е непроницаема за електронни анализи… — той се стегна, мускулите под дрехата му видимо се напрегнаха. Малката му сонда напредваше бавно…

Всичко стана безшумно, но Девърс се отпусна и въздъхна. В ръката му лежеше разтворената сфера със съобщението, което се беше развило като изсъхнал език.

— От Броудриг е! — съобщи Девърс и продължи с презрение. — Състоянието на хартията е отлично. В капсула на Фондацията такова нещо би се изпарило за по-малко от минута!

Бар му махна с ръка да млъкне. Четеше съобщението забързано:

ОТ: АМЕЛ БРОУДРИГ, ИЗВЪНРЕДЕН ПРАТЕНИК НА НЕГОВО ИМПЕРАТОРСКО ВЕЛИЧЕСТВО КЛЕОН II, СЕКРЕТАР НА СЪВЕТА, ИМПЕРСКИ ПЕР

ДО: БЕЛ РАЙЪС, ВОЕНЕН УПРАВИТЕЛ НА СИУЕНА, ГЕНЕРАЛ ОТ ИМПЕРСКАТА АРМИЯ, ИМПЕРСКИ ПЕР ПОЗДРАВЯВАМ ТЕ!

ПЛАНЕТАТА 1120 ВЕЧЕ НЕ СЕ СЪПРОТИВЛЯВА. ПЛАНЪТ ВЪРВИ ГОРЕ-ДОЛУ ГЛАДКО. ВРАГЪТ ВИДИМО ОТСЛАБВА И В ПОСЛЕДНА СМЕТКА, РАЗБИРА СЕ, ЩЕ ПОБЕДИМ!

Бар вдигна глава от почти микроскопичния текст и ядосано изкрещя:

— Глупак! Тъп сноб! Такова съобщение…

— А? — вметна Девърс. Той беше разочарован.

— Не казва нищо! — изрева Бар. — Нашият злобен дворянин сега пък си играе на генерал! Когато Райъс го няма, той е фронтовият командир и затова успокоява тщеславието си с помпозния стил на военните рапорти, от които нищо не разбира. „… Тази и тази планета вече не се съпротивлява…“, „… планът върви гладко… врагът отслабва…“. Паун!

— Ей, чакай малко! Задръж…

— Изхвърли го! — разстроен, старецът се извърна встрани. — Галактиката ми е свидетел, не съм очаквал да е нещо суперважно, но беше логично да се допусне, че ще има поне някакви сведения за военните операции и придвижването на военните сили. Ето защо взех капсулата. Но такова нещо! По-добре да бях я оставил! Щеше да отнеме поне минута на Райъс — минута, която сега е употребена за нещо по-важно.

Девърс беше възбуден.

— Няма ли да се вземеш в ръце и да спреш да мяташ наоколо? В името на Селдън… — той размаха съобщението пред носа на Бар. — Прочети го пак! Какво трябва да означава това „в последна сметка ще победим“?

— Означава завоюването на Фондацията.

— Така ли? А може би — на Империята? Може би той вярва, че това ще стане в „последна сметка“!

— И какво, ако е така?

— Ако е така — кривата усмивка на Девърс изгуби в брадата му, — ако е така, има какво да покажа!

С един пръст той върна съобщението в гнездото му. С леко щракване то изчезна и сферата отново беше цяла и гладка. Някъде отвътре се разнесе тънкия писък на контролиращия механизъм, изгубил ориентация от движението.

— Та значи тази капсула не може да бъде отворена, без да се знаят персоналните характеристики на Райъс?

— Е, и?

— Но Императорът може да я отвори, нали? Персоналните характеристики на управителите трябва да бъдат записани някъде. Поне във Фондацията е така!

— Също и в столицата на Империята!

— Тогава, когато ти — сиуениански патриций и Имперски пер — кажеш на този Клеон, Императора, че неговият любим питомен папагал и най-добрият му генерал са се сговорили да го свалят и му връчиш капсулата, какво ще си помисли той „в последна сметка“ за Броудриг?

Бар приседна уморено.

— Чакай, не те разбирам! — старецът разтри бузата си с длан. — Не говориш сериозно, нали?

— Напротив! — Девърс беше ядосан. — Слушай, девет от последните десет императора са изгубили троновете си чрез убийство или шутовете им са ги свалили, като са убедили един или друг техен генерал в изключителния му ум. Старият Император бързо ще ни повярва и ще поиска главата на Райъс.

Бар промърмори:

— Той все пак е сериозен човек. В името на Галактиката, човече, ти не можеш да преодолееш Селдънова криза с такава схематична историйка като тази! Представи си, че Броудриг не беше използвал думата „последна“, що се отнася до сметката. Селдън никога не е залагал на случайния късмет.

— Ако случайността ни е пресякла пътя, то няма закон, който да твърди, че Селдън не я е предвидил!

— Да, но… Но! — Бар спря и после заговори по-спокойно, като видимо се сдържаше. — Виж, как ще доставиш капсулата на Трантор? Не знаеш къде се намира той, а и аз изобщо не помня координатите му, дори приблизително. Та ти не си наясно даже със собственото си местоположение!

— Не можеш да се загубиш сред звездите! — засмя се Девърс. Той вече беше застанал до пулта. — Първо ще отидем до най-близката планета и там ще се снабдим с най-добрия комплект навигационни карти, който може да се купи със стоте хиляди на Броудриг.

— И в добавка ще си купим по един изстрел в корема! Описанията ни сигурно са разпратени по всички планети в тази част на Империята.

— Док — изрече Девърс спокойно, — не се прави на идиот! Райъс каза, че корабът ми се е предал твърде лесно и той не се шегуваше. Този кораб има достатъчно огнева мощ и достатъчно здраво силово поле, за да издържи на всичко, което бихме могли да срещнем този край на Галактиката. Освен това разполагаме с персонални силови полета. Войниците не ги откриха при обиска, както знаеш, но нали и тъкмо затова те бяха толкова добре скрити.

— Добре — каза Бар, — представи си, че си вече на Трантор. Как ще се срещнеш с Императора? Или мислиш, че имаш запазен час?

— Защо да не оставим този проблем за Трантор? — отвърна Девърс.

Хиператомният двигател беше включен. Светлината помръкна и отново избухна, което означаваше преминаване на звездолета в хиперпространството.

9. На Трантор

Звездите бяха толкова нагъсто, колкото бурените в изоставена нива. За пръв път на Лейтън Девърс му се налагаше да изчислява и след десетичната запетая уравненията за прехвърляния през хиперпространството. Необходимостта да се пресмятат скокове, дълги не повече от една светлинна година, създаваше у него усещане, подобно на клаустрофобия. Жестоко и страшно беше небето, еднакво във всички посоки, и те като че ли се губеха в сияйното море на космоса.

В центъра на куп от десет хиляди звезди, които светеха неистово и разкъсваха на парчета слабия мрак наоколо, царствено кръжеше императорската планета Трантор.

Тя не беше просто една планета, а нещо много повече, — пулсът на Империята, биещ за двадесет милиона звездни системи. Трантор имаше само една функция — управлението, й произвеждаше един-единствен продукт — закона. На повърхността му нямаше други живи същества, освен хора — хора-любимци и хора-паразити. На стотици квадратни мили[46] от императорския дворец не можеха да бъдат открити дори бучка пръст или стрък трева. Извън двореца нямаше даже и капчица вода, ако не се смятат огромните подземни цистерни, които снабдяваха планетата.

Блестящото, неразрушимо и неръждаемо метално покритие, което плътно обвиваше целия Трантор, беше основа на гигантски метални кули, които превръщаха планетата в лабиринт. Кулите бяха свързани с мостове, а плетеницата от коридори ограждаше уютни кабинети. В сутерените на кулите се помещаваха магазини с площ от по няколко квадратни мили — един лъскав свят за забавления, който се събуждаше за живот всяка нощ. Човек можеше да обиколи Трантор, без да напусне нито веднъж този огромен комплекс от сгради.

Множество кораби, повече, отколкото целия военен флот на Империята, оставяха ежедневно своя товар на Трантор, за да се изхранят четиридесетте милиарда души, които не можеха да дадат никакъв продукт в замяна, но заемаха длъжности в най-голямото и целокупно правителство, което човечеството някога бе имало. Двадесет аграрни планети бяха житницата на Трантор. Вселената беше превърната в негова слугиня.

Плътно притиснат от тежки метални ръце, търговският кораб беше внимателно спуснат на платформата, която водеше към хангара. Преди да стигне до тук обаче, Девърс беше принуден да си прокарва път през многото усложнения на свят, заченат на отрупано с хартия бюро и основан на принципите, които се свеждаха до максимата „всичко в четири екземпляра“.

Преди това се беше наложило принудително спиране в космоса, по време на което бяха попълнени стотици въпросници. После имаше множество кръстосани разпити, рутинна проверка с проста Сонда, снимки на кораба, характерологичен анализ на двамата пътници и последващо записване на всичко това, претърсване за контрабанда, плащане на входна такса и накрая — проверка на личните карти и входните визи.

Дакъм Бар беше сиуенианин и поданик на Императора, но Лейтън Девърс нямаше необходимите документи. Отговорният служител изрази искреното си съжаление, но Девърс не можеше да влезе. Всъщност той подлежеше на официално разследване.

Някъде около хиляда кредита, още съвсем новички банкноти, печатани в имението на лорд Броудриг, изведнъж се появиха на сцената и бързо смениха притежателя си. Служителят си затвори очите и забрави за съжалението си. Документът в бюрото му придоби малко по-друга форма, като към него беше добавена и характеристиката на Девърс.

Двама души — търговец и патриций — идваха от Сиуена.

В хангара търговският кораб отново бе фотографиран, описан заедно със съдържанието му, личните карти на пътниците бяха сверени и подходящата за случая такса беше предписана, платена и регистрирана.

Едва след всичко това Девърс се озова на една огромна тераса под яркото бяло слънце, а около него бърбореха жени, крещяха деца и апатични мъже бавно отпиваха от чашите си, докато гледаха новините от Империята на огромен телевизор.

Бар плати необходимото количество иридиеви монети и стана притежател на цял куп хартия — транторския вестник „Имперски новини“, официалния орган на правителството.

След като прегледа заглавията, той запита:

— Какво ще правим най-напред?

Девърс опита да се измъкне от унинието си. Намираше се на свят, твърде отдалечен от неговия собствен, при това — много сложен за самия него. Свят с непонятни хора и също тъй неразбираем език. Отвсякъде го обграждаха блестящи метални кули, многобройните остриета на които задръстваха хоризонта. Целият суетлив, нехаен живот на тази планета-град го караше да се чувства ужасно зле — изоставен и по-незначителен от джудже.

— По-добре да оставя плановете на теб, док! — каза той.

Бар отговори с мрачен строг глас:

— Опитах се да ти го кажа, но е трудно да се повярва, без да си го видял, знам! Известно ли ти е, колко много хора всеки ден желаят да се срещнат с Императора? Около милион. А знаеш ли с колко се среща той? Приблизително с десет. Ако действаме чрез гражданските служби, задачата ни ще е още по-трудна. Но ние можем да подкупим аристокрацията…

— Имаме почти сто хиляди!

— Един-единствен Имперски пер ще ни струва толкова, а са необходими поне трима или четирима, за да ни свържат с Императора. Може да се използват и петдесетте председатели на комисии и старши-надзирателите, което ще ни струва само по стотина кредита на всеки… С тях ще говоря аз. Първо, те няма да разберат акцента ти и второ, ти не знаеш правилата за даване на подкупи тук. Това е е направо изкуство, уверявам те… А!

На третата страница на „Имперски новини“ беше онова, което Бар търсеше, и той подаде вестника на Девърс.

Девърс четеше бавно. Думите му звучаха странно, но той все пак ги разбираше. Накрая ядосано удари с вестника по дланта си.

— Мислиш ли, че може да е вярно?

— Смятам — реагира мрачно Бар, — че е крайно невероятно флотът на Фондацията да е бил разбит. Съобщението е било получено преди известно време ако се използва обичайната техника за военни рапорти при отдалечена от мястото на боя столица. Което означава, че Райъс е имал нова битка — това не е нещо неочаквано. Тук казват, че е завзет Лоурис. За столицата на Кралство Лоурис ли става дума?

— Да… — замислено отвърна Девърс, — или поне за столицата на онова, което се смята за Кралство Лоурис. Намира се на по-малко от двадесет парсека от Фондацията. Док, трябва да действаме бързо!

Бар сви рамене.

— На Трантор не можеш да се движиш бързо. Ако опиташ, най-вероятно ще се озовеш пред мерника на атомен бластер.

— Колко време ще ни отнеме?

— Месец, стига да имаме късмет. Един месец нашите сто хиляди кредита, ако разбира се ни стигнат. И то — в случай, че на Императора не му хрумне да отиде на Летните планети, където изобщо не дава аудиенции.

— Но Фондацията…

— Сама ще се грижи за себе си, както го е правила и преди! А сега да помислим за вечерята. Гладен съм. Освен това, тази вечер си е лично наша и би трябвало да я използваме. Сам знаеш, че никога повече няма да видим Трантор или някой друг подобен свят.

Отговорникът за Външните провинции разтвори дебелите си ръце с жест на безнадеждност и късогледо се взря в посетителите, досущ като бухал:

— Но Императорът е неразположен, джентълмени! Наистина е невъзможно да тревожа моя господар сега! Негово Императорско Величество не е приел никого тази седмица.

— Нас ще приеме! — каза Бар уверено. — Става въпрос за среща с член на щаба на личния му секретар.

— Невъзможно е! — натърти отговорникът. — Би ми коствало службата, ако опитам. А сега, ако можете да бъдете по-подробен относно същността на посещението ви! Иска ми се да ви помогна, разберете го, но ми трябват колкото се може по-ясни сведения във вид, който да представя на моя господар като основателна причина за безпокойството.

— Целта на посещението ни тук е такава, че не мога да говоря за нея с никой друг, освен с Височайшия — равно поясни Бар. — И е точно толкова важна, че струва колкото една аудиенция при Негово Императорско Величество. Мисля, че това Ви дава шанс! Мога да Ви обещая, че ако Негово Императорско Величество оцени важността на нашата мисия — за която гарантираме, че е наистина важна, — Вие ще получите всичко, което ще загубите, като ни помогнете сега!

— Да, но…

— Това е Вашият шанс — продължи да настоява Бар. — Естествено, рискът ще бъде компенсиран. Твърде голяма благосклонност от Ваша страна е, че ни позволявате да Ви молим, но вече бяхме облагодетелствани от любезната Ви готовност да ни дадете възможност да изложим проблема си пред Вас… И ако ни позволите да изразим съвсем непретенциозно нашата признателност чрез…

Девърс се намръщи. Двадесетина пъти за изминалия месец беше слушал същата реч с някои вариации. И тази, както и другите, завърши с експресна размяна на банкноти. Тук обаче епилогът беше различен. Парите винаги изчезваха незабавно, а този път те бяха разгледани, после отговорникът ги преброи бавно и ги проучи отпред и отзад. Най-после в гласа му настъпи лека промяна.

— Печатани у секретаря, а? Хубави пари!

— Да се върнем на въпроса! — настоя Бар.

— Не, почакайте. — прекъсна го отговорникът. — Нека започнем от по-простото. Аз наистина бих искал да знам каква е целта на вашето посещение. Тези пари са чисти и нови, вие сигурно сте сключили добра сделка за тях и мисля, че сте се срещали и с други служители преди мен. Е, та за какво сте тук?

Бар реши, че трябва да възрази:

— Не разбирам накъде биете!

— Вижте, лесно може да се докаже, че Вашият приятел няма лична карта и виза, поради което е на планетата нелегално. Той не е поданик на Империята.

— Отричам това!

— Няма значение какво отричате! — каза отговорникът с внезапна откровеност. — Служителят, който му е издал картата срещу сумата от сто кредита, си признал след мъчения и ние знаем повече за вас отколкото предполагате!

— Ако загатвате, сър, че сумата, която Ви помолихме да приемете, в новата светлина е…

Отговорникът се усмихна.

— Напротив, тя е повече от достатъчна — той хвърли банкнотите встрани. — Да се върнем на това, за което говорех. Самият Император се е заинтересувал от вас! Не е ли истина, господа, че сте били гости на генерал Райъс? Не е ли истина, че сте избягали от мощната му армия с меко казано учудваща лекота? Не е ли истина и това, че сте имали голям късмет с банкнотите, печатани в имението на лорд Броудриг? Накратко, не е ли вярно, че сте двойка убийци, изпратени да… Е, сами ще ни кажете кой ви плаща и за какво!

— Знаете ли — гневно каза Бар, — аз отричам правото на един жалък чиновник да ни обвинява в каквито и да е престъпления! Тръгваме си!

— Никъде няма да отидете! — служителят се надигна и очите му повече не изглеждаха късогледи. — Трябва да отговаряте на въпросите ми! Вашите запазете за по-късно. Аз не съм никакъв представител на Външните провинции, а лейтенант от имперската полиция. Вие сте арестувани — той се усмихна, а в ръката му се появи бластер. — Чудесно е, че ви засякох тъкмо днес! Прочистихме гнездото на стършелите!

Девърс изръмжа и бавно се пресегна за собственото си оръжие. Лейтенантът се усмихна още по-широко и натисна спусъка. Блясък обгърна гърдите на Девърс. Лъчът на бластера отскочи от персоналното му защитно поле с фонтан искри.

Девърс стреля в движение и главата на лейтенанта отлетя встрани, когато горната част на торса му изчезна. Главата все още се усмихваше, осветена от снопа слънчева светлина, която влизаше през дупката в стената, пробита от изстрела.

Девърс и Бар се измъкнаха през задния изход.

Девърс каза пресипнало:

— Бързо към кораба! Скоро ще вдигнат тревога — той ругаеше свирепо. — Планът доведе до обратен резултат. Мога да се закълна, че самият звезден дявол е против мен!

Те се врязаха в тълпите, обграждащи телевизорите. Нямаха време за чакане. Бар успя да грабне един брой на „Имперски новини“, преди да се гмурнат в огромното хале на хангара, откъдето корабът безразлично се издигна през гигантската дупка, която проби на покрива.

— Можеш ли да им избягаш? — попита Бар.

Десет кораба на пътната полиция бясно преследваха излитащия звездолет, който беше прекъснал насочения радиолъч и сега нарушаваше разрешената скорост. Освен това отзад се вдигаха корабите на Секретните служби, за да се включат в преследването на внимателно описания кораб, управляван от двама убийци с уточнени самоличности.

— Дръж се! — предупреди Девърс и изчезна в хиперпространството на две хиляди мили[47] над повърхността на Трантор. Прехвърлянето стана толкова близо до планетарната маса, че Бар изгуби съзнание, а върху Девърс се стовари ужасна болка, но когато излязоха няколко светлинни години по-нататък, космосът около тях беше чист. С гордост в гласа Девърс заяви:

— Не съществува имперски кораб, който да е способен да ме настигне! — след което горчиво продължи. — Само че сега ни търсят навсякъде и ние не можем да го избегнем… Какво да правим?

Бар слабо се размърда в креслото си. Ефектът от скока в хиперпространството още действаше и всички мускули го боляха.

— Няма нужда да се прави каквото и да било. Всичко е свършено. Погледни тук! — каза той и протегна на Девърс броя на „Имперски новини“, който все още стискаше. Заглавията бяха достатъчни за търговеца.

— „Райъс и Броудриг са отзовани и арестувани!“ — промърмори търговецът и погледна Бар. — Защо?

— В статията не се казва, но има ли значение? Войната с Фондацията е приключена и в този момент Сиуена се бунтува. Прочети статията и виж! — гласът на Бар отслабна. — Ще спрем в някоя провинция и ще узнаем подробностите. А сега, ако не възразяваш, аз си лягам.

И той си легна.

Досущ като скакалец, с нарастващи по големина скокове, търговският кораб пресичаше Галактиката, за да се завърне във Фондацията.

10. Краят на войната

Лейтън Девърс определено се чувстваше неудобно и беше донякъде възмутен. Беше получил медала си и с ням стоицизъм бе понесъл третата оратория на кмета, която съпровождаше връчването. С това неговото участие в церемонията свършваше, но, разбира се, формалностите го задължаваха да остане. А това бяха формалности главно от вид, който не му позволяваше да се прозява шумно или да се намести по-удобно в креслото си; точно такива неща го караха да прекарва повече време в космоса, на който принадлежеше.

Сиуенианската делегация, начело с величествения Дакъм Бар, подписа Конвенцията и Сиуена стана първата провинция, преминала директно от политизирания курс на Империята към икономическата структура на Фондацията.

Пет кораба от имперския флот, заловени, когато Сиуена се разбунтува зад фронта на имперския граничен флот, прелетяха отгоре — огромни и масивни — като изстреляха шумен салют, когато преминаваха над града.

Нищо, освен пиене, етикеция и незначителни разговори…

Един глас го извика. Беше Форъл — човекът, който, както хладно пресметна Девърс, можеше да купи двайсетина като него само със сутрешната си печалба — същият Форъл, който сега благосклонно го мамеше с пръст.

Девърс прекоси балкона, излезе на студения нощен вятър и се поклони, като дълбоко под щръкналата си брада се намръщи. Бар също беше тук — само че усмихнат. Той каза:

— Девърс, трябва да ме спасиш! Бях обвинен в скромност — ужасно и наистина ненормално престъпление!

— Девърс… — Форъл премести дебелата пура в ъгъла на устата си, докато говореше, — лорд Бар твърди, че пътуването ви до столицата на Клеон не е допринесло с нищо за отзоваването на Райъс.

— Точно така, сър! — Девърс беше лаконичен. — Така и не се срещнахме с Императора. Рапортите относно делото, които пратихме по обратния път, показват, че това е било просто съвпадение. Имаше много приказки, че генералът е свързан с някои подривни организации в двора…

— А той е бил невинен?

— Райъс ли? — намеси се Бар. — Да. В името на Галактиката, да! Броудриг измени на принципите на генерала, но и той не беше извършил нещата, в които го обвиняват. Това бе просто един юридически фарс, но необходим, очакван и неизбежен фарс.

— Психоисторическа необходимост, както допускам! — Форъл изрече фразата звучно и с хумористичната лекота на дълбока фамилиарност.

— Точно така — Бар сериозно се намръщи. — Не съм го допускал преди, но веднъж ми се отдаде възможност и аз можах да… е, добре… да погледна отговорите отзад в книгата. Нещата бяха прости. Сега вече можем да видим, че социалните условия в Империята правят завоевателните войни невъзможни. При слаби императори има цяла купчина генерали, които си съперничат за трона. При силните императори Империята застива в паралич, при който политическите взривове очевидно се прекратяват, но се жертва и всякакво развитие.

Форъл изръмжа откровено през силното си пръхтене:

— Не сте достатъчно ясен, лорд Бар!

Бар бавно се усмихна.

— Ммм, и аз смятам така! Това е трудност, която не може да бъде избегната при психоисторията. Думите са добър, ала неясен заместител на математическите уравнения. Но дайте ми възможност да помисля…

Вар се замисли, докато Форъл се отпусна отново на перилата а Девърс гледаше кадифеното небе и си спомни за Трантор. По някое време сиуенианинът отново проговори:

— И така, сър, ясно е, че Вие — и Девърс, и всеки друг човек, без съмнение смятате, че за победата над Империята трябваше да се противопоставят Императорът и неговият генерал. Вие бяхте прави — прави през цялото време. Само че грешахте, когато допускахте, че това вътрешно разцепление може да бъде постигнато с индивидуални действия, с моментно внушение. Опитахте с подкупи и лъжи. Апелирахте към амбиция и страх. Но не получихте нищо, въпреки всичките си усилия. Всъщност, положението ставаше все по-отчайващо след всеки опит. И при цялото това вършеене с нищожен ефект приливната вълна на Селдън продължаваше бързо и непреодолимо напред. — Дакъм Бар се обърна и погледна през перилата към щастливия град. — Има една мъртва ръка, която движи всички ни — и могъщия генерал, и великия Император, и моя, и вашия свят — мъртвата ръка на Хари Селдън. Той е знаел, че човек като Райъс ще пропадне, тъй като неговият собствен успех ще го доведе до това — и колкото по-голям бъде успехът, толкова по-сигурно ще е пропадането.

Форъл отбеляза сухо:

— Не мога да кажа, че ставате по-ясен!

— Момент — продължи Бар сериозно, — погледнете ситуацията. Очевидно, един слаб генерал не би могъл да ни заплаши. Силен генерал, управляван от слаб Император, също не би могъл да го стори — той би насочил армията си към по-плодоносна цел. Доказано е, че три четвърти от императорите през последните два века са били преди това размирни генерали или вицекрале, преди да станат императори. Значи само комбинацията от силен Император и силен генерал е могла да застраши Фондацията — силният Император не може да бъде детрониран лесно, а силният генерал ще се опита да завоюва слава извън пределите на Империята. Но какво прави Императора силен? От къде идва силата на Клеон? Това е очевидно. Той е силен, защото не си позволява силни поданици. Придворният, който е забогатял, или генералът, който е станал твърде популярен, са опасни. Цялата предидуща история на Империята доказва, че всеки интелигентен Император е достатъчно силен. Райъс печелеше победи и Императорът стана подозрителен. Цялата атмосфера наоколо в този момент го караше да бъде подозрителен. Райъс отхвърля подкуп? Много подозрително — налице са скрити причини. Най-довереният му човек поддържа Райъс?! Съвсем подозрително — отново скрити причини. Всъщност не нечии индивидуални действия го караха да подозира, ето защо нашите лични интриги бяха ненужни и безполезни. Самият успех на Райъс беше подозрителен. Поради това той бе отзован, обвинен, осъден и убит. Фондацията отново победи. Защото, вижте, нямаше възможна комбинация, при която Фондацията да не победи. Това беше неминуемо, каквото и да направеше Райъс, каквото и да направехме ние!

Финансовият магнат на Фондацията тежко кимна.

— Тъй! Но какво щеше да стане, ако Императорът и генералът бяха един и същи човек? Тогава какво? Това е случай, който Вие не засегнахте, значи, още не сте доказали теорията си!

Бар сви рамене.

— Аз не мога да докажа нищо, нали не използвам математика в случая… Но си помислете: в една Империя, където всеки аристократ, силен човек или пират може да се възкачи на трона — и, както историята показва, много успешно — какво би се случило, ако един силен Император лично се заеме със завоевателна война в края на Галактиката? Колко дълго той може да остане далеч от столицата, преди някой да започне гражданска война и да атакува дома му? Социалните условия около Императора правят този срок кратък… Веднъж казах на Райъс, че цялата сила на Империята не може да отклони мъртвата ръка на Хари Селдън.

— Прекрасно, прекрасно! — Форъл чак изпръхтя от удоволствие. — Тогава ти намекваш, че Империята няма да ни напада повече?

— Така ми изглежда — отвърна Бар. — Честно казано, Клеон може да не преживее тази година и ще остане оспорваното наследство, което може да доведе до последната гражданска война в Империята.

— Тогава — каза Форъл — няма да има повече врагове.

Бар изглеждаше замислен:

— Съществува и Втората Фондация.

— На другия край на Галактиката? Осигурени сме за векове!

Девърс се обърна. Лицето му беше мрачно.

— Ще има и вътрешни врагове, вероятно!

— Така ли? — хладно се осведоми Форъл. — И кой например?

— Например тези, които обичат да трупат пари, за да ги концентрират в големи количества и да ги държат по-далече от онези, които си вадят хляба чрез тях и ги създават.

Презрителното изражение на лицето на Форъл бавно изчезна, за да отстъпи място на гнева, който можеше да се прочете и на физиономията на Лейтън Девърс.

ВТОРА ЧАСТ

МУЛЕТО[48]

11. Невестата и женихът

МУЛЕТО — …За Мулето се знае много по-малко, отколкото за когото и да било в историята на Галактиката. Истинското му име е непознато. Представата за по-ранния му живот се гради на чисти предположения. Дори периодът на най-голямата му известност е стигнал до нас предимно чрез разказите на неговите противници и само отчасти — чрез тези на една жена…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Първото впечатление на Байта от Хейвън съвсем не беше прекрасно. Нейният съпруг й го показа — една безинтересна звезда, изгубена в празнотата на Периферията. Намираше се сравнително близо до последния разсеян звезден куп, където разпръснатите точки светлина блещукаха самотно. Освен това Хейвън беше беден и незабележителен.

Торън съзнаваше, че като за първа крачка в семейния живот на червеното джудже му липсва внушителност, и затова устните му стеснително се свиха:

— Знам, Байт… Това не е най-добрата замяна, нали? Имам предвид — Фондацията срещу това!

— Отвратителна замяна, Торън. Ако знаех, изобщо нямаше да се омъжа за теб! — каза Байта и когато лицето на Торън за миг придоби наскърбено изражение, преди той да възстанови равновесието си, тя продължи със специалния си „топъл“ тон: — Какви ги вършиш, глупаче! Сега остава само да прехапеш устни и да ме погледнеш с умиращ поглед, преди да си поплачеш на рамото ми, докато аз те галя по наелектризираната коса… Искаше да ме изпиташ, нали? Очакваше да кажа: „С теб, Торън, навсякъде ще се чувствам щастлива!“ Или: „Междузвездните дълбини ще ни бъдат дом, скъпи мой, само да си с мен!“… Признай си! — тя го посочи с пръст, но трябваше бързо да отдръпне ръката си, преди зъбите на Торън игриво да се впият в нея.

— Ако капитулирам и призная, че си права — отвърна той, — ще приготвиш ли обяда?

Байта съсредоточено кимна и той усмихнато я заразглежда.

Всъщност тя не беше красавица според стандартите на повечето хора /той го признаваше/ — поне не, докато човек не се вгледаше в нея по-добре. Косата й бе черна, лъскава и права; устата й малко голяма, но пък това се компенсираше от гъстите вежди, които отделяха бялото чело от блестящите махагонови очи, винаги пълни със смях.

А зад стабилната и устойчива фасада на практичен, лишен от романтика и добре премислен по отношение на всичко живот, имаше едно малко езерце от нежност, което не се набиваше в очи, но можеше и да бъде докоснато, ако знаеш как — и ако се преструваш, че изобщо не ти е нужно.

Торън провери уредите, без да е необходимо, и реши да поотдъхне. Оставаше им само един междузвезден скок и след това имаха още няколко милипарсека „направо“, преди да се наложи използването на ръчните манипулации. Той се надигна, подпрян на облегалката на стола си, за да погледне към склада, където Байта жонглираше с хранителните контейнери.

В отношението му към нея имаше известна доза егоизъм — самодоволство на човек, който за последните три години се е преборил с комплексите си замалоценност. Защото освен всичко друго, той беше и провинциалист. Дори не просто провинциалист, а син на един търговец-ренегат, докато Байта произхождаше от Фондацията и даже можеше да проследи рода си назад до Малоу. Вътрешно Торън трепереше. Само по себе си да я доведе на планета като Хейвън, с нейния каменен свят и пещерни градове, беше достатъчно лошо. Но като се вземе предвид и традиционната ненавист на номадите-търговци към уседналите граждани, ставаше от лошо по-лошо.

И все пак, какво да му мисли…

След вечерята дойде ред на последния скок.

Хейвън гневно пламтеше в тъмночервено, а втората му планета беше оградена с ореола на замъглената червеникава атмосфера и наполовина потопена в тъмнина. Байта се въртеше около обзорния екран, на който се виждаше Хейвън II в центъра на паяжина преплетени линии. Гласът й звучеше печално, когато каза:

— Как бих искала вече да съм се срещнала с баща ти. Ако той не ме хареса…

— Тогава ще бъдеш първото хубаво момиче, което той не е харесал — отбеляза Торън. — Преди да изгуби ръката си и да престане да кръстосва Галактиката, той… Е, ако го попиташ за това, ще ти говори, докато ушите ти се превърнат в царевични кочани. При това той никога не разказва два пъти една и съща история по еднакъв начин.

Хейвън II бързо се приближаваше. Моретата отегчително се въртяха под тях, покрити със сивкави люспи, те се появяваха и изчезваха между тънките облаци. По крайбрежията стърчаха назъбени планини.

— Закопчан ли ти е костюмът? — запита Торън. Заобленото лице на Байта беше зачервено и изглеждаше съвсем кръгло в прилепналия, затоплен отвътре костюм от пореста материя.

Отблизо морето се оказа набръчкано, но едва накрая стана ясно, че всъщност от хоризонт до хоризонт се простира огромно ледено поле. Корабът с хрущене се приземи върху леда, съвсем близо до едно плато.

Торън и Байта несръчно се покатериха по скалите и се потопиха в тъмнината на нощта. Байта се задъха от режещия студен въздух. Торън я сграбчи за лакътя и я увлече по гладката плътна повърхност към веселите изкуствени светлинки в далечината.

Предните постове ги пресрещнаха на половината път и след като шепнешком размениха няколко думи с Торън, ги пропуснаха нататък. Вятърът и студът изчезнаха, когато каменната порта се отвори и после се затвори зад тях. Топлата вътрешност, осветена от светещи стени, беше изпълнена със странна човешка суетня. Хората вдигнаха глави от бюрата си и Торън приготви документите.

Те му бяха върнати след кратък преглед и той каза на жена си:

— Сигурно татко предварително е уредил формалностите. Обикновено процедурата трае около пет часа.

Двамата продължиха навътре и Байта изведнъж възкликна:

— О, Боже… Господи…

В пещерния град беше ден, облят от бялата светлина на младо слънце. Не че там имаше истинско слънце, разбира се, но това, което трябваше да се нарича небе, се губеше в ослепителен блясък. Топлият въздух бе напоен с растителни аромати.

— Но това е прекрасно, Тори! — възкликна Байта.

Торън пламенно се засмя.

— Е, Байт, не е като във Фондацията, разбира се, но това е най-големият град на Хейвън II — двадесет хиляди души население — и се надявам, че ще ти хареса! Знаеш ли, тук няма дворци за забавления, но пък няма и тайна полиция!

— О, Тори, това е също като град-играчка! Целият в бяло и розово — и толкова изящен…

— Е… — Торън погледна към града заедно с нея. В по-голямата си част къщите бяха двуетажни, направени от камък. Кулите на Фондацията, както и огромните комунални сгради на Старите Кралства, бяха забравени. Тук имаше индивидуалност, а мащабите бяха малки — една останка от света на личната инициатива във времето на масово съжителство в Галактиката.

— Байт, татко е тук! — отбеляза Торън. — Точно там, където соча, мила! Не го ли виждаш?

Тя го видя. Създаваше впечатление за едър мъж. Енергично им махаше и пръстите му широко се разтваряха във въздуха. Виковете му едва стигаха до тях. Байта повлече мъжа си надолу през ниско скосените ливади. Забеляза един дребен човек с бяла коса, който направо се губеше до огромния еднорък гигант, който продължаваше да вика и да маха.

Торън изкрещя през рамо:

— Това е доведеният брат на баща ми! Онзи, дето е ходил във Фондацията…

Те се срещнаха на поляната, смееха се и говореха несвързано, докато бащата на Торън не сложи точка на невъздържаните изблици. Той опъна късото си сако и нагласи металния си колан, който бе единственият луксозен аксесоар от облеклото му.

Очите му дълго пробягваха от младоженеца към младоженката и обратно, докато накрая, все още леко задъхан, той успя да изрече:

— Избрал си неподходящ ден да се върнеш у дома, момчето ми!

— Защо? А, днес е рожденият ден на Селдън, нали?

— Да. Наложи се да наема кола, за да се доберем до тук, взех и Ранду да я кара. Никакъв обществен транспорт на мерника!…

Погледът му се насочи към Байта и повече не се отлепи от нея, докато й говореше.

— Имам една обемна фотографийка за теб — чудесна е, но си личи, че е правена от аматьор. — той извади от джоба си едно прозрачно кристално кубче и на светлината вътре се появи засмяно малко личице, което преливаше от цветове и живот — истинска миниатюрна Байта.

— Значи за това е било всичко — каза Байта. — Сега разбирам, защо Торън искаше, да Ви изпрати онази карикатура. Учудена съм, че ме допускате толкова близо до себе си, сър!

— Още ли се чудиш? Наричай ме Фрейн. Тази карнавална тълпа изобщо не ме интересува, така че можеш да ме хванеш под ръка и да тръгнем към колата. До сега не съм смятал, че моето момче знае какво иска, но май е време да си променя мнението!

Торън тихо попита чичо си:

— Как е старият напоследък? Още ли се впуска на лов за жени?

Цялото лице на Ранду се покри с бръчки, когато той се усмихна.

— Когато може, Торън, когато може! Понякога си спомня, че на следващия си рожден ден ще навърши шестдесет, и това го обезсърчава, но успява да заглуши тази натрапчива мисъл и пак си е самият той. Истински търговец от древния вид! А ти, Торън, от къде си намери такава хубава жена?

Младият мъж самодоволно се засмя и го хвана под ръка.

— Да не би да искаш да ти разкажа с две думи за трите години мъки, чичо?

В малката дневна на къщата Байта свали пътния си костюм с качулката и разтърси разпуснатата си коса. После седна, кръстоса крак върху крак и отвърна на оценяващия поглед на едрия червендалест мъж. Каза:

— Знам какво се опитваш да разбереш и ще ти помогна! Години: 24. Ръст: 5 фута и 4 инча[49]. Тегло: 110 фунта[50]. Специалност: история… — тя забеляза, че той винаги застава в поза, която да скрива липсващата му ръка.

Но сега Фрейн просто притвори очи и отрони:

— Понеже сама спомена за това… Теглото ти е 120 фунта.

Той силно се засмя на изчервяването й. После обясни на групата като цяло:

— Винаги можете да познаете теглото на една жена по бюста… Необходим е опит, разбира се! Искаш ли нещо за пиене, Байт?

— Освен всичко друго, което искам — да! — отвърна тя и тръгна заедно с него, като остави Торън да огледа по рафтовете на библиотеката за нови книги.

Фрейн се върна сам и каза:

— Тя ще слезе по-късно.

Той тежко се отпусна в широкото ъглово кресло и вдигна левия си крак на табуретката пред него. Смехът беше изчезнал от зачервеното му лице и Торън се обърна да го погледне, когато Фрейн рече:

— Е, вече си у дома, момчето ми! Радвам се, че си тук. Харесвам приятелката ти. Не е някоя хленчеща глупачка.

— Ожених се за нея — каза Торън просто.

— Това вече е нещо друго — очите на баща му потъмняха. — Нищо повече от глупав начин да предопределиш бъдещето си! През целия си дълъг живот, който при това ми е донесъл повече опит от твоя, никога не съм правил нещо подобно.

Ранду се обади от ъгъла, в който стоеше:

— Фрейнсуърт, какви сравнения правиш? До твоето шумно сгромолясване преди шест години ти никога не си се задържал на едно място толкова дълго, че да почувстваш нужда да се ожениш. А освен това, коя би те взела?

Едноръкият се размърда, изпъчи се и отвърна пламенно:

— Много жени ме искат, стари глупако!

Думите на Торън прозвучаха сприхаво:

— Това е просто формалност, татко. И си има своите предимства.

— Главно за жената! — промърмори Фрейн.

— Даже и да е така — ядоса се Ранду, — момчето има право да решава само! Бракът е стар обичай във Фондацията.

— Фондацианите не са подходящ пример за един честен търговец!

Торън отново се намеси:

— Моята жена е фондацианка — той погледна към Ранду и Фрейн, а после бързо прибави: — Тя идва!

След вечерята разговорът придоби съвсем друг обрат, за което спомогна Фрейн с неговите минали преживелици, съставени от равни части кръв, жени и удачни сделки, обилно гарнирани с множество импровизации. Малкият телевизор работеше и предаваше някаква класическа пиеса с почти неразбираем шепот. Ранду се беше преместил на кушетката и се взираше наоколо през кълбата дим, който пускаше с дългата си лула. На същата кушетка Байта бе потънала в мекотата на бялата кожа, която беше донесена от някогашна търговска мисия и сега се постилаше само в много специални случаи.

— Следвала си история, момичето ми, така ли? — запита Ранду.

— Отчаях всичките си учители, но все пак съм научила нещичко…

— Малко цитати заради стипендията — самодоволно се намеси Торън. — Това е всичко!

— И какво си научила? — кротко настоя Ранду.

— Да ти разправям? Сега? — засмя се момичето.

Старецът нежно се усмихна.

— Добре тогава, какво мислиш за ситуацията в Галактиката?

— Мисля… — стегнато започна Байта, — мисля, че Селдъновата криза е неминуема… Ако днешната ситуация изобщо е била предвидена в плана на Селдън. Ние се провалихме.

— Уф! — промърмори Фрейн от своя ъгъл, — Какъв начин да се говори за Селдън! — но не каза нищо на висок глас.)

Ранду смучеше лулата си замислено.

— Мислиш ли? Защо смяташ така? Посещавал съм Фондацията, когато бях млад, и също мислех, че положението е ужасно. Но защо считаш, че е така сега?

— Е… — очите на Байта се замъглиха, тя подви крака под себе си в бялата мекота на кожата и подпря малката си брадичка на закръглената си ръка. — Струва ми се, че целта на Селдъновия план е да създаде свят, който да е по-добър от древния свят на Галактическата империя. Тя вече се е разпадала преди три века, когато Селдън основал Фондацията, и ако историята не лъже, оттогава Империята тъне в инерция и деспотизъм, като разпространява заразата си из Вселената.

Ранду кимна бавно, а Торън гордо погледна жена си със светнали очи. В своя ъгъл Фрейн цъкна с език и внимателно напълни чашата си.

— Ако легендата за Селдън е вярна — продължаваше Байта, — той е предвидил колапса на Империята чрез законите на своята психоистория, като се е оказал способен да узнае за тридесетте хиляди години варварство, преди Втората Империя да възвърне цивилизацията и културата на човечеството. Целта на целия му живот е била да създаде условията, при които се увеличава увереността за много по-бързото му възстановяване.

Плътният глас на Фрейн я прекъсна:

— Затова основал две фондации, които да славят името му!

— И затова основал две фондации — съгласи се Байта. — Нашата е създадена от учените на умиращата Империя, натоварени да опазят науката, за да я върнат по-късно на хората. А разположението на Фондацията в космоса и историческите обстоятелства са дали възможност на гения Селдън да пресметне чрез внимателни изчисления, че след хиляда години ще възникне нова, велика Империя.

Тишината беше пълна. Момичето продължи меко:

— Това е стара история, вие всички я знаете. За последните три века всеки човек във Фондацията я е научил. Но реших, че ще е по-добре да повторя тези неща набързо. Днес е рожденият ден на Селдън и макар че аз съм от Фондацията, а вие — от Хейвън, това ни сближава — тя бавно запали цигара и отсъстващо изгледа горящия й край. — Законите на историята са също тъй строги, както законите на физиката и ако вероятността от грешка е по-голяма, то е само защото историята не може да изследва толкова голям брой хора, както физиката го прави с атомите. Затова вариациите в резултата са повече. Селдън е предвидил серия от кризи през хилядата години развитие, всяка от които е трябвало да ни насочи по изчисления път. Именно тези кризи ни ръководят — ето защо сега отново трябва да има криза. Сега! — натърти тя. — Изминал е почти век от последната и през този век всеки порок на старата Империя е бил повторен във Фондацията. Инерция! Нашите властници признават само един закон — никакви промени! Деспотизъм и толкова! Известен им е само един път — този на силата. Ето я заразата: те имат едно-единствено желание — да стискат своето…

— … докато другите умират от глад! — изрева Фрейн и удари с юмруци по облегалката на креслото си. — Момиче, думите ти са златни! Тези тлъсти идиоти с техните претъпкани с пари каси сринаха Фондацията, докато смелите търговци живеят бедно на светове като Хейвън. Селдън е опозорен, а лицето му е натикано в мръсотията! — той високо вдигна ръка и лицето му се издължи. — Само ако имах и другата си ръка! Ако можеха да ме чуят…

— Татко — каза Торън, — татко, успокой се!

— Успокой се! Успокой се! — баща му свирепо му подражаваше. — Тук ще живеем и тук ще умрем в мизерия, а ти казваш: „успокой се!“

— Това е нашият съвременен Лейтън Девърс — Ранду посочи с лулата си бащата на Торън. — Нашият Фрейн! Девърс умира като роб в мините преди осемдесет години, заедно с прадядо ти, защото му е липсвал разум — но не и душа!

— Да, в името на Галактиката, и аз бих направил така на негово място! — изруга Фрейн. — Девърс е бил най-великият търговец, по-велик от надутото дрънкало Малоу, дето му се прекланят фондацианите. Главорезите, които управляват Фондацията, са го убили, защото е обичал справедливостта… А ние сме длъжни да отмъстим за него!

— Продължавай, момиче! — изстреля Ранду. — Продължавай или той ще говори цяла нощ и ще буйства целия ден след това…

— Няма за какво да говоря повече — отвърна Байта, внезапно изпаднала в лошо настроение. — Трябва да има криза на всяка цена, но не знам как бихме могли да я предизвикаме. Прогресивните сили във Фондацията са страшно подтиснати. Вашите търговци може би ще имат воля да го направят, но вие сте преследвани и разединени. Ако всички сили на доброто във и извън Фондацията успеят да се обединят…

Смехът на Фрейн беше хриплив и подигравателен.

— Само я чуй, Ранду, само я чуй! Във и извън Фондацията! Момиче, момиче, не се надявай на слабия характер на Фондацията. Там наистина някои държат камшиците, но повечето са битите, пребитите до смърт, От целия гнил свят там не може да се събере такова мъжество, колкото притежава само един търговец!

Опитите на Байта да го прекъсне бяха безуспешни. Торън се приближи и сложи длан на устата й.

— Татко! — каза той студено. — Ти никога не си бил във Фондацията. Не знаеш нищо за нея. Ще ти кажа, че техните „подземни“ са достатъчно смели и дръзки! Мога да добавя също, че и Байта е от тях…

— Добре, момчето ми, извинявай! Защо се ядосваш? — Фрейн беше наистина обезпокоен.

Торън пламенно продължи:

— Твоят проблем, тате, е, че имаш провинциално виждане! Само защото няколкостотин хиляди търговци си пробиват път през никому ненужни планети на края на Вселената… само за това ти ги мислиш за велики хора! Разбира се, ако някой бирник от Фондацията дойде тук, няма да си тръгне никога, но това ще е проява на глупав героизъм. Какво ще стане, ако Фондацията изпрати флот?

— Ще го унищожим! — остро каза Фрейн.

— И как ще го унищожиш — с негова помощ ли? Вие сте невъоръжени, неорганизирани и щом Фондацията реши, че си струва усилията, ще ви го докаже. Затова по-добре си търсете съюзници — ако можете, дори и в самата Фондация!

— Ранду… — Фрейн се обърна и погледна брат си. Приличаше на грамаден, но безпомощен бик. Ранду извади лулата от устата си.

— Момчето е право, Фрейн. Вслушай се в потайните мислички там, в теб, и ще видиш, че е така. Само че те са неудобни мисли, затова ги избутваш от мозъка си… Да, но те все пак съществуват. Торън, ще ти кажа защо започнах този разговор!… — той известно време пушеше замислено, после пъхна лулата си в специалното отвърстие, изчака безшумния проблясък и я извади чиста. Бавно я напълни отново с прецизни движения. Накрая каза:

— Твоето предположение, че Фондацията се интересува от нас, Торън, попадна точно в десетката! След като ти замина, имаше две посещения за събиране на данъци. Обезпокояващото бе, че вторият посетител беше съпроводен от патрулен кораб. Той се приземи в Глейър Сити — и не излетя повече, разбира се. Но сега със сигурност те ще ни го върнат… Баща ти си дава сметка за това, Торън, можеш да ми вярваш. Не, ти само го погледни упоритото магаре! Знае, че Хейвън е в затруднение, знае и че сме безпомощни, а продължава да повтаря едно и също. Но когато се наговори и прокълне всичко на света, ще се изтощи и ще стане толкова разумен, колкото и всеки от нас!

— От кои „вас“? — попита Байта.

Той й се усмихна.

— Образувахме малка група, Байта — само в нашия град. Още не сме направили нищо, дори не сме се свързали с другите градове, но и това е един вид начало.

— Начало на какво?

Ранду поклати глава.

— Все още не знаем. Надяваме се на някакво чудо. Смятаме, както и ти го каза, че Селдъновата криза приближава — той махна с ръка. — Галактиката е пълна с кораби и отломки от разбитата Империя. Гъмжи от генерали. Мислиш ли, че кризисният момент ще настъпи, когато някой от тях събере повече смелост?

Байта се замисли и отрицателно поклати глава, така че дългата й права коса с една самотна къдрица на края, се полюшна.

— Не, няма шанс! Сред тези генерали няма такъв, който да не знае, че нападението над Фондацията си е чисто самоубийство. Бел Райъс от старата Империя е бил най-добрият от тях и той ни атакува с цялата мощ на Галактиката, но не можа да победи Селдъновия план. Има ли някой генерал, който да не е наясно с това?

— А ако някак си ги подтикнем?

— Накъде? Към атомната пещ? С какво можете да ги подтикнете?

— Ами, има един — един нов… Миналата или по-миналата година се чу за някакъв странен човек, когото наричат Мулето.

— Мулето? — тя се замисли. — Чувал ли си някога за него, Тори?

Торън отрицателно поклати глава и Байта запита:

— Какъв е той?

— Не знам. Но, както казват, побеждавал и в невъзможни ситуации. Слуховете може да са преувеличени, но във всеки случай сигурно ще бъде интересно да се запознаем с него. Не всеки способен човек вярва в Хари Селдън и неговите психоисторически закони. Бихме могли да подкрепим тези съмнения… Трябва да се атакува!

— И Фондацията ще победи.

— Да, но не твърде лесно. Това би могло да е криза и ще получим предимството, което една такава криза ни дава, за да компрометираме деспотите на Фондацията. Или, в най-лошия случай, те ще ни забравят за известно време, достатъчно, за да ни даде възможност да планираме по-нататък.

— Какво мислиш, Тори?

Торън слабо се усмихна и подръпна кафявата къдрица, която беше паднала край едното му око.

— Звучи добре, но кой е Мулето? Какво знаеш за него, Ранду?

— Все още нищо. Ще се наложи да използваме теб, Торън, а също и жена ти, ако пожелае. Вече говорихме за това, баща ти и аз. И го обсъдихме внимателно.

— Така значи, Ранду? И какво искате от нас? — младият мъж хвърли бърз поглед към жена си.

— Прекарахте ли вече медения си месец?

— Е… да… ако може да се нарече така пътуването ни от Фондацията до тук…

— Какво мислиш за един по-хубав меден месец на Калгън? Субтропична планета — плажове, водни спортове, лов на птици — въобще чудесно място за почивка. Намира се на около седем хиляди парсека, не повече.

— И какво толкова има на Калгън?

— Там е Мулето. Или поне — хората му. Завзел го е миналия месец без битка, въпреки че военният управител на планетата оповестил заплахата си, че ще я превърне в йонен прах, но няма да я предаде…

— Къде е военният управител на Калгън сега?

— Никъде! — Ранду сви рамене. — Какво ще кажеш?

— Какво ще трябва да правим?

— Не знам. Фрейн и аз сме стари, а освен това сме и провинциалисти, както всички търговци от Хейвън. Ти сам го каза преди малко. Нашата търговия е много ограничена и не сме галактически скитници, както нашите праотци… Замълчи за малко, Фрейн! Вие двамата познавате Галактиката. Байта говори с чист фондациански акцент. Искаме просто да правите това, което сте правили винаги. Ако успеете да установите контакт… макар че едва ли… Та ако се решите, можете да се срещнете с цялата ни група, когато пожелаете… е, не преди следващата седмица. Трябва ви малко време да си починете.

Мълчанието беше кратко, после Фрейн изрева:

— Кой иска още нещо за пиене? Имам предвид освен мен!

12. Капитанът и кметът

Капитан Хан Притчър не беше свикнал с лукса на заобикалящата го обстановка.

Той мразеше самоанализите и всички други форми на философия и метафизика, непряко свързани с работата му, които го обезкуражаваха. И това му бе само от полза.

Неговата работа, в по-голямата си част, се състоеше от това, което Военният Департамент наричаше „разузнаване“. За изтънчените хора то звучеше като „шпионаж“, а за романтиците — като „събиране на сведения“. За съжаление, въпреки глупавото дрънкане по телевизията, „разузнаването“, „шпионажът“ и „събирането на сведения“ бяха в най-добрия случай мръсно занятие, съпроводено с рутинно предателство и фанатична вяра. Обществото прощаваше това, само защото беше в „интерес на държавата“, и тази философия винаги довеждаше капитан Притчър до заключението, че в името на този свят интерес, обществото се успокояваше много по-бързо от собствената му съвест. Такава философия просто го обезкуражаваше.

И сега, в луксозната приемна на кмета, мислите му отново се насочиха към същия проблем.

Непрекъснато повишаваха хора в йерархията, без да се съобразяват с него и въпреки по-малките им способности — тъкмо тях смятаха за по-добри. Може би защото той се противопоставяше на вечния дъжд от забележки и служебни мъмрения и въпреки това успяваше да оцелее, като упорито продължаваше да върви по свой път. Твърдо вярваше, че неподчинението на този „свят“ държавен интерес, в крайна сметка ще бъде признато за услуга, каквато и беше в действителност.

И тъй, Притчър се намираше в приемната на кмета, съпроводен от пет войника, като впечатляваща охрана отзад и вероятност от военно-полеви съд, който го заплашваше… отпред.

Тежката мраморна врата се отдръпна встрани, плавно и безшумно, като разкри атлазени стени, червен килим и две други мраморни врати, покрити с метални орнаменти. Двама служители в дрехи на райета, модел от преди три века, се приближиха и съобщиха:

— Аудиенция за капитан Хан Притчър от Информационния отдел.

Те отстъпиха с церемониален поклон, когато капитанът тръгна напред. Ескортът му спря пред външната врата и навътре той продължи сам.

От другата страна на вратата, в просторната, но просто обзаведена стая, зад голямо ъгловато бюро, седеше дребен мъж, който направо се губеше в огромната стая.

Кметът Индбър — третият по ред с това име — беше внук на първия Индбър. Той бил брутален, но способен и се е проявил отлично със способността си да заграбва със сила, а по-късно — и с умението, с което е сложил край на последните нелепи остатъци от човешкото право на свободен избор. Отгоре на всичко първият Индбър е владеел и едно по-велико умение — да поддържа относително мирен курс на управление.

Кметът Индбър беше също и син на втория Индбър, който пък е бил първият кмет на Фондацията, получил поста си по правото на наследство — но той струвал наполовина на баща си, защото успявал да бъде само брутален.

Тъй че кметът Индбър беше третият с това име и вторият, получил поста си по наследство. Той бе най-слабият от тримата, защото не беше нито брутален, нито способен, а само един превъзходен счетоводител, явно роден съвсем не там, където му е било мястото.

За Индбър Трети преувеличената геометрична страст към подреждането беше „система“, неуморимият, трескав интерес и към най-мъничките тънкости на всекидневната бюрокрация — „индустрия“, нерешителността, когато е прав, беше „предпазливост“, а сляпото упорство, когато греши — „непоколебимост“. И така, той не прахосваше пари, не убиваше ненужно хора и имаше извънредно добри намерения.

Мрачните мисли на капитан Притчър притичаха през всичко това, докато почтително стоеше пред огромното бюро, но твърдата му стойка не ги изрази с нищо. Той не се закашля и не пристъпи от крак на крак, докато слабото лице на кмета не се вдигна. Писалката му престана да отбелязва забележки по полетата на листовете, а чаршафът ситно напечатана хартия се прехвърли от една спретната купчина в друга.

Кметът внимателно сключи ръце пред себе си, като се стараеше да не наруши грижливата подредба на вещите върху бюрото си, и сякаш идентифицирайки личността на посетителя, каза:

— Капитан Хан Притчър, от Информационния отдел.

Капитан Притчър, в пълно съответствие с протокола, приведе едното си коляно към пода и остана така, с наведена глава, докато не чу:

— Изправете се, капитан Притчър!

С ясно доловима симпатия в гласа кметът съобщи:

— Вие сте тук, капитане, защото някакво нарушение отново Ви е противопоставило на Вашия пряк началник. Докладът относно това пристигна и понеже във Фондацията няма събитие, което да не ме интересува, реших да поискам информация лично от Вас. Надявам се, че не сте учуден?

Капитан Притчър изрече безизразно:

— Не, Ваше превъзходителство. Вашата справедливост е пословична.

— Нали! Нали! — човекът срещу него беше направо зарадван. В цветните контактни лещи, които носеше, попадна светлина по такъв начин, че придаде твърд, сух блясък на очите му. Преподреди щателно от купчина в редица с ветрилообразна форма папките с метални подвързии пред себе си. Пергаментовите листа вътре силно шумоляха, когато той ги обръщаше, дългият му пръст се движеше по редицата, докато говореше:

— Имам пълното Ви досие тук, капитане! Вие сте четиридесет и тригодишен и сте армейски офицер от седемнадесет години. Роден сте на Лоурис, родителите Ви са от Анакреон, не сте боледували тежко през детството си, един пристъп на мио… е, това не е важно… образование — преди военното — в Академията на науките, специализация — хипердвигатели, академична степен… хмм, много добре, трябва да бъдете поздравен за успехите!… постъпили сте в армията като унтерофицер на сто и втори ден, 293 година от ерата на Фондацията — кметът вдигна за миг очи, чак когато приключи с първата папка и отвори втора. — Виждате — каза той, — от моята администрация не може да убегне нищо. Порядък! Система!

Индбър поднесе към устните си една ароматна желатинова капсула. Това беше неговият единствен порок, на който изцяло се бе отдал. Доказателство за това беше фактът, че на бюрото му липсваше жизнено необходимото устройство за изгаряне на пепел. Кметът не пушеше. Същото, разбира се, се отнасяше и за неговите посетители.

Кметът отново поде еднообразното си бръмчене — методично, слято мънкане, изпълнено със забележки, еднакво меки, и неудачни похвали или укори.

Накрая бавно преподреди папките, както бяха отначало, в една обща купчина.

— Е, капитане — отбеляза живо той, — Вашето досие е необикновено! Способностите Ви, както изглежда са блестящи. Направили сте ни, без съмнение, много ценни услуги. Освен това сте били раняван два пъти по време на дежурство и сте награден за храброст с Ордена за заслуги. Това са неща, които не могат да бъдат пропуснати.

Твърдото изражение на капитан Притчър не омекна. Той стоеше стегнато изправен. Протоколът предписваше на посетителя, удостоен с аудиенция тук, да не сяда — нещо съвършено излишно, като се има предвид, че в стаята имаше само един стол — този под кмета. Протоколът препоръчваше също и въздържане от изказвания, освен когато трябва да се отговаря на въпроси.

Погледът на кмета се плъзна по офицера, гласът му се втвърди и натежа.

— Само че Вие не сте били повишаван от десет години и докладите на Вашия началник, които пристигат един след друг, се отнасят все до Вашия упорит и непреклонен характер. Според тях се твърди, че сте хронически непокорен, неспособен да се държите както подобава с по-висши офицери, очевидно незаинтересован да поддържате нормални отношения с колегите си и неизлечим беладжия, освен всичко останало. Как ще ми обясните това, капитане?

— Ваше превъзходителство, просто правя онова, което ми изглежда правилно. Моите дела са от полза за държавата и смятам, че всичко, което ми изглежда правилно, е също и в интерес на държавата.

— Войнишки отговор, капитане, но опасна доктрина! Повече за това по-късно. Докладвано ми е, че три пъти сте се отказали от убийства при наличието на заповеди, подписани от официалните ми представители. Как ще го обясните?

— Ваше превъзходителство, убийствата нямат никакво значение по време на криза, когато са игнорирани първостепенни проблеми.

— А кой Ви каза, че тези проблеми, за които говорите, са първостепенни и ако са, кой твърди, че са били игнорирани?

— Ваше превъзходителство, тези неща са достатъчно ясни за мен. Моят опит, знанията ми, ценноста на които моите началници не отричат, ми изясниха всичко.

— Но, добри ми капитане, сляп ли сте, та не виждате, че като си присвоявате правото да определяте разузнавателната политика, Вие незаконно се заемате с работата на началника си?

— Ваше превъзходителство, моите задължения са към държавата, а не към началника ми.

— Грешите! Вашият началник си има свой началник и това съм аз. Аз също съм и държавата. Е, Вие няма защо да се оплаквате от моята справедливост, за която сам казахте, че е пословична. Според собствените Ви думи, държавата означава нарушаване на дисциплината, която ръководи всичко това!

— Ваше превъзходителство, преди година и половина бях натоварен да играя ролята на излязъл в оставка търговец на Калгън. Според инструкциите трябваше да насоча дейността на Фондацията към тази планета, като безупречно организирам наблюдението над военния управител на Калгън, особено във връзка с външната му политика.

— Това ми е познато, продължавайте!

— Ваше превъзходителство, в докладите си дълго време наблягах на стратегическите позиции на Калгън и на системите, които тази планета контролира. Докладвах за амбициите на военния управител, за способностите и решимостта му да разшири владенията си, както и за определено дружелюбното му или поне неутрално отношение относно Фондацията.

— Чел съм докладите ти внимателно. Продължавай!

— Ваше превъзходителство, аз се върнах преди два месеца. През това време там нямаше симптоми за предстояща война, пък и знам, че Калгън притежава всичко необходимо, за да отблъсне всякаква мислима атака. Месец по-късно един непознат пират завзе тази планета без сражение. Човекът, който беше военен управител на Калгън, вече не е между живите. При това, не се говори за измяна, а само за гениалността на този странен завоевател — Мулето.

— Този… кой? — кметът се обърна напред и го погледна раздразнено.

— Ваше превъзходителство, той е известен като Мулето. За него се говори малко, но аз все пак съм събрал някакви сведения. Очевидно е човек без рождена дата или място. Баща му е неизвестен, майка му умира при раждането. Расте като хулиган. Образованието му е образование, каквото се получава от скитническите сборища и от „задните улички“ на космоса. Той няма друго име, освен прякора си Мулето — име, което чудесно му приляга и навярно му е дадено заради огромната му физическа сила и упоритост.

— Какви са военните му сили, капитане? Физиката му няма значение!

— Ваше превъзходителство, говори се за огромни флотилии, но това вероятно е под влияние на странното завладяване на Калгън. Територията, която контролира, не е голяма, въпреки че е невъзможно точните й граници да бъдат отбелязани. Независимо от това, трябва да се проведе разследване на този човек.

— Хмм… Тъй, тъй! — кметът се унесе и бавно, с двадесет и четири драсвания на писалката си начерта шест квадрата, хексагонално подредени върху най-горния чист лист на едно тефтерче, който той откъсна, прегъна на три и го пусна в отвора за хартиени отпадъци до дясната му ръка. Листчето изчезна с безшумен проблясък в атомния дезинтегратор.

— В такъв случай, капитане, кажете ми, каква е алтернативата? Съобщихте ми, че „трябва“ да се разследва. А какво по-точно ще заповядате да се разследва?

— Ваше превъзходителство, но на онова ренегатско свърталище в космоса, което, както изглежда, отказва да плаща данъците си…

— А, заради това ли е всичко? Вие сигурно не сте осведомен и пропуснахте факта, че тези хора, които не плащат данъците си, са потомци на дивите търговци от ранните дни на Фондацията — анархисти, бунтовници, разни маниаци, които претендират за древността на Фондацията и осмиват днешната и култура. Тъкмо защото не сте осведомен, не споменахте, че това ренегатско гнездо не е единствено, те са много. Не споменахте също, че знаем за огромния брой такива свърталища, че те заговорничат заедно, едно с друго и всичките — с някои криминални елементи, които все още съществуват на територията на Фондацията. Даже тук, капитане, даже тук! — моментното разпалване на кмета бързо утихваше. — Наистина ли не сте осведомен, капитане?

— Ваше превъзходителство, вече ме информираха за всичко това. Но като слуга на държавата, аз трябва да сервирам добре, а най-добре сервира онзи, който сервира истина! Каквито и да са политическите мотиви на тази утайка на древните търговци, само военните управители, които са наследили отломките от старата Империя, притежават известна мощ. Търговците нямат нито оръжие, нито средства. Липсва им също и единство. Аз не съм данъчен агент, за да бъда натоварван с детински поръчки!

— Капитан Притчър, Вие сте войник и боравите с оръжия! Непростимо е да се отпуснете до степен, която да се изроди в неподчинение към мен. Бъдете внимателен! Моята справедливост не се дължи на слабост. Вече е било доказано, капитане, че генералите в миналите имперски времена, както и днешните военачалници са неспособни да ни победят. Науката на Селдън, която предопределя курса на Фондацията, се базира не на индивидуалния героизъм, както Ви се иска да вярвате, а на социалните и икономическите тенденции в развитието ни. Вече сме преминали успешно четири кризи, нали?

— Да, Ваше превъзходителство. Но все още науката на Селдън е известна изцяло само на него. Ние самите просто вярваме в нея. През първите три кризи, ако съм бил вярно обучаван, начело на Фондацията са стоели двама души, които са предвидили същността на кризите и са прилагали подходящи предпазни мерки. Може ли да каже някой какво би се случило иначе?

— Добре, капитане, само че пропуснахте четвъртата криза! Тогава не сме имали никакъв известен водач, а сме били изправени пред най-хитрия, най-добре въоръжения и най-силния противник от всички. Но въпреки това победихме благодарение на неизбежността на историята.

— Ваше превъзходителство, това е истина. Но тази история, която споменахте, е станала неизбежна едва след като сме се сражавали отчаяно повече от година. Неизбежната победа ни струваше петстотин кораба и половин милион души. Ваше превъзходителство, планът на Селдън помага на този, който сам си помага!

Кметът Индбър се намръщи. Изглеждаше внезапно изморен от настойчивостта на капитана. Дойде му наум, че вероятно греши, като оказва такова благоволение на Притчър и му позволява да се хвърля във водите на диалектиката. Гласът му прозвуча недружелюбно, когато каза:

— Въпреки това, капитане, Селдън ни е гарантирал победа над военачалниците и аз не мога, в тези трудни времена, да разсредоточавам усилията си. Търговците, които споменахме, произлизат от Фондацията. Войната с тях би била гражданска война. Селдън не ни дава никакви гаранции в случая — поне докато ние и те сме от една фондация. Вие разполагате със заповеди!

— Ваше превъзходителство…

— Не задавайте въпроси, капитане! Имате си заповеди, които трябва да изпълнявате. Каквито и да било по-нататъшни спорове ще счета за измяна. Свободен сте!

Капитан Притчър коленичи още веднъж и после се отдалечи с бавни крачки.

Кметът Индбър, третият с това име и вторият кмет на Фондацията, получил поста си по наследство, възстанови равновесието си и взе нов лист от спретнатата купчина отляво. Това беше доклад за икономии на средства, очаквани от намаляването на количеството металопластови елементи на униформата на полицаите. Кметът зачеркна една излишна запетайка, поправи правописните грешки, изписа три забележки в полето и сложи листа върху купчината отдясно. После взе друг лист от лявата купчина…

Когато капитан Притчър от Информационния отдел се върна в казармата, откри че го чака персонална капсула. Тя съдържаше заповеди, кратко подпечатани с червения надпис „СПЕШНО“ през листа и всички разписани с прецизно главно „И“.

Изпращаха капитана на „бунтовната планета, наречена Хейвън“, където трябваше да пристигне възможно най-бързо.

Капитан Хан Притчър, сам в малкия си едноместен бърз звездолет, спокойно насочи кораба си към Калгън. Тази нощ той спа със съня на човек, довел до успешен край своята упоритост.

13. Лейтенантът и шутът

Ако падането на Калгън под натиска на армията на Мулето можеше да предизвика някакво ехо на седем хиляди парсека разстояние, то тогава именно ехото бе възбудило любопитството на един стар търговец и бе предизвикало опасенията на друг един упорит капитан, а също и досадата на един дребнав кмет. У обитателите на самия Калгън победата на Мулето не бе възбудила или предизвикала нищо.

Такова е неизменното човешко правило, според което отдалечеността във времето, от една страна, и в пространството — от друга, придават специфична гледна точка на дадено явление. Между другото, никъде не е отбелязано някой някога да е усвоил това правило както трябва.

Калгън беше… Калгън. Единствено той в целия галактически сектор изглеждаше така, сякаш не бе наясно, че Империята се е разпаднала, родът Станел не управлява повече и че бившето величие е изчезнало, а мирът е нарушен.

Калгън беше луксозен свят. В общността на умиращото човечество той все още запазваше позициите си на производител на удоволствия, купувач на злато и продавач на свободно време.

Той бе избегнал жестоките превратности на историята, като си беше купувал независимост, затова всеки евентуален завоевател би се поколебал дали да го разруши или даже да му нанесе сериозни щети — просто защото беше свят с толкова много пари. Но дори Калгън в края на краищата бе превърнат в щаб на военачалника и местното обществено мнение бе манипулирано до острата необходимост от война. Неговите облагородени джунгли, грижливо оформените му плажове и ослепителните му градове отекваха под ехото от маршовете на външни наемници и спечелени за каузата граждани. Световете от провинцията на Калгън бяха добре въоръжени, а парите им — вложени в бойни кораби и в подкупи — за първи път в историята на района. Военачалникът им смяташе, че без съмнение е предопределен да защитава всичко свое и да заграбва чуждото. Той беше най-великият в Галактиката строител на нова Империя и основател на династия.

Да, но един непознат със смешен прякор превзе Калгън, армията на военачалника и неговата напъпила Империя — при това без нито едно сражение.

Тъй че Калгън си беше както преди, а униформените му доскоро граждани бързаха да се върнат към стария си живот. Наемниците на военачалника с удивителна лекота се присъединяваха към новопоявилите се банди, приземили се на планетата.

И отново, както и преди в джунглите се устройваха луксозни хайки за изкуствените животни в райони, където не беше стъпвал човешки крак, и бързолетите се носеха като птици в небето, заплашвайки великолепните живи птици.

В градовете пришълците от различни краища на Галактиката можеха да получат такова разнообразие от удоволствия, каквото бяха способни да понесат портмонетата им. Калгън имаше огромни възможности в това отношение — от неземните дворци за зрелища и фантазии с вход за половин кредит до неописуемите ловни хайки, в които добре дошъл беше само притежателят на солидно богатство.

Към този огромен човешки поток Торън и Байта не бяха в състояние да прибавят дори и струйка. Те оставиха кораба си в един огромен общ хангар на Източния полуостров и постигнаха компромиса на средната класа, решавайки да почиват на Вътрешното море, където развлеченията бяха все още достъпни, дори прилични, а тълпите не надминаваха границата на поносимостта.

Байта носеше черни очила срещу ярката светлина и тънка бяла роба заради горещината. Две ръце, загорели до златисто, прегърнаха коленете й и тя прокара отсъстващия си поглед по легналия Торън, чието тяло блестеше под сияйното бяло слънце.

— Не прекалявай! — напомни му тя, но Торън произхождаше от умираща червена звезда и въпреки трите години, прекарани във Фондацията, за него слънчевата светлина беше лукс. Ето защо от четири дни насам предварително обработената му срещу изгаряне кожа не беше чувствала върху себе си друга дреха, освен плувките.

Байта се излегна на пясъка и се сгуши плътно до него. Заговориха шепнешком.

Гласът на Торън беше мрачен и това се отразяваше на отпуснатото му лице:

— Признавам, че стигнахме до задънена улица. Ето, ние сме тук, но къде е той? Кой е? Този обезумял свят не казва нищо за него. Сякаш не съществува!

— Съществува — отвърна Байта, почти без да движи устните си. — Просто е хитър, това е всичко. Твоят чичо е прав, че той е човек, който бихме могли да използваме — ако въобще ни е останало време.

Малка пауза, после Торън прошепна:

— Знаеш ли какво се случи, Байт? Дълго време аз просто бях изпаднал в някакъв слънчев унес. А нещата сами ни се набиват в очите! — гласът му съвсем затихна, сетне пак се усили. — Спомни си за това, което ни говореше доктор Еймън в колежа: Фондацията никога няма да загуби, но това не означава, че с водачите й няма да се случи нещо подобно! Нима истинската история на Фондацията не започва, когато Салвор Хардин изхвърля Енциклопедистите и се налага като първи кмет на Фондацията? И после, през следващия век, нима Хобър Малоу не печели също чрез почти драстични методи? Щом два пъти водачите са били сваляни, значи това е възможно! Защо ние да не направим същото?

— Това е най-старият довод в книгите, Тори. Излишна мечтателност и нищо повече!

— Защо? Помисли си! Какво е Хейвън? Не е ли част от Фондацията? Така да се каже пролетарското й лице… Ако ние победим, това ще си остане победа на Фондацията и ще загубят само сегашните водачи.

— Има голяма разлика между „можем да победим“ и „ще победим“. Само дрънкаш!

— Глупости, Байт! Ти просто си кисела. Защо искаш да развалиш и моето настроение? По-добре да поспя, ако не възразяваш!

В отговор Байта само вдигна глава, засмя се и нагласи очилата си, за да огледа плажа, където се издигаше само една палма. Торън се надигна и се изви, за да проследи погледа й.

Очевидно тя гледаше вретеновидния силует, който с краката нагоре се клатеше на ръцете си за забавление на случайните зрители. Беше един от рояка просяци-акробати край брега, чиито хитри хапливи закачки бяха насочени предимно към управляващата върхушка.

Пазачът на плажа се отклони в неговата посока и палячото, балансирайки на една ръка, допря палец до носа си с недвусмислен жест. Пазачът приближи заплашително и се засили, целейки се с крак в корема му. Палячото сръчно отскочи, избегна удара и се отдалечи, като остави разпененият полицай на раздразнената тълпа.

Така си и вървеше нехайно по плажа. Премина край много хора, често се колебаеше, но не спря никъде. Струпалата се тълпа се бе разпръснала, а пазачът си беше тръгнал.

— Този е много странен! — каза Байта весело и Торън равнодушно се съгласи.

Палячото беше достатъчно близо, за да го виждат ясно. Слабото му лице впечатляваше преди всичко с големия си широк нос с месест връх, който приличаше на хобот. Дългите му криви крака и паешкото му тяло се движеха с лекота и грация, но изглеждаха така, сякаш са сглобявани на тъмно и опипом.

Да го гледаш, означаваше да се смееш.

Той явно усети погледите на двамата, защото рязко се обърна, след като вече ги беше отминал. Приближи се. Големите му кафяви очи се спряха на Байта.

Клоунът им се усмихна, но това само направи клюнообразното му лице още по-тъжно. Говореше меко, с превзети изрази, като хората от централните сектори:

— Използвам аз ума, даден от добрите духове на мен… — каза той. — И за това ще ви кажа, че тази жена да съществува, ах, не би могла, защото е жена мечта! Но аз нормален съм едва ли, защото вярвам в тез омайващи очи чаровни!

Очите на Байта широко се разтвориха и тя ахна.

Торън се засмя:

— О, ти, чаровнице моя… Той заслужава пет кредита, Байт, нека ги получи!

Акробатът се преметна със скок:

— Не, моя лейди, не бъркай ме с глупак! Аз говоря не за пари, а зарад оченцата ти ясни и за тъй сладкото ти личице.

— Е, благодаря — каза Торън. — Ей богу, мислиш ли, че този е наред?

— И не само за очи и за лице… — бъбреше палячото и думите излитаха една след друга с нарастваща скорост. — Но също и за твоя ум, тъй чист и силен, както ти си мила!

Торън се изправи, протегна ръка за бялата наметка, която носеше със себе си от четири дни, и бръкна под нея.

— А сега, братле, ми кажи какво искаш и престани да досаждаш на дамата!

Палячото отстъпи уплашено и слабото му тяло се сви раболепно.

— О, сигурен съм, че не преча. Аз чужденец съм тук и вече казах, че ползвам пусти остроумия, но ако умея да чета по човешките лица… Освен красота, тази жена има и добро сърце и може би това ще ми помогне в мойто затруднение, зарад което аз говоря толкоз дръзко!

— Пет кредита ще ти решат ли проблема? — каза сухо Торън и извади монетата.

Клоунът не посегна да я вземе и Байта настоя:

— Нека да поговоря с него, Тори! — след което тихо добави: — Няма нужда да се дразниш от глупавия му говор. Това е просто вид диалект, сигурно на него нашата реч също му се вижда странна — тя се обърна към палячото. — Какво е твоето затруднение? Не се притесняваш заради пазача, нали? Не те тревожи той, така ли?

— О, не. Не той! Той е като ветреца, който носи пясък около глезените ми. Има друг, от него бягам и той е сякаш ураган, който помита светове по пътя си и ги нахвърля един връз друг! Преди седмица аз му се изплъзнах, по улиците спях и крих се в градските тълпи. Вглеждах се в много лица за помощта, която нужна ми е. И ето че намерих я — последното изречение той повтори с мек, тревожен глас и неспокойни очи. — И ето че намерих я!

— Слушай… — трезво каза Байта. — Бих искала да ти помогна, но не мога да те защитя от буря, която помита светове. Ще бъда съвсем искрена, аз…

Един мощен глас я прекъсна:

— А сега ти, мръсен мошенико…

Това беше пазачът на плажа, с огненочервено лице и зинала уста, който се приближаваше тичешком. Той държеше своя маломощен зашеметяващ пистолет.

— Дръжте го, вие двамата! Не го оставяйте да избяга! — тежката му ръка се стовари върху слабото рамо на палячото и той изхленчи.

— Какво се е случило? — запита Торън.

— Какво се е случило ли? Какво ли? Е, сега, така е добре! — пазачът бръкна в чантичката, окачена на колана му, и извади пурпурночервена носна кърпа, с която избърса голия си врат. После с охота занарежда:

— Ще ти обясня какво се е случило. Той е избягал. Това го знае целият Калгън и аз сигурно щях да го позная още преди малко, ако не беше с краката нагоре и с главата надолу! — той разтърси жертвата си.

Байта каза с усмивка:

— И от къде е избягал, сър?

Пазачът повиши глас. Събираше се тълпа — любопитна и бъбрива. Пропорционално на нарастването на публиката, пазачът ставаше все по-значителен в собствените си очи.

— От къде е избягал ли? — попита той със сарказъм. — Да сте чували за Мулето?

Настъпи пълна тишина и Байта почувства как в стомаха й изведнъж се сви огромна ледена топка. Палячото гледаше само нея — той още трепереше в яката хватка на пазача.

— Мулето, който… — продължи тежко пазачът, — който искаше да се смее на този дрипльо, само че дворцовият му шут избягал! — той раздруса пленника си. — Признаваш ли, шуте?

Вместо да отговори, клоунът само побеля от страх. Байта беззвучно изсъска право в ухото на Торън и той се приближи до пазача с приятелска усмивка.

— А сега, мой човек, защо не си махнеш за малко ръката от рамото му? Този веселяк, когото държиш, танцуваше за нас и още не си е заслужил парите.

— Тук ли? — в гласа на пазача се появи внезапна загриженост. — Да, но е обявена награда за…

— Ще я получиш, ако докажеш, че това е търсеният човек. А сега се дръпни! Пречиш на гости и това може да има сериозни последици за теб!

— А ти пречиш на властите и това наистина ще има сериозни последици за теб — пазачът разтърси палячото още веднъж. — Върни парите на човека!

Торън бързо замахна с ръка и зашеметяващия пистолет на пазача отхвръкна на земята едва не отнасяйки половината от пръста му. Полицаят закрещя от болка и гняв. Торън силно го тласна встрани и клоунът, усетил се изведнъж свободен, се скри зад гърба му.

Тълпата, от последните редове на която сега не виждаха нищо, напрегнато следеше събитията. Хората отзад протягаха вратове и се промъкваха напред, а кръгът се движеше, защото предните искаха да се отдалечат малко от полето на действие. В един миг се чуха груби крясъци, последва кратка суетня и от само себе си се оформи проход. Двама мъже с електронни бичове влязоха в кръга. На пурпурните им блузи просветваше знака на стреловидна мълния, разцепваща планета. След двамата вървеше черен гигант с лейтенантски нашивки. Черна беше кожата му. Черна беше косата му. И мрачното му изражение бе черно.

Черният човек говореше с опасна кротост, която подсказваше, че и без да прибягва към крясъци, заповедите му ще бъдат изпълнени.

— Ти ли си човекът, който ни уведоми? — запита той.

Пазачът все още стискаше навехнатата си ръка и със сгърчено от болка лице промърмори:

— Претендирам за наградата, Ваше височество, и обвинявам този човек…

— Ще си получиш наградата! — каза лейтенантът, без дори да го погледне, и късо изстреля към хората си — Хванете го!

Торън усети, че клоунът ще скъса робата му, в която се бе вкопчил. Повиши глас и рече:

— Съжалявам, лейтенант, но този човек е мой!

Войниците приеха това изявление, без да им мигне окото. Единият небрежно вдигна бича си, но лейтенантът му се озъби и той го свали.

Негово черно височество се завъртя и изпречи огромното си тяло пред Торън.

— Кой си ти?

Отговорът бе кратък:

— Гражданин на Фондацията!

Това подейства — поне на тълпата — във всяко отношение. Пазената до сега тишина беше изместена от напрегнато жужене. Името на Мулето може и да предизвикваше страх, но въпреки всичко то беше ново и не така добре запечатано в душите на хората, както това на старата Фондация, която бе разрушила Империята и която управляваше един квадрант от Галактиката с безпощаден деспотизъм.

Лейтенантът не промени изражението си. Каза:

— Осведомен ли си за самоличността на човека, който се крие зад тебе?

— Беше ми казано, че е избягал от двора на Вашия лидер, но единственото, което знам със сигурност, е, че той е мой приятел. Нуждаете се от непоколебимо доказателство за самоличността му, за да можете да го отведете!

От тълпата долитаха високи възгласи, но лейтенантът не ги забелязваше.

— Носите ли документи, които да удостоверяват принадлежността ви към Фондацията?

— На кораба ми са.

— Знаете ли, че действията ви са непозволени? Мога да ви разстрелям!

— Без съмнение. Само че в такъв случай ще сте застреляли гражданин на Фондацията и е много вероятно тялото Ви да й бъде предоставено като компенсация. Това вече е правено от някои военачалници!

Лейтенантът навлажни устните си. Казаното беше истина.

— Името Ви? — запита той.

Торън се възползва от предимството си:

— Ще отговарям на въпроси на кораба си! Можете да получите номера на стоянката в хангара, той е регистриран под името „Байта“.

— И няма да предадете беглеца?

— Освен на Мулето, може би! Поздравете господаря си!

Разговорът утихна до шепот и лейтенантът се обърна.

— Разпръснете тълпата! — нареди той на хората си със зле прикрита жестокост.

Електрическите бичове се вдигнаха и спуснаха. Последваха писъци и хората на вълни се разбягаха.

Торън прекъсна замисленото си мълчание само веднъж по обратния път към хангара и проговори като че ли сам на себе си:

— Майчице Галактико! Що за приключение беше това, Байт? Толкова съм изплашен…

— Да — отвърна тя с глас, който още трепереше, очите й излъчваха нещо като обожание. — Да, това беше изпитание на характера!

— Честно казано, аз все още не разбирам какво се случи. Просто размахвах зашеметяващия пистолет който дори не съм сигурен как да използвам… Държах се дръзко и… Не знам защо го направих.

Въздушното такси ги отнасяше от района на плажа. Торън погледна от другата страна на пътеката между креслата към седалката, където шутът на Мулето пъшкаше насън и с отвращение добави:

— Това беше най-изумителното нещо, което някога съм правил!

Лейтенантът стоеше почтително пред полковника на гарнизона. Полковникът го погледна и рече:

— Добре свършена работа! Задачата е изпълнена.

Но лейтенантът не се оттегли незабавно.

— Мулето е загубил авторитета си пред населението, сър! Ще бъде необходимо да проведем наказателна акция, за да възвърнем атмосферата на респект и уважение! — мрачно каза той.

— Тези мерки вече са взети!

Лейтенантът се обърна, но спря по средата на движението си и изръмжа с негодувание:

— Съгласен съм, сър, че заповедите са си заповеди, но да стоя пред онзи мъж с неговия зашеметяващ пистолет и да понасям високомерието му, това беше най-отвратителното нещо, което някога съм правил!

14. Мутантът

„Хангарът“ на Калгън бе място, забележително само по себе си. Беше породен от нуждата да се разположат някъде огромният брой кораби, с които пристигаха от други планети, а едновременно с това и посетителите да бъдат настанени луксозно. Човекът, който бе измислил как да съчетае тези две неща, бързо се бе превърнал в милионер. Неговите наследници — наследници по рождение и наследници на финансите му, се нареждаха сред най-богатите на Калгън.

Хангарът се простираше на площ, по-голяма от квадратна миля, и думата „хангар“ не го описваше достатъчно добре. Това всъщност беше хотел за кораби. Посетителят заплащаше предварително. Корабът му получаваше място, от което можеше да се отправи към звездите по всяко време. Гостът оставаше да живее на кораба си. Разбира се, оказваха му се обичайните хотелиерски услуги, като доставка на храна, медицинско обслужване за някои категории, грижи за самия кораб, както и специално транспортиране по Калгън срещу незначителна сума.

В резултат на това посетителите комбинираха хангар и хотел, като спестяваха доста пари. Собствениците бяха преодолели нуждата от свободно пространство с максимална печалба. Правителството събираше тлъсти такси. Всички бяха доволни. Никой не губеше — колко просто!

Човекът, който сега се промъкваше по широките коридори, свързващи многобройните крила на хангара, в миналото дълго бе размишлявал за изобретателността и полезността на тази система, но в момента тези размишления едва ли му бяха нужни.

Неповратливите грамади на корабите образуваха стройни редици на стоянките и мъжът обхождаше редица след редица. Той беше експерт в областта на това, с което се занимаваше сега — и ако предварителното проучване на регистрите на хангара, което беше направил, не бе могло да му даде точна информация за съмнителната индикация на специфичните крила (всяко от тях съдържаше по хиляда кораба), то специализираните му познания можеха да отсеят от тези хиляда търсения един.

В тишината се разнесе неговата едва чута въздишка.

Мъжът спря и изчезна край една от редиците — подобен на пълзящо насекомо, далеч от вниманието на арогантните метални чудовища, които си почиваха.

Тук-там проблясващите светлини край входните отвори отбелязваха присъствието на собствениците, завърнали се рано от организираните към своите лични забавления.

Мъжът спря и сигурно би се усмихнал, ако изобщо някога се усмихваше, макар че гънките на неговия мозък оформиха вътрешен еквивалент на усмивка.

Корабът, край който той спря, бе лъскав и очевидно бърз. Не беше обикновен модел, а по това време повечето кораби в този сектор на Галактиката имитираха звездолетите на Фондацията или бяха построени от нейни техници. Но този беше особен. Бе истински кораб от Фондацията — дори и само защото малките издатини по корпуса говореха за силно защитно поле, каквото би могъл да притежава само фондациански звездолет. Имаше също и други белези, които доказваха това сходство.

Мъжът не се колеба дълго. Електронната защитна бариера, поставена като гаранция за неприкосновеност от страна на местната администрация, изобщо не го затрудни. Той я преодоля лесно и без да вдигне тревога, защото използваше специалното неутрализиращо поле, с което разполагаше. Първата реакция от страна на кораба спрямо натрапника отвън беше нехайният и почти приятелски сигнал на приглушения зумер в дневната във вътрешността на кораба. Сигналът бе причинен от длан, сложена върху малкото фотооко от едната страна на люка до въздухопровода.

Докато траеше това успешно разузнаване, Торън и Байта чувстваха единствено доста несигурната безопасност зад стоманените стени на „Байта“. Шутът на Мулето, който както се бе оказало мъкнеше върху малкото си телце патетичното име Магнифико Гигантикус, седеше прегърбен до масата и нагъваше поставената пред него храна. Тъжните му кафяви очи се вдигаха от храната само за да следят действията на Байта из комбинираната кухня-трапезария, където той се хранеше.

— Благодари ли слаб човек, то думите му стойност нямат! — промърмори той. — Но имаш ти „благодаря“ от мен, защото през тази седмица изминала за мене имаше огризки само, а тялото ми слабо за това е, макар че апетитът е голям!

— Е, тогава яж! — засмя се Байта. — Не си губи времето да благодариш! Мисля, че в централните сектори имаха една поговорка за благодарността…

— Наистина такава има, моя лейди! Един мъдрец с когото съм говорил, ми каза тъй: „Благодарността е най-добра и най-ефектна, когато не се изпарява в празни фрази!“ Но уви, моя лейди, аз имам куп от празни фрази, ти виждаш ги. Когато те харесваха на Мулето, той мен облече в дворянски дрехи и тежко име — защото простото ми име Бобо не радваше ушите му големи, но случеше ли се аз да му се не понравя с празните си фрази, той заповядваше да удрят бедното ми тяло с камшик!

Торън влезе откъм пилотската кабина.

— Няма какво друго да правим, освен да чакаме, Байт! Надявам се, че Мулето е достатъчно умен да разбере, че кораб на Фондацията представлява и част от нейната територия.

Магнифико Гигантикус, преди Бобо, широко отвори очи и възкликна:

— Колко велика е Фондацията, пред която треперят всички, даже слугите жестоки на Мулето!

— Значи си чувал и за Фондацията? — попита Байта с усмивка.

— А кой не е? — гласът на Магнифико стихна до мистериозен шепот. — Тук има хора, що казват, че туй е свят магьоснически и велик, огньовете му са способни да изпепелят планети и тайните му мощни много са. И казват, че благородниците най-големи на Галактиката не могат да постигнат уважение и почит като тези, дължими на човека прост, изрекъл „Аз гражданин съм на Фондацията“, ако и той да е корабокрушенец, а не дори и някой като мен!

— Ей, Магнифико, никога няма да свършиш с яденето, ако продължаваш да дрънкаш! Ето, ще ти донеса малко ароматизирано мляко. Вкусно е! — Байта постави една кана мляко пред него и избута Торън извън стаята.

— Тори, какво ще правим сега с него? — и тя посочи към кухнята.

— Какво имаш предвид?

— Когато Мулето дойде, ще му го предадем ли?

— Какво друго ни остава, Байт? — гласът му беше неспокоен и начинът, по който отметна една влажна къдрица от челото си, свидетелстваше за същото. Той продължи забързано: — Преди да дойда тук, имах смътната идея, че всичко, което ще трябва да направим, е да потърсим Мулето и после да си вършим работата…

— Знам какво имаш предвид, Тори. Не че особено се надявах да видя Мулето, но мислех, че ще можем да научим нещо от първа ръка и да я съобщим на хората, които знаят малко повече за тази междузвездна интрига. Аз не съм шпионка като тези от евтините романчета!

— Това имах предвид и аз, Байт! — той скръсти ръце и се намръщи. — Каква ситуация само! Така и никога нямаше да узнаем, че Мулето действително е тук, ако не беше тази странна случка. Мислиш ли, че той ще дойде за клоуна си?

Байта го погледна.

— Вече нищо не знам! Не знам какво да говоря и какво да правя… А ти?

Вътрешният зумер забръмча с противен звук. Устните на Байта се размърдаха беззвучно:

— Мулето!

Магнифико се показа на вратата с широко отворени очи и изхленчи:

— Мулето ли?

Торън промърмори:

— Мисля да го пусна вътре!

Люкът се отвори и другата врата се затвори зад новодошлия. Екранът показваше някаква размазана фигура.

— Само един е! — каза Торън с облекчение, но гласът му все още трепереше, когато се приближи до сигналната уредба. — Кой си ти?

— Няма ли да е по-добре да ме пуснеш и да узнаеш сам, а? — думите идваха слабо от високоговорителя.

— Предупреждавам те, че това е кораб на Фондацията и следователно е третиран като част от нейната територия.

— Знам.

— Влез с празни ръце или ще те застрелям! Добре съм въоръжен.

— Става!

Торън отвори вътрешния люк и свали предпазителя на бластера си. Чуха се стъпки, след това въртящата врата се отвори и Магнифико изкрещя:

— Това не е Мулето! Но е човек!

„Човекът“ мрачно се поклони на палячото.

— Много точно! Аз не съм Мулето — той разтвори ръце, — не съм въоръжен и съм дошъл с мирна мисия. Можеш да се успокоиш и да свалиш оръжието си. Ръката ти не е достатъчно сигурна, а на мен ми се иска да бъда спокоен.

— Кой си ти? — попита безцеремонно Торън.

— Бих могъл да те попитам същото — хладно отвърна непознатият, — защото ти си човекът, който се представя за друг, а не аз!

— Така ли?

— Ти си този, който претендира, че е гражданин на Фондацията, и то когато на тази планета няма нито един легален търговец!

— Това не е точно така! Защо мислиш, че положението на нещата е такова?

— Защото аз съм гражданин на Фондацията и мога да го докажа с необходимите документи. А къде са твоите?

— Мисля, че ще е по-добре да си вървиш.

— Аз пък не мисля! Ако знаеш нещичко за методите на Фондацията, което е възможно, нищо, че си мошеник, ще знаеш също, че ако не се върна жив на моя кораб до определеното време, в най-близкия щаб на Фондацията ще получат сигнал. Затова се съмнявам, че оръжието ти ще свърши повече работа, отколкото един обикновен разговор.

Настъпи тишина, която Байта мрачно наруши.

— Свали бластера, Торън, и му отдай дължимото! Изглежда, че той не лъже.

— Благодаря! — отвърна непознатият.

Торън остави бластера до себе си.

— А сега ни обясни всичко!

Гостът стоеше прав. Беше висок и с широки рамене. Лицето му приличаше на издялано от камък и сякаш се състоеше от множество твърди равни плочки, а и беше някак очевидно, че никога не се усмихва. Но в очите му липсваше жестокост.

— Новините се разпространяват бързо, особено когато не са за вярване! — каза той. — Мисля, че на Калгън няма човек, който да не знае, че хората на Мулето днес са се сблъскали с двама туристи от Фондацията. Узнах важната новина следобед, а както казах, тук няма други туристи от Фондацията, освен мен. Ние сме наясно с такива неща.

— Кои сте „вие?“

— Ние сме си „ние“! Аз например! Знаех че сте в хангара — били сте непредпазливи да го кажете. Така че проверих регистрите и потърсих кораба — той изненадващо се обърна към Байта. — Ти произхождаш от Фондацията по рождение, нали?

— Е, и?

— И си член на демократичната опозиция, една от тези, които се наричат „подземните“. Не си спомням името ти, но помня лицето ти. Напуснала си неотдавна и това не би се случило, ако си била някоя по-важна персона.

— Знаеш много! — Байта сви рамене.

— Да. Тръгнала си с един мъж. Този ли е?

— Има ли изобщо значение какво казвам?

— Не, просто искам да постигна взаимно разбирателство. Сигурен съм, че през седмицата, когато си напуснала толкова прибързано, паролата е била „Селдън, Хардин и свободата“. Порфирът Харт е бил твоят секционен водач!

— От къде си го научил? — Байта изведнъж се ядоса. — Полицията ли го е заловила?

Торън се опита да я удържи, но тя леко отблъсна ръката му и направи крачка напред. Човекът от Фондацията реагира бързо:

— Никой не го е хванал! Просто „подземните“ стават все повече и се появяват на все по-странни места. Аз съм капитан Хан Притчър от Информационния отдел и също съм секционен водач — няма значение под какво име — той направи пауза, после добави: — Знам че не ми вярваш! В нашата работа е по-добре да се престараеш с подозренията, отколкото обратното. Но крайно време е да приключвам с встъплението.

— Да — потвърди Торън, — крайно време е!

— Може ли да седна? Благодаря — капитан Притчър преметна дългия си крак върху другото си коляно и небрежно се подпря на креслото си. — Бях започнал да казвам, че не ми е ясно какво означава всичко това… — Вие двамата не идвате от Фондацията, но не е трудно да се досети човек, че сте от някой независим търговски свят. Това не ме притеснява особено. Само че, ако не е тайна, какво смятате да правите с този клоун, който пазите тук? Рискувате живота си, за да го задържите!

— Това вече не мога да ти кажа.

— Е, аз и не мислех, че ще го направиш. Но ако чакате лично Мулето да дойде с оркестър от фанфари, барабани и електрически органи — няма да стане! Той не действа по този начин.

— Какво?! — едновременно възкликнаха Торън и Байта.

Магнифико радостно се раздвижи в ъгъла, където се криеше с почти видимо уголемени уши.

— Точно така, опитах да се свържа с него и свърших много повече работа от тази, на която са способни двама аматьори. Но не стана! Той не приема никого, не позволява да го снимат или записват и се показва само на най-близките си хора.

— Това обяснява ли твоя интерес към нас, капитане? — попита Торън.

— Не. Клоунът е ключът! Този палячо е един от малкото, които са го виждали. Искам го! Той може да е доказателството, от което се нуждая, а на мен все пак ми трябва нещо, кълна се в Галактиката, с което да събудя Фондацията!

— Тя се нуждае от събуждане? — намеси се Байта с рязка острота. — Да се събуди за какво? И каква роля ще изиграеш, като я разтревожиш — тази на бунтовен демократ или другата — на таен полицай и провокатор?

Лицето на капитана се втвърди.

— Когато цялата Фондация е заплашена, мадам революционерке, загиват и демократи, и тирани! Нека оставим на мира нашите тирани, докато се отървем от един по-страшен деспот, а тогава ще се справим и с тях…

— И кой е по-страшният тиранин, за когото говориш? — избухна Байта.

— Мулето! Знам нещичко за него, достатъчно, за да съм умрял отдавна, ако не бях внимателен! Изкарайте палячото от стаята. Нужна е повече дискретност!

— Магнифико! — каза Байта с подканващ жест и клоунът напусна стаята, без да промълви дума.

Гласът на капитана стана сериозен и напрегнат:

— Мулето е хитър твърде много, за да се лиши от предимствата, които дават магнетизма и обаянието на личността на водача. Ако се е отказал от това, значи има причина. Тази причина трябва да е фактът, че личен контакт с него би разкрил нещо, за което е от огромна важност да не бъде разкривано — той елиминира евентуалните въпроси на Торън и Байта и продължи забързано: — С тази цел се върнах към родното му място и разпитах хора, които заради знанията си сигурно няма да живеят дълго. Все още са живи неколцина от тях. Те си спомниха за бебето, родено преди тридесет години, а също и за смъртта на майка му, и странното му детство. Мулето не е точно човешко същество!

Двамата му слушатели се отдръпнаха ужасени от смътната догадка. Никога не го бяха осъзнавали ясно и точно, но смисълът на фразата им беше повече от ясен.

Капитанът продължи:

— Той е мутант и както става ясно от последващата му кариера, много сполучлив! Не знам колко е силен, но за да обяснят тази сила, казват, че той е това, което трилърите наричат „супермен“. Показателен е сам по себе си и фактът, че за две години се е превърнал от нищо в завоевател на Калгън. Не разбирате ли, че е опасен? Може ли генетичната катастрофа с непредвидени биологични свойства да бъде предвидена в Селдъновия план?

Отговорът на Байта дойде бързо.

— Не вярвам в това. Тук има нещо нередно. Защо хората на Мулето не ни убиха, когато можеха да го направят, щом той е супермен?

— Казах, че не съм наясно със степента на мутацията му. Той може все още да не е готов за война с Фондацията и е много мъдро от негова страна да не се поддава на провокации, докато се подготви. А сега ме остави да говоря с клоуна!

Капитанът погледна треперещия Магнифико, който явно нямаше доверие на грамадния суров мъж, и започна бавно:

— Виждал ли си Мулето със собствените си очи?

— И още как, уважаеми! А също тъй чувствах и тежестта на ръцете му върху собственото си тяло!

— Не се съмнявам. Можеш ли да ни го опишеш?

— Страшно е да си спомням, уважаеми господине! Той е много силен! Пред него даже вие изглеждате като фиданчица. Косата му е огнено червена, а с цялата си сила и тегло не можех да свия протегнатата му ръка! — Магнифико изглеждаше така, сякаш цялата му кльощавост се бе струпала в крайниците му. — Често за да забавлява генералите си или просто себе си, той издигаше ме на страшна височина, пъхнал единия си пръст в колана ми, докато аз рецитирах стихове. И ме спускаше обратно едва някъде след двайстия стих, който съм издекламирал, а всяко стихче трябваше да е импровизация и с перфектни рими, иначе… иначе всичко отначало започваше! Той е човек с невероятна сила, уважаеми господине, и ужасно е, когато я използва… а неговите очи, уважаеми господине, тях никой не ги вижда!

— Какво? Какво каза накрая?

— Той носи очила, уважаеми господине, много странни са! Казват, че са непрозрачни и той вижда чрез чудовищна магия, която далеч надхвърля възможностите човешки. Аз чух веднъж… — гласът му стихна и стана тайнствен, — …чух, че да видиш очите му, означава да видиш смъртта. Той убива с очи, уважаеми господине! — погледът на Магнифико прескачаше бързо от лице на лице, докато мълвеше разтреперан: — Истина е, кълна се, истина е!…

Байта си пое дълбоко дъх.

— Изглежда си прав, капитане. Искаш ли да поемеш нещата в свои ръце?

— Нека преценим ситуацията. Не дължите нищо тук, нали? И отгоре няма бариера?

— Мога да излетя по всяко време.

— Тогава излитай! Мулето може да не иска да дразни Фондацията, но той е поел голям риск, като е оставил Магнифико да избяга. Това вероятно обяснява крясъците около бедния клоун. Значи горе би могло да има кораби, които ви чакат! Но ако просто изчезнете в пространството, кой може да ви обвини в нарушение?

— Прав си — мрачно се съгласи Торън.

— Вие имате силово поле и вероятно сте по-бързи от всичко, което те имат. Следователно, колкото се може по-бързо напускате атмосферата, правите кръг над другото полукълбо и прекъсвате следата с максимално ускорение!

— Да — отбеляза хладно Байта, — а когато се върнем във Фондацията, какво ще правим тогава, капитане?

— Е, тогава вие просто ще сте оказали услуга на гражданите на Калгън, не е ли така? Не знам нищо срещу този довод.

Торън се обърна към пилотския пулт. Корабът леко се бе наклонил встрани.

Звездолетът вече се беше издигнал достатъчно над Калгън, за да извърши първия междузвезден скок, когато лицето на капитан Притчър се сгърчи в нещо като обида — нито един кораб на Мулето не се бе опитал да им попречи да тръгнат!

— Изглежда, че той ни позволява да отнесем Магнифико! — викна Торън. — Това нещо не се връзва с твоята версия, капитане!

— Освен ако нарочно иска да го вземем с нас — поправи го капитанът. — Което пък не е твърде добре за Фондацията!

Първите ултравълнови съобщения достигнаха до кораба след последния скок, когато той навлезе в неутралната зона за полети.

Между другото имаше и една едва загатната новина. По всичко изглеждаше, че някакъв военачалник лорд, неназован от досадния говорител, бе известил Фондацията за отвличането на един от неговите придворни. Това съобщение беше сбутано между спортните новини.

— Той е с една крачка пред нас във всичко! — отбеляза ледено капитан Притчър, а после замислено поясни: — Готов е да нападне Фондацията и ще използва този случай като претекст за нападението. Положението става още по-сложно за нас. Ще трябва да действаме, преди да сме напълно подготвени!

15. Психологът

Имаше основание да се твърди, че „чистата наука“ дава възможност за най-свободния начин на живот във Фондацията. В Галактиката, където господството на Фондацията все още се опираше на превъзходството й в областта на технологиите, независимо от широкото използване на физическата сила през последния век и половина, на учените се даваше истинска независимост. Те бяха нужни и го знаеха.

Също така имаше основание и за това, че Еблинг Майс (само този, който не го познаваше, прибавяше неговите титли към името му) представяше най-свободния начин на живот; който можеше да предложи „чистата“ фондацианска наука. В един свят, където науката се радваше на почит, той беше учен — с главна буква и без насмешка. Бе нужен на този свят и го знаеше.

И ставаше така, че когато другите подгъваха коляно, той отказваше да го направи, като добавяше гръмогласно, че прадедите му не са се прекланяли пред никакъв вонящ кмет и че по тяхно време кметът е бил избиран и свалян по желание. И още твърдеше, че хората, които получават някакъв пост по наследство, са идиоти по рождение.

Затова когато Еблинг Майс решеше да зарадва Индбър с аудиенция, той не изчакваше каналния ред, по който се предаваше молбата му и се връщаше благосклонният отговор. Просто — обличаше по-малко дискредитиращото го от двете си официални сака, нахлупваше накриво една странна шапка с невероятен десен, запалваше забранената пура, царствено отминаваше двамата блеещи пазачи и влизаше в двореца на кмета.

Негова светлост почувства първия признак на безпокойство, когато от градината си дочу приближаваща врява от увещания и в отговор — нечленоразделни ругатни.

Индбър полека остави греблото си, изправи се бавно и също тъй бавно се намръщи. Когато той си позволяваше ежедневната следобедна почивка от два часа, винаги слизаше в градината си, стига времето да беше хубаво. Там цветята растяха в квадрати и триъгълници, на отделни преплетени ивици в червено и жълто, с малки китки виолетки по ъглите и оградени отвсякъде с прави линии зеленина. В неговата градина никой нямаше право да го смущава — абсолютно никой!

Ето защо реши да свали изцапаните си ръкавици, когато се приближи към малката градинска врата и попита:

— Какво означава всичко това?

Това беше точен въпрос, задаван по същия начин при подобни случаи от най-различни хора, откакто свят светува. Не е отбелязано, обаче, да се задава с друга цел, освен постигане на величествен ефект.

Само че този път отговорът бе буквален, защото Майс пристигна, въпреки рева и ударите с юмруци на ония, които все още стискаха парцалите от наметката му.

Индбър отпрати хората си с недоволна гримаса, а Майс се зае да оправи останките от шапката си, изтърси около четвърт от натрупания по нея прах, пъхна я под мишница и каза:

— Погледни, Индбър, какво направиха твоите проклети фаворити! Трябва да бъдат наказани заради това хубаво наметало. Можех още дълго да си го нося! — той изпухтя и избърса челото си с почти театрален жест.

Кметът не скри своето недоволство и отбеляза надменно от височината на своите пет фута и два инча:

— Не е било доведено до мое знание, Майс, че си молил за аудиенция. Разбира се, не ти е била определяна такава!

Еблинг Майс погледна кмета си невярващо.

— В името на Галактиката, Индбър, не получи ли съобщението ми вчера? Връчих го на някакъв лакей в пурпурна униформа преди един ден! Исках да ти го дам лично, но понеже знам, че обичаш формалностите…

— Формалности! — Индбър ядосано вдигна очи и уморено отбеляза: — Чувал ли си някога какво означава истинска организация? От днес нататък ще представяш молбата си за аудиенция в три екземпляра в създаденото за тази цел правителствено учреждение! След това ще чакаш, докато по обичайния път не получиш съобщение за времето на аудиенция, което ти е отпуснато. Тогава ще дойдеш, прилично облечен — прилично облечен, разбираш ли? — и с подобаващото уважение, което трябва да ми окажеш! А сега можеш да напуснеш!

— Какво ми е на дрехите? — попита Майс. — Имах чудесно наметало, докато онези жалки демони не си изпробваха ноктите върху него. А ще си тръгна само след като свърша това, за което съм дошъл! В името на Галактиката, ако не ставаше дума за Селдънова криза, бих си тръгнал веднага!

— Селдънова криза?! — Индбър за пръв път прояви интерес.

Майс беше велик психолог — демократ, грубиян и бунтар, но преди всичко психолог.

В своята нерешителност кметът даже не успяваше да изрази с думи вътрешната болка, която го пронизваше рязко, когато Майс небрежно късаше цветя, очаквателно ги поднасяше към ноздрите си и после ги изхвърляше със сбърчен нос.

Ето защо се наложи Индбър хладно да го подкани:

— Не би ли ме последвал? Тази градина не е създадена за сериозни разговори!

Той се почувства по-добре в своето високо кресло зад огромното бюро, откъдето можеше да вижда рядката коса, която доста неуспешно покриваше розовата кожа по главата на Майс. Стана му още по-добре, когато Майс изстреля серия автоматични погледи около себе си, за да търси несъществуващ стол, и после остана прав, застинал в неудобна поза. Но Индбър се почувства най-добре, когато сякаш нарочно показно, в отговор на натиснатия от него бутон, един чиновник в ливрея изприпка в стаята, с поклон измина разстоянието до бюрото и остави отгоре обемист том в метална подвързия.

— А сега… — каза кметът, отново усетил се господар на положението, — за да направим извънредния ни разговор колкото се може по-кратък, изложи информацията си с най-малкото възможни думи!

Еблинг Майс отговори, без да бърза:

— Знаеш ли, с какво съм се занимавал напоследък?

— Имам докладите ти тук — отвърна кметът със задоволство. — Заедно с резюметата към тях. Доколкото разбирам, твоите проучвания в математическата област на психоисторията са предназначени да повторят трудовете на Селдън и, евентуално, да проследят планирания курс на бъдещата история, за да бъде използвано това от Фондацията.

— Точно така! — сухо отбеляза Майс. — Когато Селдън за пръв път основал Фондацията, той е бил достатъчно мъдър, за да не включи психолози между учените, които е разположил тук, така че Фондацията винаги сляпо се е движила по течението на историческата необходимост. По време на моите търсения аз използвах голяма част от откритото в Криптата на времето.

— Осведомен съм за това, Майс! Само хабиш време за повторения!

— Аз не повтарям, — изрева Майс, — защото това, което се каня да ти кажа, го няма в никой от ония доклади!

— Как тъй го няма в докладите? — каза глупаво Индбър. — Как може…

— О, велика Галактико! Остави ми да ти кажа това, което смятам за нужно, противен дребосък такъв! Спри да ми приписваш думи и да се съмняваш във всяко мое изказване, защото ще се махна от тук и ще оставя всичко около теб да се руши!… Помни, глупако, Фондацията ще оцелее, защото така трябва, но ако сега аз изляза оттук, ти няма да оцелееш!

Като хвърли шапката си на пода, така че разпръсна облаци прах, той прескочи стъпалата на подиума, върху който беше поставено огромното бюро, разбута яростно хартиите и седна на ръба му.

Почти обезумял, Индбър си помисли дали да не извика стражите или да не използва вградените в бюрото бластери, само че Майс свирепо го гледаше, и на него не му оставаше нищо друго, освен да си наложи подходящото за случая изражение.

— Доктор Майс… — започна той с несигурна официалност, — Вие трябва…

— Млъквай — грубо нареди Майс, — и слушай! Ако това тук… — и дланта му тежко се стовари върху металната подвързия на папката, — ако това тук са моите доклади, забрави ги. Всеки доклад, който пиша, минава през двадесет и няколко чиновника, връща ти се и после пак се сортира от други двадесет и няколко. Това би било чудесно, ако нямаше нещо, което бих искал да запазя в тайна. А аз го имам! И то е толкова поверително, че даже момчетата, с които работя, си нямат понятие за това. Те си вършат работата, разбира се, но всеки — по една малка изолирана част от нея. А аз събирам всичко това заедно. Знаеш ли какво представлява Криптата на времето?

Индбър кимна и Майс продължи с шумна наслада:

— Е, за всеки случай ще ти го кажа, защото съм направил нещо като предположение във връзка с тази ужасна ситуация в Галактиката от дълго време… Мога да чета мислите ти, нищожен мошеник такъв! Държиш си ръката до малкото копченце, което ще извика петстотин или горе-долу толкова въоръжени хора, за да ме унищожат, само че се страхуваш от това, което знам! Страхуваш се от Селдъновата криза! Да оставим това настрана, но ако докоснеш нещо върху бюрото си, ще ти отрежа жалката главичка, преди още някой да е успял да влезе тук. Ти и твоят бандитски баща, че и пиратският ти дядо, смучете кръвта на Фондацията достатъчно дълго!

— Това е измяна! — промърмори Индбър.

— Да, наистина е — тържествуващо потвърди Майс, — и какво се каниш да направиш по въпроса? Та, нека да ти кажа за Криптата на времето! Хари Селдън е направил Криптата тук, за да ни помага в трудни моменти. За всяка криза той е подготвил лично послание и обяснение. Минали са четири кризи, съпроводени с четири негови появявания. За първи път Селдън се е явил в кулминацията на първата криза. Втория път е било малко след успешното приключване на втората. Прадедите ни са отишли там и двата пъти, за да го чуят. При третата и четвъртата криза той е бил пренебрегнат — може би защото не е бил нужен. Но неотдавнашните ми проучвания — това не е включено в докладите, които си получил — показват, че той все пак се е явявал в подходящо време. Схващаш ли?

Майс не очакваше никакъв отговор. Пурата му, вече превърнала се в парцалив мъртъв отпадък, най-сетне беше изхвърлена. Потърси нова пура и я запали. Димът излиташе на буйни кълба, когато той продължи:

— Официално аз се опитвах да възстановя науката психоистория. Никой до сега не е успял да го направи, но аз напреднах в по-простите елементи и това ми послужи като оправдание да бърникам в Криптата, Работата, която свърших, ми позволи да определя точната дата на следващата поява на Селдън. С други думи, мога да ти кажа точния ден, когато идващата Селдънова криза — пета по ред — ще достигне кулминацията си!

— Колко далеч е този ден? — напрегнато попита Индбър.

Майс взриви „бомбата“ си с жизнерадостна нехайност:

— Четири месеца — каза той. — Четири нищо и никакви месеца без два дни.

— Четири месеца! — реагира Индбър с несвойствена буйност. — Невъзможно!

— Щом ти го казваш, мое трето око…

— Четири месеца? Разбираш ли, какво значи това? За да ни дойде на главата една криза за четири месеца, това означава, че се е оформяла от години!

— А защо не? Да не би да има природен закон, според който всички процеси трябва да се извършват само на дневна светлина?

— Но нищо не ни грози, нищо не надвисва над нас! — Индбър почти чупеше ръце от безпокойство. В рязък спазматичен пристъп на ярост той изкрещя: — Ще се махнеш ли от бюрото ми и ще ме оставиш ли да го подредя? Как искаш да мисля?

Майс се сепна, тежко се надигна и се отдръпна встрани.

Индбър местеше предметите на определените им места с трескави движения. Говореше забързано:

— Нямаш право да идваш тук така! Ако беше представил теорията си…

— Това не е теория!

— Казах, че е теория! Ако я беше предложил заедно с доказателства и аргументи, можеше да бъде предадена на Бюрото по историческите науки. Там тя щеше да бъде разгледана както трябва, резултатите от анализите — представени на мен и тогава, разбира се, съответстващите мерки щяха да бъдат взети. И ти нямаше безцелно да ми досаждаш… А, ето го!

Той взе лист прозрачна сребриста хартия, който разклати пред психолога.

— Това е кратко резюме, което сам съм подготвил за текущите ни постижения и проблеми в областта на външните работи през седмицата. Слушай: завършили сме преговорите за търговския договор с Морес. Продължаваме да преговаряме с Лайънис. Изпратили сме делегация за някакво честване или нещо такова на Бонд. Получили сме оплакване или нещо подобно от Калгън и сме обещали да го разгледаме. Протестирали сме против някои търговски обичаи на Аспера и те са обещали да обсъдят това. И тъй нататък, и тем подобни… — погледът на кмета се плъзна надолу по листа с кодирани забележки и после той внимателно остави хартията на определеното й място в определената папка с определената преграда. — Казах ти, Майс, тук няма нищо, което да внушава друго, освен порядък и мир…

Вратата в далечния край се отвори и като по съвпадение, способно да бъде породено само от реалния живот, пропусна един семпло облечен дворянин.

Индбър се надигна. Беше обзет от онова странно чувство за нереалност, което се явява в тези дни, в които се случват твърде много неща наведнъж. След натрапването на Майс и неговите грубости, сега се прибавяше и обезпокоителното посещение на неговия секретар, който най-малкото поне знаеше процедурата.

Секретарят коленичи ниско.

Индбър остро се взря в него.

— Е?

Секретарят като че ли говореше на пода:

— Ваше превъзходителство, капитан Хан Притчър от Информационния отдел се е върнал от Калгън в неподчинение на Вашите заповеди. Според предварителните инструкции — Вашата заповед Х20-513 — е бил арестуван и очаква екзекуция. Тези, които са били с него, са задържани за разпит. Пълният доклад бе представен.

На границата на агонията Индбър каза:

— Пълният доклад бе получен. Е?

— Ваше превъзходителство, капитан Притчър с недостатъчна яснота докладва за опасните планове на новия военачалник на Калгън. Съгласно Вашата предварителна инструкция Х20-651, на него не му е била предоставена възможност за формален доклад, но всички негови забележки са били регистрирани и пълният отчет Ви бе предоставен.

— Пълният отчет бе приет! Е, и?! — гласът на кмета напомняше вой.

— Ваше превъзходителство, преди четвърт час е получен друг доклад от Салинианската граница. Кораби, идентифицирани като калгънски, са навлезли в територията на Фондацията без разрешение. Корабите са въоръжени. Започнало е сражение.

Секретарят беше сгънат почти на две. Индбър все още стоеше прав. Еблинг Майс се помръдна, приближи се до секретаря и го потупа по рамото:

— Е, по-добре е да им кажеш да освободят този капитан Притчър и да го доведат тук. Върви!

Секретарят излезе и психологът се обърна към кмета:

— Няма ли да е по-добре да задвижим машинарията, Индбър? Четири месеца, не забравяй!

Кметът продължаваше да стои прав, със стъклени очи. Само един негов пръст изглеждаше жив — и той чертаеше остри трепетливи триъгълници по гладката повърхност на бюрото пред него.

16. Съвещанието

Двадесет и седемте Независими търговски светове, обединени единствено от своето недоверие към планетата-майка Фондация, се съгласиха да проведат едно общо събрание. Всеки беше изпълнен с гордост, израсла от тяхната нищожност, калена в изолацията им и вгорчена от вечните опасности. Ето защо предварителните преговори, организирани, за да се преодолеят незначителните разногласия, бяха способни да обезсърчат и най-упоритите.

Не беше достатъчно да се уточнят предварително такива детайли, като методите за гласуване или начина на представяне — по един представител от планета или според броя на населението й. Това бяха въпроси с политическа важност. Не бе достатъчно да се определят и приоритетните места на представителите на масата както по времето на преговорите, така и при официалната вечеря — това пък се оказа въпрос със социална важност. Същото се отнасяше и до мястото на срещата — поне докато вземаха връх провинциалните комплекси. В крайна сметка, кривите пътища на дипломацията я изведоха до планетата Радол, която някои коментатори предлагаха още в началото, изтъквайки като преимущество централното й местоположение.

Радол беше малка планета и, може би, с най-слабия военен потенциал от всичките двадесет и седем. Това, между другото, се оказа друг фактор в логическата обосновка на избора.

Тя бе „лентова“ планета, с която Галактиката се гордееше, но на която не достигаше разнообразие. С други думи, това беше свят, разделен на две половини от еднообразни по своята крайност горещина и студ, а подходяща за обитаване област оставаше само тясната ивица на полуздрача. Такъв свят с неизменни условия изглеждаше непривлекателен за онзи, който не го е посещавал, но и тук можеха да се открият стратегически удобни места — Радол Сити беше построен на едно такова място.

Градът се намираше на склона на предпланините, които се простираха по протежение на ръба на студеното полукълбо и задържаха страховития лед оттатък. Топлият, сух въздух от слънчевата половина се разстилаше наоколо и изпаряваше вода иззад планините. А между двете стихии Радол Сити се бе превърнал в безкрайна градина, която плуваше във вечното утро на вечния юни.

Всяка къща, сгушена в цветната си градинка, беше открита за безобидните стихии. И всяка градина имаше чудесна почва, върху която разкошните растения създаваха фантастични форми-образци, които по-късно щяха да бъдат използвани в търговията с други планети — Радол беше по-скоро свят-производител, отколкото обичаен търговски свят.

Така че Радол Сити бе малко пристанище на уют и лукс, нищожно късче от Едем на една ужасна планета — и това също се оказа една от причините той да бъде предпочитан като място на срещата.

Пристигнаха толкова много чужденци от всеки един от двадесет и шестте други търговски свята — делегати и съпругите им, секретари, репортери, кораби с екипажите им — така населението на Радол почти се удвои, а обезпечаването на планетата се напрегна до краен предел: хората се хранеха на воля, пиеха, колкото искаха, и изобщо не спяха.

Сред гуляйджиите все още се намираха някои, които не разбираха, че цялата Галактика бавно изгаря в един вид тиха, сънна война. А тези, които разбираха това, се деляха на три вида.

Първият и най-многочисленият вид включваше хора, които знаеха малко и затова бяха доста самоуверени…

Като младия пилот, който носеше знака на Хейвън на своята униформена фуражка и който успяваше с очи, вперени в своята високо вдигната чаша с вино, да флиртува с бледо усмихващото се радолианско момиче срещу него.

— За да дойдем тук — отбеляза той, — минахме точно през зоната на военните действия. Пътувахме около една светлинна минута съвсем близо до Харлегор…

— Харлегор? — възкликна дългокракият местен жител, който играеше ролята на домакин на това специално сборище. — Това е мястото, където на Мулето са му изкарали червата миналата седмица, нали?

— От къде си чул, че на Мулето са му изкарали червата? — попита надменно пилотът.

— По фондацианското радио!

— Тъй ли? Е, Мулето е завзел Харлегор. Ние почти се врязахме в конвой от негови кораби и те идваха точно от там! Това май не прилича на вадене на черва, щом ти си оставаш на планетата, с която си воювал, а тоя, който уж вади черва, гледа да изчезне набързо!

Някой се намеси с висок, неясен глас:

— Не говори така! Фондацията винаги отстъпва, но за кратко. Ще видиш, само почакай и ще видиш! Старата добра Фондация знае кога да се върне. И тогава — бум! — дрезгавият глас замлъкна и бе последван от пресеклив смях.

— Във всеки случай… — каза пилотът от Хейвън след малка пауза, — както казах, видяхме кораби на Мулето и те изглеждаха доста добре, да не кажа отлично. И още нещо — приличаха на нови.

— Нови? — повтори туземецът замислено. — Сами ли са си ги построили? — той откъсна един лист от надвисналото над него клонче, помириса го и го задъвка. Наранената тъкан кървеше в зелено и изпускаше ментов аромат. Човекът продължаваше да говори:

— Опитваш се да ми кажеш, че става дума за кораби на Фондацията, доизкусурени самоделно? Продължавай!

— Видяхме ги, док! А знаеш, че аз мога да различа кораб от комета.

— Слушай, не се шегувай! — отвърна туземецът. — Войните не започват сами, а освен това нас не ни управляват глупаци. Те знаят какво правят.

Пияният реагира шумно:

— Ще видиш старата Фондация! Тя чака до последната минута, а после — бум! — и той се ухили с безсмислено зинала уста на момичето, което се преместваше по-далече от него.

Радолианинът не се бави дълго с отговора си.

— Например ти, стари човече, мислиш, че Мулето е този, който движи бързо нещата! Не-е… — той вдигна пръста си нагоре. — Чувал съм, а и аз мисля, вярвай ми, той е наш човек. Ние му плащаме и вероятно ние сме му построили корабите. Нека мислим реалистично — сигурно е, че ние сме го направили! Разбира се, той не може да победи Фондацията, но може да разколебае ония и когато го стори — ние ще нанесем своя удар.

— Това ли е всичко, за което можеш да говориш, Клив — за войната? Омръзна ми! — обади се и момичето.

В гласа на пилота от Хейвън се прокрадна галантност:

— Да сменим темата! Не трябва да отегчаваме момичетата.

Пияният взе да повтаря своя си припев и заблъска ритмично с чаша. Малките групички от по двама, които се бяха оформили, се разделиха с кикот, а няколко други подобни групи напуснаха солариума.

Разговорът стана по-общ, по-шарен и по-безсмислен…

Освен хората от тази категория, имаше и други, които знаеха повече и бяха по-малко самоуверени.

Например такива, като едноръкия Фрейн, който представляваше Хейвън като официален делегат и вследствие на това живееше чудесно и завързваше нови приятелства — когато можеше — с жени, а когато се налагаше — и с мъже.

Сега Фрейн се бе озовал на слънчевата площадка пред някаква къща на върха на хълма, която принадлежеше на един от новите му приятели, и се бе отпуснал за първи път от общо двата пъти по време на целия му престой на Радол. Новият приятел беше Иуо Лайън, сродна душа от Радол. Неговата къща беше изолирана от общата група къщи, съвсем сама в морето от цветен аромат и бръмчене на пчели. Слънчевата площадка представляваше затревена ивица, наклонена под ъгъл четиридесет и пет градуса, а на нея се беше изтегнал Фрейн и попиваше слънце.

— На Хейвън нямаме нищо такова! — не пропусна да отбележи той.

Иуо сънено отвърна:

— Да беше погледнал и откъм обратната страна на нещата… Само на двайсет мили от тука кислородът тече като вода.

— Зарежи тая работа…

— Факт!

— Е, ще ти кажа Иуо — преди, когато ръката ми още не беше смазана, аз обикалях наоколо и можеш да не вярваш, обаче се случи нещо… — историята която последва, бе прекалено дълга и Иуо не повярва, че е истина.

— Да, вече не е същото както в добрите стари времена — отрони той накрая през прозявката си.

— Ти си прав, макар и не съвсем… — Фрейн се въодушеви. — Разправях ти за моя син, нали? Той е един от старата школа, ако така повече ти харесва. И ще стане голям търговец. От начало до край копира стария си баща. От начало до край, само дето се ожени!

— Имаш предвид официална връзка с момиче?

— Точно така. Не му стига акъл в това отношение, не е като мен! Те ходиха на Калгън за медения си месец.

— Калгън, Калгън… Къде, в името на Галактиката, е това?

Фрейн се усмихна широко и отговори бавно, сякаш не бе схванал въпроса:

— Точно преди Мулето да обяви война на Фондацията.

— Значи тъй?

Фрейн кимна с глава и поясни дрезгаво:

— Всъщност, ще ти съобщя нещо, но не трябва да дрънкаш много-много! Моето момче беше изпратено със специална задача. Знаеш, че не обичам да се изпускам, и, разбира се, няма да ти кажа каква беше тя, но ако се вгледаш внимателно в сегашната ситуация, смятам, че можеш да си обясниш нещата. Във всеки случай, моето синче е човек тъкмо за тази работа. Не казвам как го направихме, но той беше на Калгън и тогава Мулето изстреля корабите си. Моят син, разбираш ли?!

Силно впечатлен, Иуо поверително се обърна.

— Това е добре. Знаеш ли, казват, че имаме петстотин кораба, готови да се присъединят към нашите по всяко време!

— Дори може би повече! Това е истинска стратегия и тя ми допада — Фрейн шумно и авторитетно се почеса по корема. — Но не забравяй, че Мулето също е умно момче. Това, което става на Харлегор, ме безпокои…

— Чух че е загубил десет кораба.

— Сигурно, но той има сто пъти повече и Фондацията е трябвало да бяга от там. Хубаво беше да видим тираните си победени, но не е на хубаво, че това става толкова бързо — той поклати глава.

— Въпросът, който си задавам, е следният — от къде е взел корабите си Мулето? Широко се разпространява слухът, че ние сме ги направили за него.

— Ние?! Търговците? Хейвън има най-голямата корабостроителница от всички независими светове, но не правим кораби за други, освен за себе си. Мислиш ли, че някой свят е построил флот за Мулето в своя завод, без да се посъветва с останалите? Това е… Това е смешно!

— Е, тогава от къде ги е взел?

Фрейн сви рамене.

— Сам си ги е направил, предполагам, но това също ме тревожи.

Фрейн погледна към слънцето и качи краката си на една полирана дървена табуретка. Полека-лека той заспа и тихият звук на дишането му се сля с бръмченето на насекомите.

Освен хора като пилота и Фрейн, имаше и една трета група, най-малобройната, в която се включваха тези, които знаеха доста и изобщо не бяха самоуверени.

Такива, като Ранду, например, който на петия ден от общотърговската конференция влезе в централната зала и откри двамината, които бе помолил да го чакат там. Петстотинте стола вътре бяха празни — така и щяха да си останат до края.

Още преди да седне, Ранду отбеляза:

— Ние тримата отговаряме за половината от военния потенциал на Независимите търговски светове.

— Да — съгласи се Мейнджин от Ис. — Моите колеги и аз вече обсъждахме този факт.

— Готов съм — продължи Ранду, — да говоря кратко и сериозно. Не искам да се занимавам с пазарлъци и хитруване. Нашето положение върви на зле.

— Като резултат от?… — подтикна го Оувъл Гри от Нимон.

— От развоя на събитията през последния час! Моля ви, да започнем от начало. Първо, положението ни не е резултат от нашите действия и едва ли е под наш контрол. Първоначалните ни взаимоотношения не бяха с Мулето, а с някои други — например с екс-военачалника на Калгън, когото Мулето разби в толкова неподходящо за нас време.

— Да, но Мулето е негов достоен заместник! — натърти Мейнджин. — Аз не съм придирчив в детайлите!

— Може и да станете, когато узнаете всички подробности! — Ранду се обърна напред и подпря ръце върху малката масичка с победоносен вид, след което продължи. — Преди месец изпратих моя племенник и неговата жена на Калгън.

— Вашият племенник? — извика учуден Оувъл Гри — Не знаех, че той е ваш племенник!

— С каква цел? — попита сухо Мейнджин. — Това ли? — и неговият палец начерта един кръг във въздуха.

— Не. Ако имате предвид войната на Мулето с Фондацията, не! Как бих могъл да се целя толкова високо? Тези млади хора не знаеха нищо, — нито за нашата организация, нито за целите ни. Беше им казано, че съм низш член на местната хейвънска патриотична организация и че задачите им на Калгън не са нищо друго, освен аматьорско разузнаване. Подбудите ми бяха, трябва да призная това, доста смътни. Интересуваше ме предимно Мулето. Той е странен феномен, но това вече е предъвквано, няма да се задълбочавам в тази посока. После, можеше да се получи интересен и поучителен експеримент — човек, който има опит с Фондацията и тамошните „подземни“ може да ни послужи в бъдеще. Това е…

Продълговатото лице на Оувъл се покри с вертикални линии, когато той показа едрите си зъби:

— Трябва да си бил изненадан от последиците, тъй като между търговските светове няма някой, който да не знае, че този твой племенник от името на Фондацията е отвлякъл един служител на Мулето и е снабдил самото Муле с casus belli[51]. В името на Галактиката, Ранду, твоите дрънканици са много романтични! Трудно е да ти повярваме, че нямаш пръст тук. Това е изкусна работа!

Ранду поклати бялата си глава.

— Не съм го направил аз! Нито пък моят племенник, който сега е затворник във Фондацията и може да не доживее да види завършека на тази толкова изкусна работа. Току-що научих нещичко от него. Персоналната му капсула е била изнесена по някакъв начин от затвора, преминала е през зоната на военните действия, била е получена на Хейвън и препратена тук. Пътувала е цял месец.

— И?…

— Боя се, че се готвим за същата роля, която играеше предишния военачалник на Калгън. Мулето е мутант!

За момент настъпи такава гробна тишина, че още малко и щяха да се чуят ударите на сърцата им. Ранду лесно можеше да си представи какво ставаше с останалите след това негово съобщение.

Когато Мейнджин заговори, гласът му беше променен.

— Уверен ли сте?

— Само защото моят племенник го казва. Нали е бил на Калгън.

— Какъв мутант е Мулето? Има ги всякакви, както знаеш!

Ранду спря нарастващото нетърпение.

— Да, има всякакви видове мутанти, Мейнджин. Всякакви! Но Мулето е само един. Какъв вид мутант би могъл да започне като неизвестна личност, да събере армия, да установи, както казват, началната си база на астероид с диаметър пет мили, да завладее планета, после звездна система, по-нататък — регион, а след това да атакува Фондацията и да я разгроми при Харлегор? И всичко това за две-три години?!

Оувъл Гри сви рамене.

— Значи смятате, че той ще победи Фондацията?

— Не знам! А ако го направи?

— Съжалявам, но не мога да стигна толкова далеч. Не може да се победи Фондацията! Вижте, нямаме нови факти, от които да изходим, освен твърдението на… е, на неопитното момче. Нека отложим изводите за известно време. Въпреки всички победи на Мулето, досега не се безпокояхме и докато той не направи още нещо сериозно, аз не виждам причина да променяме стратегията си. Нали?

Ранду се намръщи, отчаян от заплетените им като паяжина аргументи, и се обърна едновременно и към двамата:

— Осъществили ли сме вече някаква връзка с Мулето?

— Не! — отвърнаха в един глас Мейнджин и Гри.

— Но е истина, че сме опитвали, нали? Че няма друга цел за нашата среща, освен да се доберем до него? Освен това е вярно, че „… твърде дълго тук се пиеше повече, отколкото се мислеше, и имаше повече флиртове, отколкото действия…“ — цитат от уводната статия на днешния „Радол Трибун“ — и всичко това, защото не можем да се докопаме до Мулето. Джентълмени, ние имаме приблизително хиляда кораба, които чакат да бъдат хвърлени в битката в подходящ момент, за да завземем Фондацията. Смятам, че трябва да променим целта си и да хвърлим тези хиляда кораба, както се хвърлят карти на масата. Сега. И то — срещу Мулето.

— Имаш предвид — на страната на тираничния Индбър и на кръвопийците от Фондацията? — попита жлъчно Мейнджин.

Ранду уморено вдигна ръце.

— Спестете ми прилагателните! Казах: срещу Мулето и на страната на Няма-значение-на-кого!

Оувъл Гри се надигна.

— Ранду, лично аз няма да предприема нищо сега. А ти ще го представиш пред пълния състав на съвета тази нощ, ако толкова много желаеш политическото си самоубийство!

Той излезе, без да каже нищо повече, и Мейнджин го последва мълчаливо, като оставиха Ранду да прекара един самотен час, потънал в своите нерешени проблеми.

На заседанието на целия съвет, проведено същата нощ, той не каза нищо.

Само че Оувъл Гри беше този, който се вмъкна в неговата стая на следващата сутрин — полуоблечен, небръснат, несресан.

Иззад още неразчистената след закуската маса Ранду погледна към него с такова нескрито удивление, че чак изтърва лулата, която в момента държеше.

Гласът на Гри беше мрачен и груб.

— Нимон е бил бомбардиран тази нощ от космоса чрез коварна атака.

Ранду присви очи.

— Фондацията?

— Мулето! — взриви се Оувъл. — Мулето! — думите му се запрескачаха. — Атаката е била непровокирана и добре обмислена. По-голямата част от нашия флот се е присъединила към международната флотилия. Останалите са се изнесли, защото Защитният ескадрон е бил недостатъчен. На планетата те още не са кацнали, а вероятно няма и да кацнат, макар че половината от атакуващите кораби са били разрушени — но това е война и аз питам, как ще се отнесе към това Хейвън?

— Хейвън, сигурен съм, ще ви подкрепи в духа на Хартата на Федерацията. Но виждате ли, той атакува също и нас така, както и Фондацията!

— Това Муле е лудо! Нима мисли, че може да победи Вселената? — Гри се поколеба и се наведе да сграбчи китката на Ранду. — Няколкото оцелели докладваха, че Мулето вла… враговете владеят ново оръжие — поглъщател на атомно поле.

— Какво?!

— Повечето от нашите кораби са били загубени, защото са ги подвели атомните им оръжия. Това едва ли би могло да е саботаж. Трябва да е оръжието на Мулето! То не работи идеално, ефектът му е скокообразен и сигурно има начин да се неутрализира, все пак изпратените ми сведения не са подробни. Ала ти виждаш, че подобен инструмент ще промени природата на войната и вероятно ще изкара от строя целия ни флот!

След думите на Оувъл Ранду се почувства стар, много стар. Лицето му хлътна безнадеждно.

— Страхувам се, че чудовището, което ще ни погълне, е израсло. Но все пак трябва да се борим с него!

17. Видеоорганът

Къщата на Еблинг Майс се намираше в един не чак толкова претенциозен квартал на Терминус Сити и беше добре позната на интелигентите, литераторите и въобще на добре образованите хора във Фондацията. Забележителните характеристики, с които обикновено описваха този дом, се влияеха главно от това кой какво четеше или слушаше. За един внимателен биограф къщата беше „символ на бягство от академическата реалност“. За вестникарския репортер от там бликаше „ужасна мъжка атмосфера на нехайно безредие“. Университетският доктор по философия неодобрително я наричаше „книжница, но неорганизирана“, а един чужд на университетите приятел я определяше като „добро място за пийване по всяко време, където можеш да си качиш краката на канапето“. Що се отнася до седмичното радиопредаване за новини, което не пестеше краските, то просто упоменаваше за „невероятната идиотска квартира на богохулния, ляв и плешив Еблинг Майс“.

За Байта, която не мислеше за други аудиенции тук, освен за своята собствена и която имаше предимството да ползва информация от първа ръка, къщата беше просто занемарена.

Освен през първите няколко дни, нейното затворничество не й тежеше. Беше много по-леко, отколкото например това половинчасово чакане в къщата на психолога — под тайно наблюдение, може би? Да беше поне с Торън, а то…

Вероятно тя щеше да бъде по-търпелива, въпреки напрежението, ако носът на Магнифико не беше хлътнал и увиснал надолу — знак, който всецяло изразяваше собственото му вълнение.

Кривите крака на клоуна бяха свити точно под увисналата му брадичка, сякаш той се опитваше да се скрие в самия себе си и да изчезне. Ръката на Байта автоматично се разтвори с нежен успокоителен жест — Магнифико трепна и се усмихна.

— Навярно, моя лейди, понякога изглеждам така, сякаш тялото ми отхвърля успокоенията на моя мозък и очаква от ръцете чужди да го ударят!

— Няма нужда да се тревожиш, Магнифико, аз съм с теб и няма да позволя на никого да ти причини болка.

Погледът на палячото се насочи към нея и бързо се отклони встрани.

— Да, но те ме държаха отделно от теб по-рано, а също и от твоя мил съпруг и… Може и да се смееш, но бях самотен много без вашето другарство.

— Не бих се смяла на това. Аз също се чувствах самотна.

Клоунът се разведри, притисна по-силно коленете си и каза:

— Нали не си се срещала с този човек, с когото ще се видим сега? — това беше предпазлив въпрос.

— Не. Но той е много прочут. Виждала съм го по новините и съм слушала доста добри неща за него. Мисля, че е добър човек, Магнифико, и няма да ни навреди.

— Дали? — клоунът се раздвижи. — Може и да е така, моя лейди, но той ме разпитваше преди, беше рязък с мен и ми крещеше, което ме безпокои! Говори със странни думи, тъй че отговорите на въпросите му не могат да изпълзят от гърлото ми. Аз почти започвам да вярвам на фантазьора, същият, който някога се подигра с невежеството ми, като разказа ми, че в подобни мигове сърцето в гърлото се качва и пречи да говориш!

— Да, но сега е различно! Ние сме двама, а той е един и не е способен да ни изплаши и двамата, нали?

— Така е, моя лейди.

Някъде се тръшна врата и един силен глас изпълни къщата. От съседната стая той изрева мощно:

— Вън от тук, в името на Галактиката!

За момент през отворената врата се видя как двама униформени стражи експедитивно се изнасят.

Еблинг Майс влезе намръщен, остави на пода внимателно опакован вързоп и се приближи да се здрависа любезно с Байта. Тя енергично му върна ръкостискането. Майс погледна палячото и отново се обърна към нея:

— Женена ли си?

— Да, минахме през всички формалности.

Майс мълча кратко, после попита:

— Щастлива ли си?

— Беше отдавна…

Майс сви рамене и този път се обърна към Магнифико. Разопакова пакета.

— Знаеш ли какво е това, момче?

Магнифико бързо се смъкна от стола си и взе уреда с множеството копчета. Той прокара пръсти по безчислените бутончета и радостно се разскача, като за малко щеше да унищожи околните мебели. Изграка:

— Видеоорган — за да се дестилира радост от мъртвото човешко сърце! — неговите дълги пръсти галеха нежно и бавно бутоните с развълнувани движения, за миг се спираха на някой клавиш, после на друг, а във въздуха пред него се кълбеше неясна нежна розовина, почти въображаема.

Гласът на Еблинг Майс го прекъсна:

— Момче, ти каза, че можеш да свириш на такава играчка… но по-добре ще е все пак да я настроиш, защото е донесена от музея — и се обърна към Байта.

— Доколкото знам, никой от Фондацията не може да накара това нещо да засвири добре! — той се наведе и зашепна бързо. — Клоунът няма да говори без теб. Ще ми помогнеш ли?

Тя кимна.

— Добре! — прибави той. — Страховата му невроза е почти локализирана, но се опасявам, че неговата умствена сила вероятно може да устои на Психосондата. За да се опитам да измъкна нещо от него по друг начин, той трябва да се чувства предразположен към това. Разбираш ли?

Тя кимна отново.

— Този видеоорган е само първата крачка. Той спомена, че може да свири на него, а реакцията му сега доказва, че това е било едно от най-големите удоволствия в неговия живот. Независимо дали свири добре или зле, бъди заинтригувана и го оцени! После демонстрирай приятелско отношение и доверие към мен. Й въобще, следвай ме във всичко! — той хвърли бърз поглед към Магнифико, свит в ъгъла на канапето, който бързо настройваше нещо вътре в инструмента. Беше напълно погълнат от заниманието си.

Вече с по-висок глас, Майс се обърна към Байта:

— Чувала ли си някога видеоорган?

— Веднъж! — отвърна нехайно тя. — Беше на концерт за редки инструменти. Не бях особено впечатлена.

— Е, не се съмнявам, че си се разминала с доброто изпълнение! Има твърде малко наистина добри музиканти. Видеоорганът изисква физическа координация, но многоклавишното пиано изисква повече, между другото, дори и пластичност на интелекта. — Майс сниши глас и продължи. — Ето защо нашата жива карикатура тук би могла да се окаже по-добра, отколкото мислим. Повечето от майсторите изпълнители иначе са идиоти. Това е един от онези странни случаи, които интригуват психологията! — той продължи с очевидното усилие да поддържа лек разговор. — Виждала ли си как работи това вътре? Веднъж го разгледах и установих, че излъчванията му стимулират зрителния център директно в мозъка, без изобщо да докосват зрителния нерв. Това е експлоатиране на чувствата, каквото никога не се среща в природата. Забележително нещо, а звукът остава естествен… Минава както трябва през тъпанчето, вътрешното ухо и тъй нататък. Но тихо! Той е готов! Може ли да бутнеш оня ключ? По-добре работи на тъмно!

В тъмнината Магнифико беше просто една топка, а Еблинг Майс — тежка дишаща маса. Байта откри, че нетърпеливо се напряга да види нещо. Отначало — без ефект. После във въздуха се появи слабо червено трептение, раздърпано по краищата. То кръжеше, спускаше се и се издигаше, докато доби форма и се разлетя с цветен трясък, същият като ефекта от гръмовитото разцепване на перде.

Едно малко пулсиращо цветно кълбо израсна от ритмичните струи и вече във въздуха се разпадна на безформени капки, които се въртяха високо и се спускаха като спираловидни, преплитащи се потоци. Те се обединяваха в малки сфери и нямаше две еднакви по цвят.

Байта откри, че като си затвори очите, багрите стават по-ясни, че всяко малко цветно движение си има свой звуков еквивалент, че тя не може да разпознае цветовете и че кълбата не са кълба, а фигурки. Милиарди малки фигурки, дребни местещи се пламъчета, които танцуваха, трептяха, изчезваха и се завръщаха от никъде, за да се разбият една в друга и да се обединят в нов цвят…

Кой знае защо тя си помисли за малките цветни петна, които идват нощем, когато стискаш до болка клепачи и търпеливо се взираш в чернотата. Видеоорганът съчетаваше стария познат ефект на танцуващите полка разноцветни точици, на контрастиращите цветни кръгове, на трептящата безформена маса… и всичко това — ярко и многообразно, а всяка цветна точка — миниатюрна фигурка! Фигурките…

Фигурките се спуснаха към нея по двойки и тя вдигна ръце с внезапно ахване, но те се разбъркаха и тя незабавно се оказа в центъра на брилянтен снежен ураган. Студени светлинки обсипваха раменете й, чертаеха светещи ски-писти по ръцете й, изстрелваха се от скованите й пръсти и се срещаха в сияещия фокус високо във въздуха. Под всичко това музиката на стотици инструменти се лееше на течни потоци, докато тя престана да ги различава от светлината.

Байта се зачуди дали Еблинг Майс вижда същото, а ако не — какво вижда. Учудването й премина и тогава… Тя отново гледаше изпълнението. Малките фигурки — а дали бяха фигурки? — мънички жени с пламтящи коси се въртяха, огъваха се твърде бързо и се залавяха една за друга в звездообразни групи, които кръжаха високо, а музиката беше леко насмешлива, като момичешки смях, който звучеше вътре в ушите.

Звездите се приближаваха една към друга, прерастваха в някакви структури и отдолу нагоре израстваше един невероятен дворец. Всяка негова тухличка беше в свой собствен цвят, всеки цвят бе малък проблясък, а проблясъкът — пронизваща светлина, която обединяваше формите и водеше окото в небето към дванадесет кули от скъпоценни камъни.

Сетне блестящият килим изчезна във въртящата се, кръжаща, нематериална вихрушка, която засипа всички звезди и през техните светлинни изстрели се промуши нагоре, за да се разклони на дървета, които свиреха и пееха с изцяло тяхна си музика.

Байта стоеше, обградена от всичко това, музиката извираше около нея в бързи лирични струи. Тя се протегна да докосне едно крехко дърво, но цветчетата му се спуснаха надолу и угаснаха — всяко със свой собствен звън.

После музиката се разби, сякаш заудряха двадесет чинели, и през нея се издигна една пламтяща струя, която се изсипа надолу в каскада от невидими стъпала в скута на Байта; разля се и изтече в бърз водопад, изгря във феерични проблясъци по китките й, докато в скута й се издигаше мостът на една дъга, а по нея дребните фигурки…

Площад, градина и малки мъже и жени на моста, прострян дотам, докъдето тя можеше да вижда, плуващ през величествени вълни от струнна музика, връхлитаща върху нея…

А после — плашеща пауза, колебливо, сякаш „преглътнато“ движение, внезапен колапс. Цветовете избягаха и се вплетоха в една сфера, която се сви, порозовя и изчезна.

И отново имаше само мрак.

Един тежък крак зашари за ключа, достигна го и светлината заля всичко — еднообразната светлина на прозаичното изкуствено слънце. Байта примигваше, докато не потекоха сълзите й, най-вече от съжаление, че всичко това бе свършило. Еблинг Майс беше олицетворение на тлъстата инертност с все още ококорени очи и отворена уста.

Единствено Магнифико изглеждаше нормално и галеше видеооргана си в екстаз.

— Моя лейди — прошепна той. — Това наистина е магически ефект! Ефектът на баланса и отзвука, почти отвъд надеждата за тяхната деликатност и стабилност. С това, както изглежда, мога да творя чудеса! Как ти хареса композицията ми, моя лейди?

— Твоя ли беше? — прошепна Байта. — Твоя собствена?

Пред благоговението й неговото слабо лице пламна в червено, почти като цвета на носа му:

— Напълно моя! Мулето не я харесваше, но аз често я свирех за собствено свое удоволствие. Веднъж, още когато бях юноша, видях дворец — огромен дворец, пълен със скъпоценности и изобилие, който зърнах от разстояние по време на карнавал. Там имаше великолепие такова, каквото изобщо не бях сънувал — и повече великолепие, отколкото съм виждал по-късно, при Мулето дори. Това, което създадох преди малко, е само едно жалко подобие, но скудоумието не ми позволява повече. Нарекох го „Спомен за Хейвън“.

Сега, сред изпълнената с говор околна среда, Майс се възвърна към активен живот.

— Е… — каза той, — е, Магнифико, би ли желал да правиш същото нещо и за други хора?

За момент палячото се обърка.

— За други ли? — повтори той с треперещ глас.

— За хиляди хора! — извика Майс. — В най-голямата зала на Фондацията! Искаш ли сам да си бъдеш господар, да бъдеш почитан от всички и… и… — въображението му го напусна и той безпомощно довърши. — И всичко подобно? А? Какво ще кажеш?

— Но как бих могъл да бъда всичко това, могъщи господине, щом всъщност аз съм само един нещастен шут, който нищо не разбира от великите неща на тоя свят?

Психологът въздъхна и прекара опакото на дланта си през челото си. Каза:

— Но ти свириш, човече! Светът ще бъде твой, ако изсвириш същото на кмета и неговите търговски довереници. Не го ли желаеш?

Клоунът погледна бързо към Байта.

— Ще остане ли тя с мен?

Байта се засмя.

— Разбира се, миличък! Нима бих могла да те изоставя сега, когато си на път да станеш богат и известен?

— Всичко ще бъде твое! — отвърна Магнифико съвсем сериозно. — И, разбира се, съкровищата на Галактиката ще бъдат твои, преди да съм успял да изплатя изцяло дълга си за твоята любезност.

— Но… — каза нехайно Майс, — ако първо би могъл да ми помогнеш…

— С какво?

Психологът направи мълчалива пауза и се усмихна.

— Малко повърхностно сондиране, което не причинява болка. Аз няма да докосна нищо, дори кората на мозъка ти.

В очите на Магнифико се появи смъртен страх.

— Само не Сонда! Виждал съм да я използват! Тя пресушава мозъка и оставя празен череп след себе си. Мулето обработваше с нея предателите и оставяше ги да се скитат безумни по улиците, докато безмилостно не ги убият! — той вдигна ръка да отблъсне Майс.

— Това е било Психосонда — търпеливо му обясни Майс. Понякога тя може да навреди на човека, ако не се употребява правилно. Тази Сонда, която аз имам, е повърхностна Сонда и няма да причини болка даже на бебе!

— Той е прав, Магнифико — настоя Байта. — Това е само за да ни помогнеш да победим Мулето и да го отпратим надалеч. Щом веднъж го направиш, ти и аз ще бъдем богати и известни през целия си живот!

Магнифико протегна треперещата си длан.

— Ще ми държиш ли ръката в такъв случай?

Байта я стисна между своите ръце и палячото се взря с широко отворени очи в приближаващите се блестящи клеми с пластинки накрая…

Еблинг Майс нехайно си почиваше в твърде разточителното кресло в кабинета на кмета Индбър — все тъй неблагодарен за оказаната му снизходителност — и гледаше недоволно суетенето на дребничкия кмет. Хвърли настрани угарката от пурата си и изплю късче тютюн.

— И ако случайно желаеш нещо ново за следващия концерт в Малоу Хил, Индбър — каза той, — можеш да изхвърлиш ония електронни боклуци в канала, откъдето си ги извадил, и да вземеш този малък урод да ти свири на видеоорган. Индбър, това не може да се опише с думи!

Кметът реагира раздразнено.

— Не съм те извикал тук, за да слушам лекциите ти за музиката! Какво ново около Мулето? Това ми кажи!

— Мулето ли? Е, добре, ще ти кажа! Използвах повърхностна Сонда и понаучих нещичко. Не можех да използвам Психосонда, защото уродът се страхува от нея и съпротивлението вероятно ще изключи умствените му „бушони“ веднага, щом се установи контакт. Но за това, което измъкнах от него, ще заговоря, когато престанеш да барабаниш с пръсти… На първо място, дали Мулето обладава огромна физическа сила? Вероятно той е силен, но повечето от фантастичните истории на урода за това сигурно са преувеличени от страха му. Мулето носи странни очила и очите му убиват, тъй че очевидно има особени парапсихологически способности.

— Знаехме това още отначало — кисело коментира кметът.

— Та значи Сондата го потвърди и от тук нататък трябваше да поработя с помощта на математиката. Още не съм свършил.

— Така ли? И колко време ще ти отнеме всичко това? Говори ясно, дрънканиците заглушават всички ясни мисли в речта ти!

— Около месец и тогава би могло да има нещо интересно за теб, а може и да няма. Е, и какво? Ако всичко това излиза извън плана на Селдън, нашият шанс е нищожен, направо безсмислен!

Индбър се завъртя гневно към психолога.

— Сега те хванах, предател! Лъжец! Кажи, че не си един от ония престъпници, които разпространяват пораженчески слухове. Кажи де! Цялата Фондация е залята от отчаяние и паника и това прави работата ми двойно по-трудна.

— Аз? Аз? — Майс бавно се изпълваше с гняв.

Индбър се обърна към него.

— Кълна се в космическия прах. Фондацията ще победи! Трябва да победи!

— Въпреки загубата на Харлегор?

— Това не е загуба! Нагълтал си се с тази разпространена лъжа, нали? Числено ни превъзхождаха и ни предадоха…

— Кой? — презрително попита Майс.

— Въшливите демократи! — изкрещя Индбър. — Отдавна знам, че флотът е обхванат от демократичните организации. Повечето от тях бяха унищожени, но останаха достатъчно за необяснимата капитулация на двадесет наши кораба в средата на битката. Достатъчно, за да организират очевиден провал! И като сме стигнали до този въпрос, мой цапнат в езика патриоте и още символче на примитивни добродетели, кажи какви са твоите отношения с демократите?

Еблинг Майс не му обърна внимание.

— Ти пък какво знаеш за това? А какво ще кажеш тогава за по-нататъшното отстъпление и загубата на половината от Сиуена? Пак ли демократите?

— Не! Не демократите! — дребният човек остро се усмихна. — Ние отстъпваме. Фондацията винаги е отстъпвала при атака, докато неминуемият ход на историята не се обърне в наша полза. Тъй наречените „подземни“ от демократите вече издадоха манифест призоваващ за помощ и вярност към правителството. Това може да е хитрост, претекст за по-голямо предателство, но мога добре да го използвам, а пропагандата с този манифест ще има ефект, какъвто пълзящите предатели не са планирали. И така е по-добре, отколкото…

— По-добре от какво, Индбър?

— Съди сам. Преди два дни тъй наречената Асоциация на независимите търговци обяви война на Мулето и флотът на Фондацията с един замах е подсилен с хиляда кораба. Виждаш, че Мулето стигна доста далече. Но той ни намери разделени и скарани помежду си, а под натиска на неговите атаки ние се обединяваме и ставаме силни. Той трябва да загуби! Това е неминуемо — както винаги!

Майс все още изразяваше скептицизъм:

— В такъв случай ми кажи, че Селдъновият план е включвал даже случайната поява на мутант!

— Мутант! Аз не мога да го различа от човешко същество, ти също, но се доверяваме на думите на един бунтовен капитан, няколко младежи-чужденци, че и някакъв глупав фокусник-шут в добавка… Забравяш и заключителното доказателство за това — твоето собствено.

— Моето собствено? — за миг Майс изглеждаше стреснат.

— Твоето собствено! Криптата на времето ще се открехне след девет седмици. Какво следва? Тя се отваря при криза. Ако тази атака на Мулето не е кризата, къде е „истинската“, тази, заради която ще се разтвори Криптата? Отговори ми, тлъста топко!

— Съгласен съм, щом от това ти става по-леко. Но въпреки това, окажи ми една милост. Именно в случай… Ако в речта на Селдън се окаже, че той говори нещо не съвсем… С две думи, разреши ми да присъствам на Великото отваряне!

— Хубаво. Сега се махай! И стой далече от погледа ми тези девет седмици!

— С превелико удоволствие, Ваше ужасничество! — промърмори Майс на себе си, когато излизаше.

18. Падането на Фондацията

В Криптата на времето цареше странна атмосфера. Това не беше атмосфера на упадък или загниване, защото помещението бе добре осветено, с бързи, сменящи се цветни картини по стените, а множеството неподвижни удобни кресла като че ли бяха предназначени за вечна употреба. Атмосферата не създаваше и впечатление за древност, защото изминалите три века не бяха оставили забележими белези. Тук нищо не се набиваше в очи, не предизвикваше специално търсено страхопочитание или благоговение, а поразяваше единствено със своята ежедневна простота, която напомняше за съществуването на отвъдното.

Но нещо все пак липсваше — и това нещо трябваше да се намира в центъра на кристалния куб, който заемаше половината стая с блестящата си празнота. Четири пъти за три века живото изображение на Хари Селдън бе седяло тук и бе говорило. Последните два пъти — без публика.

В продължение на три века и девет поколения тук бе стоял старецът, който беше видял великите дни на проектираната от него Империя и все още знаеше повече за Галактиката на своите прапраправнуци, отколкото самите те сега.

Празният куб търпеливо чакаше.

Пръв пристигна кметът Индбър III, който си бе пробивал път с церемониалната си наземна кола през смълчаните тревожни улици. Заедно с него пристигна и собственото му кресло, по-високо и по-широко от тези в Криптата. То беше сложено пред другите и така Индбър доминираше над всичко, освен над празния кристал пред себе си. Служителят от лявата му страна почтително наведе глава.

— Ваше превъзходителство, завършена е подготовката за възможно най-широкото по обхват предаване в ефир на Вашето обръщение тази нощ.

— Добре. Междувременно продължавайте с излъчването на специализираните програми за Криптата на времето, но без каквито и да било предсказания, спекулации и други такива с темата. Реакцията на народа все още ли е задоволителна?

— И още как, Ваше превъзходителство! Широко разпространените преди порочни слухове за бъдещето прогресивно намаляват за сметка на доверието.

— Чудесно! — той отпрати мъжа и нагласи придирчиво шалчето си.

Беше дванадесет без двадесет.

Избраните от групата на най-стабилните „опори“ на кметството лидери на най-големите търговски организации се появяваха поединично или на двойки, като демонстрираха степен на парадност, подобаваща на техния финансов статус и благоволението на кмета. Всеки се представяше на Индбър, получаваше една-две милостиви думи и сядаше на определеното му място.

Дойде и Ранду, съвсем несъответстващ и чужд на цялата предвзета церемониалност тук. Той си проправи път към стола на кмета.

— Ваше превъзходителство! — каза той и се поклони.

Индбър се намръщи.

— Не ти е била определяна аудиенция!

— Ваше превъзходителство, моля за такава от една седмица.

— Съжалявам, но не бих желал да разисквам държавни проблеми при появата на Селдън…

— Ваше превъзходителство, аз също съжалявам, но трябва да Ви помоля да отмените Вашата заповед, според която корабите на независимите търговци се разпределят между флотилиите на Фондацията.

— Сега не е време за дискусии! — кметът чак се изчерви от гняв, че го прекъснаха.

— Ваше превъзходителство, сега е единственото подходящо време! — настойчиво зашепна Ранду. — Като представител на Независимите търговски светове аз Ви казвам, че на подобна заповед няма да се подчиним. Тя трябва да бъде отменена, преди Селдън да ни обясни нашите проблеми. Когато извънредното положение настъпи, ще бъде твърде късно за помирение и нашият съюз ще се разпадне.

Индбър хладно погледна към Ранду.

— Ти съзнаваш ли, че именно аз ръководя военните сили на Фондацията? В такъв случай имам ли или нямам право да определям сам военната политика?

— Ваше превъзходителство. Вие имате право, но някои неща са нецелесъобразни!

— Аз не виждам никаква нецелесъобразност. При днешното положение на нещата е опасно вашите хора да се оставят да образуват свои флотилии. Когато действаме поотделно, попадаме в лапите на врага. Трябва да сме единни, търговски посланнико, както във военно, така и в политическо отношение!

Ранду почувства как гърлото му се сви и пропусна да започне изречението с титлата, както подобава:

— Сега се чувствате сигурен, защото Селдън ще говори, и затова се изправяте срещу нас. А само преди месец Вие бяхте мек и отстъпчив, когато нашите кораби разбиха Мулето при Терил. Трябва да Ви напомня, сър, че флотът на Фондацията е този, който е бил побеждаван пет пъти в открити сражения, а също и това, че корабите на Независимите търговски светове са извоювали всичките Ви победи.

Индбър застрашително се намръщи.

— Повече не си добре дошъл на Терминус, посланик! Твоето отзоваване ще бъде поискано още тази вечер. Освен това, връзката ти с подривните сили на демократите на Терминус ще бъде — и вече е — разследвана.

— Когато аз напусна — заяви Ранду, — нашите кораби ще си тръгнат с мен. Не знам нищо за вашите демократи. Знам само, че фондацианските кораби са капитулирали пред Мулето заради предателство от страна на висшите офицери, а не на екипажите, демократите или който и да било друг. Казах Ви, че двадесетте кораба на Фондацията са капитулирали при Харлегор по заповед на техния общ адмирал, без да бъдат повредени или победени. Адмиралът е Ваш близък съдружник — председателствал е на делото на моя племенник, когато той се върна от Калгън. Това не е единственият случай, който ни е известен, и нашите кораби не смятат да рискуват под командването на потенциални предатели!

— Ще бъдеш задържан под стража, щом излезеш от това помещение, посланик! — бе отговорът на Индбър.

Ранду се отдалечи под мълчаливите презрителни погледи на отбраните водачи на Терминус.

Беше дванадесет без пет.

Байта и Торън вече бяха пристигнали. Те седяха на задните столове и помахаха на Ранду, когато той мина край тях.

Ранду ласкаво се усмихна.

— И след всичко това сте тук! Как го направихте?

— Магнифико беше нашият пропуск — засмя се Торън. — Индбър настоява за негова видеоорганна композиция, посветена на Криптата на времето — със себе си, без съмнение, в главната роля. Магнифико отказа да дойде без нас и по това нямаше възражения. Еблинг Майс също е с нас или поне беше доскоро. Пак е изчезнал нанякъде! — той с тревога добави: — Защо питаш? Какво се е случило, чичо? Не изглеждаш добре!

Ранду кимна в отговор.

— Има защо. Настъпват лоши времена, Торън. Страхувам се, че когато приключат с Мулето, ще дойде и нашият ред.

Една огромна фигура в бяло се приближи и ги поздрави със скован поклон.

Черните очи на Байта се засмяха и тя подаде ръка.

— Капитан Притчър! Да не сте дежурен?

Капитанът пое ръката й и се наведе ниско.

— Нищо подобно! Доколкото разбрах, доктор Майс е съдействал за появата ми тук, но това е само временно. Утре се връщам в Защитния корпус. Колко е часът?

Беше дванадесет без три. Магнифико беше самото олицетворение на смущение и сърдечни терзания. Тялото му отчаяно се кривеше, водено от вечния стремеж да остане скрито от чуждите очи. Дългият му нос беше със свити ноздри, а големите му, сведени надолу очи едва се вдигаха за по някой и друг бърз поглед. Той се вкопчи в ръката на Байта и когато тя се наведе, й прошепна:

— Мислиш ли, моя лейди, че всички тези височества, които са тук, ще останат на концерта, когато аз… когато засвиря на видеооргана?

— Всичките, сигурна съм! — увери го Байта. — И съм убедена, че ще те смятат за най-великолепния музикант в Галактиката, а твоят концерт ще бъде най-прекрасният, който са виждали, така че просто се стегни и седни нормално. Трябва да се представиш добре.

Той слабо се усмихна на престореното й мръщене.

Беше точно дванадесет…

… И кристалният куб не бе вече празен. Едва ли някой беше видял самото появяване — в първата секунда все още нямаше никой, а на следващата той беше вече тук…

В куба имаше един човек в инвалидна количка — старец, на чието сбръчкано лице светеха ясни очи. Гласът му, когато заговори, беше най-жизненото нещо в него. В скута му имаше една книга. Гласът обгърна всичко:

— Аз съм Хари Селдън!

Той говореше през оглушително напрегнато мълчание.

— Аз съм Хари Селдън. Не знам дали изобщо им някой тук, но това няма значение. Досега няколко път съм се опасявал за нарушаването на плана. През първите три века процентната вероятност за неотклонение беше 94,2! — той замълча с усмивка и после прибави меко: — Между другото, ако някой от вас е прав, нека седне. Ако на някого му се пуши, моля — правете го! Аз не съм тук тялом и не се нуждая от церемонии. А сега нека да се запознаем с днешния проблем. За пръв път Фондацията се е сблъскала с — или може би е в последните фази преди — една гражданска война. Досега атаките отвън са били спирани и това е неминуемо според строгите закони на психоисторията. Сегашната атака идва от една доста недисциплинирана външна група от Фондацията и е насочена срещу твърде авторитарното правителство. В резултат на назрялата необходимост резултатите са очевидни…

Достолепието на знатната публика започна да се разпада. Индбър бе наполовина извън креслото си. Байта се огледа разтревожено. За какво говореше великият Селдън? Тя беше пропуснала няколко думи, но…

— … така че компромисът не е нужен поради две причини. Бунтът на независимите търговци въвежда елемент на нова несигурност за правителството, защото се разраства твърде уверено. Елементът на борбеност е възстановен. При все че бунтът е потушен, здравословният растеж на демокрацията…

Чуваха се отделни гласове. Шепотът нарастваше и в него се усещаше паника.

— Защо той не говори за Мулето? Търговците никога не са се бунтували! — каза Байта на ухото на Торън, но той само сви рамене.

Селдън продължаваше бодро през нарастващия хаос:

— … новото и непоколебимо коалиционно правителство е необходима и благотворна последица от логическата гражданска война във Фондацията. И сега само остатъците от старата Империя стоят на пътя на последващото разширение, а с тях, поне през близките години, в никой случай няма да имате проблеми. Разбира се, аз не мога да ви разкрия същността на следващата кр…

В невероятната врява устните на Селдън се движеха безшумно.

Еблинг Майс, който седеше до Ранду, почервеня и изрева:

— Селдън е предвидил грешна криза! Твоите търговци някога планирали ли са война?

Ранду отвърна тихо:

— Да, планирахме, но заради Мулето тя беше отложена.

— Тогава Мулето е привнесена фигура, непредвидена от психоисторията на Селдън!… Какво ще стане сега?

В настъпилата изведнъж мъртва тишина Байта откри, че кубът отново е празен. Атомният блясък на стените помръкна, меката струя кондициониран въздух изчезна.

Някъде навън пискливият звук за въздушна тревога от сирените се усилваше и спадаше последователно, а Ранду оформи три думи само с устните си:

— Атака от космоса!

Еблинг Майс поднесе ръчния си часовник към ухото си и изрева:

— В името на Галактиката, спрете! Има ли часовник в залата, който да върви?

Двадесет китки се вдигнаха към двадесет уши и за по-малко от двадесет секунди стана ясно, че всички часовници са спрели.

— Тогава… — Майс изказа страшното си опасение. — Тогава някак си е блокирана цялата атомна енергия на Терминус и значи Мулето атакува!

Воят на Индбър надви шума:

— Заемете местата си! Мулето е на петдесет парсека от тук…

— Беше миналата седмица! — изкрещя Майс. — Точно сега бомбардира Терминус!!!

Байта усещаше как я обзема дълбока депресия. Тя се чувстваше схваната и тежка, а дъхът й с болка преминаваше през свитото й гърло.

Шумът на събиращите се отвън тълпи стана ясно доловим. Вратите се отвориха и влезе един обезпокоен служител, който бързо заговори на Индбър.

— Ваше превъзходителство… — шепнеше той, — в града няма транспорт, нито една комуникационна линия не работи… Десети флот докладва, че е разбит, и корабите на Мулето са над атмосферата! Генералният щаб…

Индбър се сви и грохна безпомощно на пода. В цялата зала настана мъртва тишина. Дори нарастващата тълпа отвън беше изплашена, но мълчалива и над всичко бе надвиснал ужасът на вледеняващата паника.

На Индбър му помогнаха да стане. Поднесоха му вино. Той размърда устни още преди да се отворят очите му и произнесе една единствена дума:

— Капитулация!

Байта откри, че ей сега ще закрещи — не от мъка или унижение, а от огромно черно отчаяние. Еблинг Майс я хвана за ръкава:

— Ела, млада лейди…

И тя беше безцеремонно издърпана от креслото си.

— Напускаме! — нареди Майс. — И вземи твоя музикант с теб — пълните устни на учения бяха безцветни и трепереха.

— Магнифико… — извика Байта слабо.

Палячото се тресеше от ужас. Очите му бяха стъклени.

— Мулето! — пищеше той. — Мулето идва за мен!

Той диво скочи, когато Байта го докосна. Торън се обърна бързо и вдигна юмрука си. Магнифико се отпусна в безсъзнание от удара и Торън го вдигна като чувал на рамото си.

На следващия ден порой от грозни черни бойни кораби се изля върху космодрумите на Терминус. Генералът, който бе водил атаката, победно прекоси пустата главна улица на Терминус Сити в наземна кола, чуждестранно производство. Тя се движеше през град, където нито един атомен двигател на работеше.

Прокламацията за капитулация бе съставена двадесет и четири часа след минутата, в която Селдън се появи пред предишното правителство на Фондацията.

От всички фондациани единствено независимите търговци все още се държаха и срещу тях бяха хвърлени всички сили на Мулето — завоевателят на Фондацията.

19. Търсенето започва

Самотната Хейвън — единствената планета на единична звезда от галактически сектор, разхвърлян накъсано в пространството, беше като под обсада.

Строго военно погледнато, тя наистина беше под обсада, защото на по-малко от двадесет парсека около нея нямаше друго галактическо пространство, което да не е под контрола на Мулето. От четири месеца след падането на Фондацията комуникациите на Хейвън бяха прекъснати, както се прекъсва паяжина. Корабите на планетата се бяха събрали на родния си свят и Хейвън се превърна във военна база сама на себе си. Планетната обсада се стесняваше и това налагаше усещането за безпомощност и неминуема гибел…

Байта си проправяше път през розовите пътеки край редицата млечнобели, покрити с пластик маси. Тя откри мястото си чрез сляпо пресмятане. Седна на високия стол без облегалка, отговори механично на поздравите, разтри умореното си сърбящо око с опакото на натежалата си длан и се пресегна за менюто.

Почувства силно вътрешно отвращение от обявените в менюто разнообразни ястия от култивирани гъби които представляваха голям деликатес на Хейвън, но според нейния фондациански вкус бяха напълно неядивни. Изведнъж чу хълцане близо до себе си и повдигна глава.

Досега представата й за Джуди беше съвсем повърхностна — безцветна, чипоноса, индиферентна блондинка, която сядаше да се храни диагонално срещу нея. Но в момента Джуди плачеше, бършеше се с мокра носна кърпа и се давеше в ридания, докато лицето й се покриваше с червени петна. Нейният безформен противорадиационен костюм се беше свлякъл по раменете, а прозрачната й защитна маска на лицето бе паднала в десерта й, където и си стоеше.

Байта се присъедини към три момичета, които си бърбореха на вечната тема за неефективните козметични средства за омекотяване на коса.

— Какво й става? — прошепна тя.

Едната се обърна към нея и дискретно сви рамене.

— Не знам! — после, явно почувствала неадекватността на жеста си, тя дръпна Байта настрани. — Имала е труден ден, предполагам. И се безпокои за съпруга си.

— Той в Звездния патрул ли е?

— Да.

Байта приятелски протегна ръка към Джуди.

— Защо не се прибереш у дома, Джуди?

Джуди погледна към нея, полувъзмутена от чуждата намеса:

— Веднъж вече си ходих в къщи тази седмица…

— Значи ще станат два пъти. Ако не го направиш сега, сигурно другата седмица ще ти се наложи да излизаш три пъти — така че си върви в къщи, без да проявяваш излишен патриотизъм. Някоя от вас, момичета, да работи в нейния отдел? Е, тогава се погрижи за картата й! И по-добре първо мини през умивалнята, Джуди, за да се пооправиш, преди да се прибереш. Хайде, напред! Изчезвай!

Байта се върна на мястото си и отново взе менюто с мрачно успокоение. Такива настроения бяха прилепчиви. Едно плачещо момиче можеше да докара до нервен срив целия си отдел в тези напрегнати дни.

Тя направи с нежелание своя избор, натисна съответните бутони до лакътя си и върна менюто на мястото му.

Тънкото мургаво момиче срещу нея каза:

— Ако всяка от нас заплаче, къде ще ни излезе краят, а?

Нейните пълни устни се движеха бързо и Байта забеляза, че краищата им са внимателно очертани, сякаш за да изразят нарочно тази изкуствена полуусмивка, която иронично придружи последните и думи.

Байта оцени намека с осъдителен поглед и приветства пристигането на обяда си, когато повърхността на нейната маса хлътна навътре и храната се появи. Тя внимателно разкъса опаковката и предпазливо задейства с приборите, докато чакаше яденето да изстине.

— Не можеш ли да мислиш за нещо друго, освен за това, Хела? — обърна се тя към момичето.

— О, да — съобщи Хела, — мога! — небрежно, но вещо тя задейства с пръст малък отвор, за да предизвика миниатюрната атомна експлозийка, която запали цигарата й. — Например… — Хела скръсти тънките си, добре поддържани ръце под брадичката си, — мисля си, че може да се разберем с Мулето и да спрем цялата тази глупост, макар че тогава ще бъде трудно да изчезнеш… ъъ… тъкмо когато Мулето се появи.

Изражението на Байта си остана спокойно. Гласът й звучеше равно:

— Не ти се е случвало да имаш брат или съпруг на сражаващите се кораби, нали? Не! И всичките кредити, които съм виждала накуп не могат да бъдат причина да се жертват братя, съпрузи или който и да било друг!

— Забравяш, че ако отстъпим и капитулираме, жертвите ще бъдат много повече!

— Фондацията капитулира и там настана мир. А нашите мъже са далеч и цялата Галактика е срещу нас.

Байта сви рамене и изромоли мелодично:

— Страхувам се, че това е единственото нещо, което те безпокои! — после се върна към зеленчуковото си ястие, констатирайки лепкавата тишина, настанала около нея.

Никой, който би могъл да ги чуе, не се погрижи да отговори на цинизма на Хела. Байта излезе бързо, след като натисна бутона, с чиято помощ се разчистваше масата за следващата смяна.

Едно друго момиче, което седеше през три стола, прошепна на Хела:

— Коя беше тази?

Подвижните устни на Хела се размърдаха равнодушно:

— Тя е племенницата на нашия координатор. Не го ли знаеше?

— Тъй ли? — погледът на момичето потърси изчезващия гръб. — Какво прави тук?

— Просто така си стои. Не знаеш ли, че е модерно да си патриот? Това се смята за толкова демократично, че чак ми се повръща!

— Е, Хела — намеси се пълното момиче отдясно, — тя никога не е използвала чичо си, за да изпъкне сред нас! Защо не престанеш?

Докато говореше, последното момиче слушаше бърборенето на светлооката счетоводителка насреща. Думите й се сипеха бързо една след друга:

— … и тя е била в Криптата, знаеш я — когато Селдън говорил… Казват, че кметът бил бесен, и имало безредици, и всякакви други такива! Избягала, преди Мулето да е кацнал, и казват, че имала много вълнуващо бягство — преминала през блокадата, случило й се какво ли не… Чудя се защо не напише книга за това, тези военни книги стават много популярни напоследък, знаеш ли?! Също се чува, че била и на оная планета на Мулето — Калгън и…

Звънецът изписука и столовата лека-полека се изпразни. Гласът на счетоводителката се изгуби в общия звуков фон и пълничкото момиче успяваше да я прекъсне само с условното „Така ли-и-и?“ на подходящите места.

Когато Байта се върна в къщи, светлините в пещерата вече намаляваха и се спускаше мрак, който означаваше сън за почтените и трудолюбивите.

Торън я посрещна на вратата с резен хляб, намазан с масло, в ръката си.

— Къде беше? — попита той с пълна уста. После по-ясно добави: — Приготвил съм разни нещица за вечеря, но ако не се вкусни, няма да ми се сърдиш!

Тя удивено го разглеждаше.

— Тори, къде е униформата ти? Защо си цивилен?

— Заповеди, Байта! Ранду се е затворил с Еблинг Майс и откровено казано, не знам какво става.

— Ще тръгна ли и аз с вас? — тя импулсивно се притисна към него и той трябваше да я целуне, преди да отговори.

— Иска ми се да вярвам. Но може би ще бъде опасно…

— А кое не е опасно?

— Права си… А, да, вече изпратих за Магнифико, сигурно и той ще дойде с нас.

— Имаш предвид, че концертът му във фабриката за двигатели ще бъде отложен?

— Очевидно.

Байта мина в следващата стая и седна пред храната, съвсем точно определена като „разни нещица“. Тя бързо раздели сандвичите за двамата и отбеляза:

— Много неприятно, че концертът се отменя. Момичетата във фабриката се надяваха да го видят, пък и Магнифико така се готвеше за него… Господи, толкова е странен!

— Той просто събужда майчиното ти чувство, Байта, това е всичко. Някой ден ще имаме дете и тогава ще престанеш да обръщаш такова специално внимание на Магнифико.

Байта отговори, дъвчейки:

— Ядосваш се, че не си единственият, който възбужда това чувство! — тя остави сандвича си и се замисли. — Тори?

— Ммм?

— Тори, бях в Сити Хол — в Бюрото по продукцията. Затова закъснях днес.

— И какво прави там?

— Е… — тя се поколеба. — Това стана някак постепенно… Получи се така, че не мога да работя повече във фабриката. Там липсва всякакъв дух… Момичетата започват да плачат без реална причина. Тези, които не се разболяват, стават мрачни. Цупят се на всичко. В моята секция например, продукцията не е и четвърт от това, което се произвеждаше, когато дойдох, и няма ден, в който всички работнички да са по местата си!

— Добре… — каза Торън, — ти отиде в Бюрото по продукцията. После какво?

— Зададох им няколко въпроса. И знаеш ли, Тори, оказа се, че е така навсякъде по Хейвън! Производството спада, нарастват недоволството и подстрекателствата към бунт. Шефът на Бюрото просто свиваше рамене — след като седях повече от час в приемната, за да се срещна с него, и той ме прие само защото съм племенницата на координатора — ми обясни, че това не е в сферата на неговата компетентност. Честно казано, не мисля, че изобщо го е грижа!

— Не се разстройвай, Байт!

— Така е, не му пука! — тя беше разгорещена и напрегната. — Казвам ти, че нещо не е наред. Това е същият ужасяващ стрес, в който изпаднах в Криптата, когато Селдън изчезна. Изпитал си го и ти.

— Да, Байт.

— Е, този стрес се върна! — тя продължи по-остро. — И ние никога няма да успеем да устоим на Мулето. Даже да имахме суровините, ние сме изгубили сърцата си, духа си, своята воля. — Тори, няма смисъл да се борим!…

Торън не си спомняше Байта някога да е крещяла, тя не крещеше и сега. Поне не видимо. Но Торън сложи ръка на рамото й и прошепна:

— Забрави това, бебчо! Знам какво имаш предвид, но тук няма нищо…

— Да, няма нищо, което можем да сторим! Всички го казват — просто седим и чакаме гилотината да се стовари отгоре ни! — тя се върна към сандвичите и чая си.

Торън оправяше леглата безшумно. Навън бе съвсем тъмно.

Като новоназначен координатор на конфедерацията на Хейвънските градове (пост, заеман само във военно време), Ранду беше настанен по негова собствена молба в една стая на най-горните етажи, от прозорците на която той можеше да вижда покривите и зеленината на града. Сега, при отслабването на пещерното осветление, в града сенките отстъпваха, но досега Ранду не бе имал време да се замисля за символиката на това явление.

Той се обърна към Еблинг Майс, чиито ясни, малки очи изглежда не се интересуваха от нищо друго, освен от пълната с червена течност чаша, и рече:

— Казват, че когато на Хейвън пещерното осветление угасне, тогава настава време за сън на почтените и трудолюбивите.

— Толкова късно ли си лягате?

— Не! Извинявай, че те извиках по това време, Майс. Напоследък повече харесвам нощта, отколкото дните. Не е ли странно? Народът на Хейвън вече привикна към факта, че липсата на светлина означава сън. Аз също, но сега е по-различно…

— Ти се криеш — заяви Майс. — През деня си обграден от хора, чувстваш техните погледи, изпълнени с надежда и това е трудно да се издържа. Но през нощта си свободен!

— Ти също ли го изпитваш? Това отвратително пораженческо настроение?

Еблинг Майс бавно кимна.

— Да. Това е масова психоза, излишна масова паника. В името на Галактиката, Ранду, какво очакваш? Цялата култура на Фондацията се основава на сляпата, непреклонна вяра, че народният герой от миналото е планирал всичко и се е погрижил за всяка подробност от техния нищожен животец. Налагането на такива мисловни модели предизвиква това, което се нарича ad religio[52], ако разбираш какво имам предвид!

— Не съвсем…

Майс не беше много въодушевен от необходимостта да обяснява, а и никога не е бил въодушевяван от подобно нещо. И сега той изръмжа, изгледа дългата пура, която въртеше из пръстите си, и най-сетне каза:

— Непреклонната вяра предполага силна ответна реакция. Такава вяра в никой случай не може да бъде разклатена при единичен голям шок, но той успява да причини доста страшен вътрешен срив. В по-добрия случай резултатите са истерия, ужасно чувство за несигурност. В по-лошия се стига до лудост и самоубийство.

Ранду гризеше нокътя на палеца си:

— С други думи, когато Селдън ни изостави, нашата опора изчезна, а ние сме се облягали на нея толкова дълго, че мускулите ни са атрофирали и не можем да се задържим без опората.

— Точно така. Това е тромава метафора, но си прав.

— А при теб, Еблинг, как са твоите мускули?

Психологът всмукна от пурата си и издиша кълбо дим.

— Ръждясали са, но не и атрофирали. Моята професия ми налага поне отчасти независимо мислене.

— Виждаш ли някакъв изход?

— Не, но би трябвало да има. Може Селдън да не е предвидил Мулето. Може да не ни е гарантирал победа, само че в такъв случай не ни е гарантирал и провал. Той просто е излязъл от играта, а ние сме започнали своя собствена игра. Мулето трябва да бъде ликвидиран.

— Как?

— По начина, по който може да бъде ликвидиран всеки — като се атакува слабото му място. Виж, Ранду, Мулето не е супермен. Ако в крайна сметка бъде унищожен, всеки ще разбере това. Просто засега той е неизвестен, а легендите се разпространяват бързо. Предполага се, че е мутант. Е, и какво от това? Само за най-невежествения човек „мутант“ и „супермен“ означават едно и също нещо. А в действителност не е така.

Пресметнато е, че всеки ден в Галактиката се раждат няколко милиона мутанти. Няколко милиона, но при всички, с изключение на един или два процента, измененията могат да бъдат открити само чрез микроскопско и химическо изследване. От тези един или два процента макромутанти — тези, при които мутациите се забелязват с просто око или с малко усилие — всички, освен един-два процента, са уроди, на които мястото им е в цирковете, лабораториите или в гробищата. От останалите няколко макромутанти почти всички са безвредни куриози, необичайни в някои отношения и нормални или дори субнормални във всичко останало. Разбираш ли, Ранду?

— Да, но какъв е Мулето?

— Да предположим, че той действително е мутант. Тогава можем да допуснем, че разполага с някои способности, несъмнено мисловни, които могат да бъдат използвани за завладяването на светове. В други отношения той без съмнение има слабости, които трябва да бъдат открити. Освен това той няма да е толкова потаен и да се крие от хората, ако тези слабости не са очевидни и фатални. Но само ако е мутант!

— Има ли друга алтернатива?

— Може и да има. Доказателствата за мутацията са събрани от капитан Хан Притчър от Разузнаването на Фондацията. Той е извадил заключенията си от бледите спомени на тези, които твърдели, че познават Мулето — или някой, който може и да е бил Мулето — от неговото раждане и детство. Но тогава Притчър е пипал много повърхностно и тези доказателства, които е намерил, спокойно може да са подхвърлени от Мулето за неговите собствени цели, защото той сам е спомогнал да се установи репутацията му на мутант супермен.

— Много интересно. И от кога смяташ така?

— Никога не съм смятал така, ако трябва да сме точни. Това е просто алтернатива, която си струва да бъде разгледана. Например, Ранду, представи си, че Мулето използва форма на излъчване, способна да подтиска мисловните процеси така, както разполага с поглъщател на атомното поле. Тогава какво, а? Може ли по този начин да се обясни това, което се е стоварило върху нас сега — и онова, което се случи с Фондацията?

Ранду изглежда бе изпаднал в лошо настроение. Каза:

— А какво показаха твоите собствени изследвания на шута на Мулето?

Еблинг Майс се поколеба:

— Безполезен е засега. Говорех нагло на кмета преди падането на Фондацията, само за да му повдигна духа, а също да запазя приповдигнат и своя. Но, Ранду, ако моите математически инструменти бяха съвършени, чрез палячото аз бих могъл изцяло да анализирам Мулето. И тогава щяхме да сме го хванали и да разгадаем странните аномалии, които вече ми правят впечатление…

— Такива, като…

— Помисли си, човече! Мулето разгроми флота на Фондацията с хъс, но още не се е наканил да нападне много по-слабия флот на независимите търговци. Фондацията падна само при едно духване, а търговците още се държат срещу цялата му сила. Той пръв използва поглъщателя си срещу атомните оръжия на търговците от Нимон. Елементът на изненадата ги погуби в онази битка, но те се противопоставиха на поглъщателя. Мулето никога няма да успее отново успешно да го използва срещу независимите. Затова пък, поглъщателят проработи срещу флота на Фондацията. Всъщност той сработи и в самата Фондация. Защо? Според нашите собствени представи всичко това изглежда нелогично. Следователно има неща, за които не сме осведомени!

— Предателство?

— Това са глупости, Ранду! Най-обикновено дрънкане! Нямаше човек във Фондацията, който да не вярва в победата, и няма такъв, който би изневерил на печелившата страна.

Ранду се приближи към извития прозорец, невиждащо се взря в невидимото и каза:

— Да, но сега сме сигурни, че ще загубим, дори Мулето да има хиляди слабости, дори да е изтъкан като дупчеста мрежа от недостатъци…

Той не се обърна. Ръцете му нервно се опипваха зад гърба, докато говореше:

— Ние избягахме лесно след случката в Криптата, Еблинг! Сигурно са избягали и други. Поне неколцина. А повечето не го направиха. На поглъщателя може да се противостои, само че това изисква изобретателност и известни усилия. Всички кораби на Фондацията можеха да се придвижат до Хейвън или някоя друга планета наблизо, както направихме ние. Но никой не го направи. Всъщност, те дезертираха и се присъединиха към врага. „Подземните“ от Фондацията, на които се осланяха толкова хора, също не направиха нищо. Мулето беше достатъчно умен, за да обещае гаранции за собствеността и печалбите на великите търговци и те веднага се присъединиха към него.

Еблинг Майс бе упорит:

— Плутократите винаги са били против нас!

— Но те винаги са разполагали със силата, нали? Слушай, Еблинг, имаме причина да вярваме, че Мулето или неговите хора вече са установили връзки с влиятелните хора сред независимите търговци. Най-малко десет от двадесет и седемте търговски свята са се присъединили към Мулето. Може би още десетина се колебаят. Даже на Хейвън има личности, които няма да се чувстват зле под властта на Мулето. Това подхранва непреодолимото изкушение да се използва крайно опасна политическа сила, щом това ще усили икономическата власт.

— Мислиш, че Хейвън не може повече да се бори с Мулето?

— Мисля, че Хейвън не го желае! — Ранду обърна обезпокоеното си лице към психолога. — Мисля, че Хейвън очаква капитулацията си. Затова те повиках тук. Искам да напуснеш Хейвън!

— Вече? — Еблинг Майс бе удивен, а Ранду се почувства ужасно изморен.

— Еблинг, ти си най-великият психолог на Фондацията. Истинските майстори психолози са си отишли със Селдън, но ти си най-добрият, когото имаме сега, и си нашата единствена възможност да унищожим Мулето. Само че ти не можеш да направиш нищо тук. Трябва да отидеш там, където е останало нещо от Империята!

— Трантор?

— Точно така. Това, което е било Империя някога, сега е само голи кости, но все трябва да е оцеляло нещичко в центъра. Те имат записи там, Еблинг! Ще можеш да прочетеш повече за математическата психология, може би — достатъчно, за да разтълкуваш мозъка на палячото. Той ще дойде с теб, разбира се!

— Съмнявам се, че би искал да го направи, дори и от страх пред Мулето, освен ако племенницата ти не дойде с него! — отвърна сухо Майс.

— Знам. Торън и Байта заминават с теб по тази причина. Освен това, Еблинг имаме и друга голяма цел. Хари Селдън основал две фондации преди три века — по една във всеки край на Галактиката. Трябва да откриеш тази втора Фондация!

20. Конспираторът

Дворецът на кмета — или по-точно това, което някога бе негов дворец — се извисяваше като огромен огън в тъмнината. Градът изглеждаше спокоен след окупирането и въвеждането на комендантски час, а мъгливото млечно сияние на великите галактически лещи с разсипани тук-там самотни звезди изпълваше небето над Фондацията.

За три Века Фондацията бе прераснала от частен проект на малка група учени в търговска империя, разпростряла пипалата си далеч навътре в Галактиката, ала само за половин година тя се бе сгромолясала от висотата си до положението на една от многото завоювани провинции.

Капитан Хан Притчър отказваше да възприеме това.

Мрачната нощ над града и превзетият от натрапниците дворец бяха символи на това падение, но Притчър, който чакаше пред външната врата на двореца с малка атомна бомба под езика си, отказваше да го разбере.

Силуетът му се смали — капитанът бе навел глава. Прошепна съвсем тихо:

— Алармената система си е, както винаги е била, капитане. Продължавай, тя няма да засече нищо!

Той предпазливо прекрачи под ниската арка и по-надолу през това, което някога беше градината на Индбър.

Преди четири месеца Криптата на времето се бе отворила. Той пазеше спомена за това събитие, цял и невредим, макар и да го бе заключил в себе си, но отделни моменти изплуваха в паметта му — нежелани, предимно през нощта…

Старият Селдън, който изричаше благосклонните си думи — толкова неверни! — и пълната бъркотия… Индбър, с кметския си неподходящо светъл костюм и с безчувственото си лице… Ужасените тълпи, които бързо се трупаха в очакване на неизбежната дума „капитулация“… Младият мъж, Торън, изчезващ през страничната врата с шута на Мулето, метнат върху рамото му…

И той самият, успял да се измъкне някак си от всичко това, озовал се пред своя, отказващ да работи, автомобил…

Проправяше си път през тълпата без водачи, която напускаше града, без да знае накъде отива…

Сляпо вървеше към различните „миши дупки“, където бяха или където някога са били щабовете на „подземните“ демократи, провалени и разбити за осемдесет години…

А „мишите дупки“ бяха празни…

На следващия ден чуждите черни кораби бяха видими в небето, потъващи кротко зад отрупаните сгради на близкия град. Капитан Хан Притчър чувстваше как го заливат отчаяние и безпомощност.

И той започна пътуването си…

За тридесет дни бе изминал около двеста мили пеша. Смени дрехите си с тези на един работник от хидропонните фабрики, чието тяло откри встрани от пътя, пусна си разкошна червеникавокафява брада… И успя да намери това, което беше останало от „подземните“.

Градът се наричаше Нютон. Жилищният квартал, някога елегантен, сега бе натопен в мизерия и мръсотия, с къщи, които наподобяваха безлични редници в строя. Видя един мъж с малки очи и масивни кости, който непоклатимо облягаше якото си тяло край една полуотворена врата. Възлести юмруци издуваха джобовете му.

— Идвам от Миран! — промърмори Притчър.

Мъжът мрачно отвърна с паролата:

— Миран е подранил тази година.

— Не повече от миналата! — бе отговорът на капитана.

Мъжът не се отстрани и го запита:

— Кой си ти?

— Ти не си ли Лисугера?

— Винаги ли отговаряш с въпроси?

Капитанът дълбоко си пое дъх и мрачно съобщи:

— Аз съм Хан Притчър, капитан от флотата и член на демократичната „подземна“ партия. Сега ще ме пуснеш ли да вляза?

Лисугера се отдръпна и каза:

— Истинското ми име е Орум Пали — той протегна ръката си и капитанът я разтърси.

Стаята беше обзаведена добре, но не разточително. В единия ъгъл имаше декоративен книгофилмов проектор, в който военният поглед на капитана лесно разпозна маскиран бластер с респектиращ калибър. Лещата проектор скриваше дулото и можеше да бъде контролирана от разстояние.

Лисугера проследи погледа на брадатия си гост и слабо се усмихна.

— Това е от дните на Индбър и неговите безсърдечни вампири. Не би могло да свърши много работа срещу Мулето, а? Нищо не може да ни помогне срещу Мулето. Гладен ли си?

Лицевите мускули на капитана се стегнаха под брадата му и той кимна.

— Ще отнеме само минутка, ако нямаш нищо против да почакаш — Лисугера извади няколко тенекиени кутии от бюфета и постави две от тях пред Притчър.

— Дръж си пръста върху тях и ги отвори, когато стане достатъчно топло. Моят терморегулатор излезе от строя. Такива неща ти напомнят, че има война — или че имаше, а?

Бързите му думи звучаха весело, макар и да не бяха изречени с весел глас, но очите му останаха хладни и замислени. Той седна срещу капитана и каза:

— Ако нещо в теб не ми хареса, няма да остане друго, освен купчина пепел там, където седиш сега! Ясно ли е?

Притчър не отговори. Кутиите пред него се отвориха с усилие.

Лисугера вметна късо:

— Яхния е. Съжалявам, но с храната положението е малко зле…

— Знам — отвърна капитанът.

Той се хранеше бързо, без да поглежда нагоре.

— Виждал съм те веднъж! Опитвам се да си спомня, но брадата ти определено нарушава картинката — заяви Лисугера.

— Не съм се бръснал тридесет дни! — отговори капитанът и гневно продължи: — Какво искаш? Казах точната парола! Идентифицирах се!

Другият вдигна ръка:

— О, допускам, че наистина си Притчър. Но сега е пълно с такива, които независимо че знаят паролата и се идентифицират, са хора на Мулето. Чувал ли си някога за Ливау, а?

— Да.

— Той е с Мулето.

— Какво? Той…

— Да, той беше онзи, когото наричаха „Нямадасепредам“ — устните на Лисугера се движеха, сякаш се смееше, но някак беззвучно. — После беше Уилинг. С Мулето! Гери и Нод. И те са с Мулето! Защо не и Притчър? Как бих могъл да зная?

Капитанът само поклати глава.

— Но това не е същинският проблем — меко каза Лисугера. — Те би трябвало да знаят името ми, щом Нод си е сменил вярата — и тъй, щом ти се легитимираш, си в по-голяма опасност, отколкото аз, заради нашето познанство!

Капитанът приключи с яденето и се обърна.

— Ако ти нямаш организация тук, къде бих могъл да намеря някоя? Фондацията може да е капитулирала, но аз не съм!

— Така. Не можеш вечно да скиташ, капитане! Сега гражданите на Фондацията трябва да имат разрешителни за придвижване от град в град… Знаеше ли това? А също и индентификационна карта. Имаш ли? Освен това, офицерите от стария флот трябва да се регистрират в най-близкия окупационен щаб. Такива като теб, нали?

— Да! — гласът на капитана бе суров. — Мислиш, че бягам от страх? Бях на Калгън скоро след неговото завземане от Мулето. След по-малко от месец нито един от офицерите на стария военачалник не остана на свобода, защото те бяха готови военни водачи за някой бунт. „Подземните“ винаги са знаели, че нито една революция не би могла да успее, без да бъде подкрепена поне от една малка част на флота. Мулето очевидно също го знае.

Лисугера замислено кимна.

— Логично. Мулето е проницателен.

— Аз си смених униформата веднага, щом можах. Пуснах си брада. Освен това има някаква вероятност и други да са взели подобни мерки.

— Женен ли си?

— Жена ми е мъртва. Нямам деца.

— Значи си „имунизиран“ срещу заложници, а?

— Да.

— И искаш съвет от мен?

— Ако можеш да ме посъветваш изобщо!

— Не знам каква е политиката на Мулето или какво цели той, но на квалифицираните работници няма да навреди. Таксите се вдигат. Има истински бум в производството на всички видове атомни оръжия.

— Така ли? Звучи като продължение на нападенията

— Не знам. Ако Селдън не можа да си представи Мулето с цялата си психоистория, аз не се и каня да опитвам. Но ти носиш работни дрехи. Това ни дава една възможност, а?

— Аз не съм квалифициран работник.

— Изкарал си военен курс по атомистика, нали?

— Разбира се.

— Това е достатъчно. „Атъм-фийлд биърингс инкорпорейшън“ се намира тук в града. Кажи им, че имаш опит. Типовете, които са избягали от заводите при Индбър, все още бягат — само че сега от Мулето. Няма да ти задават въпроси, поне докато се нуждаят от работници, които да им изкарват хляба. Те ще ти дадат идентификационна карта и ще можеш да си поискаш стая в общежитията на корпорацията. Сега трябва да тръгваш!

Така капитан Хан Притчър от Националния флот се превърна в атомиста Ло Моро от четиридесет и пети цех на „Атъм-фийлд биърингс инкорпорейшън“. От агент на разузнаването той се спусна по социалната скала до равнището на „конспиратор“, което го доведе три месеца по-късно в бившата градина на Индбър.

Там капитан Притчър погледна дозиметъра, който държеше. Вътрешното защитно поле на двореца все още работеше и той трябваше да почака. На атомната бомба в устата му й оставаше още половин час живот. Внимателно я претъркули с езика си.

Когато дозиметърът потъна в злокобна тъмнина, капитанът бързо потегли напред.

До тук нещата вървяха добре.

Вече бе свикнал с мисълта, че животът на атомната бомба е и негов живот, а смъртта й освен негова смърт е и смърт на Мулето.

Приближаваше кулминацията на четиримесечната война с Мулето — война, която се бе разгоряла отново след бягството му от фабриката в Нютон…

Два месеца капитан Притчър беше носил оловни престилки и тежки защитни маски на лицето, а цялото му военно обучение бе останало в миналото му. Той беше лаборант, който си получава заплатата, прекарва си вечерите в града и никога не говори за политика.

Два месеца не беше виждал Лисугера.

А после, в един хубав ден, някакъв човек се препъна пред работната му маса и в джоба му се оказа парче хартия. На него беше написано „Лисугера“. Той го пусна в атомната камера, където то изчезна с малък проблясък и енергията се повиши с един милимикроволт, а Притчър се върна към работата си.

Същата нощ отиде в дома на Лисугера и взе участие в играта на карти с двама други мъже, за които само бе чувал, и с един, когото познаваше по лице и име. По време на играта, докато наддаваха, те си поговориха. Започна капитанът.

— Това е фундаментална грешка — каза той. — Вие живеете с несъществуващото минало. От осемдесет години нашата организация чакаше удобен момент. Бяхме заслепени от Селдъновата психоистория, един от принципите на която беше, че индивидът няма значение, той не прави историята и че комплекс от социални и икономически фактори го командва, превръща го в марионетка! — той внимателно нагласи картите си, огледа ги преценяващо и продължи, хвърляйки на масата своя залог:

— Защо не убием Мулето?

— Е, и какво добро ще ни донесе това? — попита грубо мъжът отляво.

— Виждате ли… — каза капитанът, отказвайки се от две карти, — това зависи от нашата нагласа. Какво е един човек — част от трилион. Галактиката няма да спре да се върти, защото някой е умрял. Да, но Мулето не е човек, а мутант. Той вече разруши плана на Селдън, и, ако започнете да анализирате всички намеци за него, ще се окаже, че той — един човекомутант е обезсмислил цялата Селдънова психоистория. Ако той не се бе родил, Фондацията нямаше да отстъпи. Ако спре да живее, тя повече няма да бъде победена от никого. Демократите се бориха с кметове и търговци осемдесет години безуспешно. Крайно време е да прибегнем и към убийство!

— Как? — вмъкна трезво Лисугера.

Капитанът бавно отвърна:

— Три месеца си блъсках безрезултатно главата над това. Дойдох тук и открих отговора за пет минути! — той хвърли поглед на мъжа отдясно, чието розово пъпешоподобно лице се усмихваше. — Ти беше камериер на кмета Индбър. Не знаех, че си от „подземните“.

— Нито пък аз знаех, че ти си такъв.

— Е, тогава, като камериер ти периодично си проверявал алармените системи на двореца, нали?

— Да.

— А сега Мулето заема двореца?

— Това беше оповестено, въпреки че той се прави на „скромен“ завоевател, който не изнася речи, не прибягва към прокламации, нито пък се появява пред обществеността.

— Това е стара история и не ни засяга. Та ти, мой екскамериере, си всичко, което ми трябва!

Картите бяха свалени, Лисугера събра залозите и бавно раздаде нова ръка.

Мъжът, който някога е бил камериер, вдигна картите си една по една.

— Съжалявам, капитане. Аз проверявах алармената система, но това беше просто установена практика. Нищо не знам за самата система.

— Очаквах това, но нищо! Твоят мозък пази необходимите спомени за управлението й и ще ги даде, ако се изследва по-дълбоко — с Психосонда.

Червендалестото лице на камериера изведнъж пребледня и се издължи. Картите в ръката му се намачкаха.

— Психосонда ли?

— Не трябва да се безпокоиш — остро каза капитанът. — Знам как да я използвам! Няма да ти причиня никаква друга вреда, освен известна слабост за няколко дни. А ако все пак те нараня, това не е нищо повече от риск, който трябва да се поеме, и цена, която трябва да се плати. Между нас със сигурност ще се намерят някои, които, ориентирайки се по управлението на алармата, ще могат да разшифроват комбинацията на дължините на вълните. Ще се намерят и други, които да изработят малка бомба с часовников механизъм, а аз ще я пренеса до Мулето.

Мъжете се скупчиха над масата.

Капитанът продължи:

— В избраната вечер, близо до двореца в Терминус Сити ще започнат безредици без сериозни сражения. Просто леко симулирате безпокойство и се разкарвате. Колкото по-дълго време пазачите на двореца са заети… или в най-лошия случай разсеяни…

От този ден измина цял месец за приготовления. Капитан Хан Притчър от Националния флот слезе още по-ниско по социалната стълба и от „конспиратор“ се превърна в „убиец“.

Сега капитанът убиец се намираше в двореца и беше особено доволен от себе си. Както и очакваше, сложността на сигналната система отвън предполагаше наличието на по-малко пазачи вътре; в дадения случай те въобще липсваха.

Планът на двореца беше ясно запечатан в главата му. Той безшумно се придвижи нагоре по застланото с килими стълбище, като на най-горната площадка се залепи за стената и зачака.

Затворената малка врата на стаята, наподобяваща будоар, беше срещу него. Зад тази врата трябваше да се намира мутантът, който бе победил непобедимите. Беше още рано — на бомбата й оставаха десет минути.

Пет от тях минаха, а наоколо все още не се чуваше никакъв звук. Мулето имаше пет минути живот — както между впрочем и капитан Притчър…

Той пристъпи рязко напред. Когато бомбата гръмнеше, дворецът щеше да се взриви с нея — целият. Вратата, която ги делеше, на десет ярда от него — беше нищо. Само че капитанът искаше да види Мулето, когато умират заедно…

Той отвори вратата и за миг ослепя от светлината. Изненадата му продължи кратко. Представителният мъж, който стоеше в центъра на малката стая пред един висящ аквариум, го гледаше благо. Униформата му бе черна и щом почука по аквариума с отсъстващо изражение, водата в него се развълнува и ярките червени и оранжеви риби вътре лудо се застрелкаха.

— Влезте, капитане! — изрече мъжът. На Притчър му се стори, че малката сфера под неговия треперещ език зловещо се подува — физически невъзможно нещо, както знаеше капитанът. Но това беше все пак последната минута от живота на бомбата…

— По-добре изплюйте онова глупаво топче, за да можете да говорите! То няма да се взриви! — добави униформеният мъж.

Измина минута и с бавно, тъпо движение капитанът наведе глава и изплю сребърното топче в дланта си. Яростно го захвърли към стената. То рикушира със слаб ясен звън, като проблесна безвредно, докато летеше.

Униформеният сви рамене.

— Толкова по този въпрос! То и без друго нямаше да свърши никаква работа, капитане. Аз не съм Мулето. Ще трябва да се задоволиш с неговия вицекрал.

— Как узнахте? — дрезгаво промърмори капитанът.

— Благодарение на ефикасния ни контрашпионаж. Мога да назова по име всеки член на малката ви банда, всяка стъпка от организирането й…

— И ни оставихте да отидем толкова далече?

— А защо не? Една от моите главни цели тук беше да открия Вас и някои от останалите. Но най вече Вас. Можех да Ви заловя още преди няколко месеца, когато работехте в заводите в Нютон, но така беше много по-добре. Ако Вие не бяхте оформили главните контури на интригата, някой от моите хора щеше да Ви подскаже нещо подобно. Резултатът при всички случаи би бил доста драматичен и нелишен от черен хумор. Както и стана.

Очите на капитана бяха сурови.

— И аз така смятам! Това всичко ли е?

— Само началото. Елате, капитане, седнете! Нека оставим героиката на глупаците, които тя впечатлява. Вие сте способен човек. Съгласно информацията, с която разполагам, били сте първият от Фондацията, който се е досетил за силата на Мулето. По-нататък сте се заинтересували — колко мило! — от ранния живот на Мулето. Били сте един от тези, които са отвлекли шута му — той, между другото, още не е намерен, за което ще си плати. Всъщност, Вашите способности са признати от Мулето, а той не е от тези, които се страхуват от способните си врагове по-дълго, отколкото е необходимо, преди да ги превърне в способни приятели.

— Това ли е, което ми предлагате? О, не!

— О, да! Това беше целта на комедията тази нощ. Вие сте интелигентен човек, въпреки че дребните Ви проектчета срещу Мулето имаха жалък край, и едва ли можете да ги спасите в името на конспирацията. Надявам се, че военното обучение не ви задължава да прахосвате кораби в безнадеждни акции?

— Най-напред някой трябва да докаже, че са безнадеждни.

— Това вече стана — меко го увери вицекралят. — Мулето завоюва Фондацията. Тя бързо бе превърната в арсенал за постигане на великите цели.

— Какви велики цели?

— Завоюването на цялата Галактика. Обединение на всички разединени светове в една нова Империя. Изпълнението, тъпако, на мечтата на твоя Селдън — и то седемстотин години по-рано, отколкото той се е надявал. И в това велико дело ти можеш да ни помогнеш!

— Мога, без съмнение, но няма да го направя!

— Доколкото знам — отвърна вицекралят, — само три от Независимите търговски светове все още се държат.

— Да.

— И въпреки това ти няма да ни помогнеш?! Наистина, доброволният избор е най-ефикасен, но и другото ще свърши работа. За съжаление, Мулето отсъства. Той води, както винаги, битките срещу търговците, но е в непрекъсната връзка с нас. Няма да чакаш дълго.

— За какво?

— За да преминеш на наша страна.

— Мулето — каза хладно капитанът — не ще успее да направи това с мен.

— Така ли? А с мен успя. Не ме ли позна? Е, беше на Калгън и си ме виждал! Носех монокъл, поръбена с кожа червена роба, островърха шапка…

Капитанът се скова от удивление.

— Вие сте бившият военен управител на Калгън!

— Да, а сега съм верен вицекрал на Мулето. Както виждаш, той е достатъчно убедителен!

21. Сред звездите

Блокадата беше преодоляна успешно. В безкрайната пустош никой кораб не можеше да ги проследи, дори и да се намираше съвсем близо до тях. Стигат само един кораб, опитен пилот и малко късмет, за да откриеш дупки, в които да се спотаиш…

С хладно спокойствие Торън прекарваше кораба от околностите на една звезда към околностите на друга. Ако съседството на голяма звездна маса правеше хиперпространствените скокове несигурни и трудни, то в не по-малка степен превръщаше и детекторите на врага в неизползваеми кутии.

Веднъж срещнаха пояс от кораби, които така ограждаха сектор от пространството, че през блокирания ефир не можеше да премине нито едно съобщение. Те преодоляха пояса успешно и за пръв път от три месеца насам Торън не се чувстваше изолиран от света.

Мина седмица, преди вражеските новини да предадат нещо повече от глупави, хвалебствени детайли за нарастващия контрол над Фондацията. Това беше седмица, през която въоръженият търговски кораб на Торън пресичаше Периферията с бързи скокове.

Еблинг Майс извика към пилотската и Торън се надигна от звездните си карти.

— Какво има? — той мина в малката централна стая, която Байта непрекъснато величаеше като „дневна“.

Майс поклати глава.

— Само Галактиката знае! Репортерите на Мулето обявиха специален бюлетин. Помислих си, че може би ще искаш да го видиш.

— Добре, а къде е Байта?

— Подрежда масата, подготвя менюто или нещо от този род.

Торън седна на койката, предназначена за легло на Магнифико, и зачака. Рутинната пропаганда на Мулето беше монотонна. Първо звучеше военна музика, а после говорителят се лигавеше на екрана. Сетне идваше ред на второстепенните новини, поднесени бързо една след друга. Пауза, зазвучаваха тромпети, вълнението нарастваше и следваше кулминацията.

Торън търпеливо понасяше всичко това. Майс си мърмореше под носа.

Говорителят започна с общоприетата военнокореспондентска фразеология, елейните победоносни думи на която сякаш се стараеха да имитират звука на топене на метал и изгаряне на плът в космическата битка.

— … Бързите ескадрони кръстосвачи на генерал-лейтенант Самин яростно са се хвърлили днес в голяма схватка край Ис… — безизразното лице на говорещия на екрана се удави в чернотата на космоса, прорязвана от бързите кораби, вкопчени в смъртоносна битка в празнотата.

Гласът продължи през беззвучната буря:

— Най-удивителна в битката беше схватката на тежкия кръстосвач „Кластър“[53] с три вражески кораба клас „Нова“…

Картината на екрана се промени. Върху корпуса на огромния кораб светна мощен проблясък. Един от фронтално атакуващите го нападатели избухна в ярко червено и се хвърли в таран срещу противника. „Съзвездието“ рязко се оттегли и стреля, като отхвърли атакуващия назад.

Равният безизразен глас на говорителя продължи да коментира, докато от малките звездолети не остана нищо.

Скоро настъпи пауза, последвана от доста сходна картина на битката край Нимон, където новост беше обстойната информация за кацането, придружена със снимки на унищожения град и скупчени изтощени военнопленници.

Свободен Нимон вече не съществуваше.

Отново пауза — и този път вече прозвуча хрипкавият звук на очакваните духови инструменти. Екранът се изпълни от дълъг, внушителен коридор, ограден с шпалир от войници. През коридора крачеше правителственият говорител в униформа на военен съветник.

Тишината беше подтискаща. Когато говорителят най-сетне заговори, гласът му бе тържествен и суров:

— По заповед на нашия суверен съобщавам, че планетата Хейвън, до сега съпротивяваща се, по нейно собствено желание ни се подчини и се призна за победена. В този момент флотът на нашия суверен окупира планетата. Разпръснатата и некоординирана опозиция бе сломена бързо.

Картината изчезна и дикторът се върна на екрана, за да съобщи, че други новини ще бъдат предавани, щом пристигнат.

Последва танцова музика и Еблинг Майс изключи уредбата.

Торън стана и клатушкайки се, се отдалечи, без да каже нито дума. Психологът не се и опита да го спре.

Когато Байта излезе от кухнята, Майс наруши мълчанието си:

— Говориха за Хейвън.

— Вече? — очите на Байта широко се разтвориха, пълни с болка и съмнение.

— Без битка. Без съпротива… — той спря и преглътна. — По-добре остави Торън сам. Новината не му се отрази особено добре. Нека хапнем само двамата този път!

Байта погледна към пилотската и безнадеждно обобщи:

— Много добре!

Магнифико седеше незабелязван на масата. Той нито говореше, нито се хранеше, а само се взираше напред със страх, който сякаш бе изцедил и последната капка живот от тялото му.

Еблинг Майс отсъстващо се зае с десерта си от замразени плодове и каза на Байта:

— Два търговски свята се бият. Те се сражават, кървят и ще умрат, но няма да се предадат! Само Хейвън — също като Фондацията…

— Но защо? Защо?

Психологът поклати глава.

— Това е част от проблема. Всеки подозрителен факт е намек за природата на Мулето. Първо, въпросът е как той завоюва Фондацията с малко кръв и съответно с малко стрелба, докато търговските светове се държаха. Поглъщателят на атомно поле е слабо оръжие — с това вече сме наясно — и не сработи другаде, освен срещу Фондацията. Ранду предполагаше… — сивкавите вежди на Еблинг се сключиха на челото му, — че има и излъчвател на подтискащи волята вълни. Сигурно той е използван на Хейвън. Но защо тогава не го използваха на Нимон или Ис, които се биха с такава демонична ярост, че беше необходимо половината флот на Фондацията да се присъедини към този на Мулето, за да се завземе Нимон. Аз разпознах фондациански кораби в битката!

Байта прошепна:

— Фонадацията, после Хейвън… Изглежда бедите ни следват, без да ни докосват. Винаги се измъкваме на косъм. Така ли ще бъде и занапред?

Еблинг Майс не я слушаше и продължаваше да говори:

— Тук има и друг проблем, Байта. В новините споменаха, че шутът на Мулето не е намерен на Терминус, и се смята, че сме отпътували за Хейвън или сме го откарали там още отначало. В него се крие нещо много важно, Байта, а ние още не сме го открили. Магнифико трябва да знае нещо фатално за Мулето, сигурен съм!

Магнифико, пребледнял и заекващ, протестира:

— Сър… Благородни лорде… наистина, кълна се, повече с нищо не мога да Ви помогна. Казах всичко, до последната дреболийка, а с вашата Сонда Вие изкопахте от слабото ми мозъче всичко, което знаех, че даже и това, което не знаех, че знам!

— Да… да! Но това е нещо дребничко. Толкова дребно, че нито ти, нито аз можахме да го разпознаем. А трябва да го намерим — Нимон падна, Ис също ще го последва скоро, а когато това стане, ние ще бъдем последните останки, последните следи от независимата Фондация.

Звездите започнаха да се струпват по-нагъсто, когато корабът навлезе във вътрешните части на Галактиката. Гравитационните полета на места се препокриваха и интензитетът им беше достатъчен, за да предизвика пертурбации при междузвездния скок, които не можеха да бъдат пренебрегнати.

Торън разбра това, когато поредният скок приближи кораба им до един червен гигант, който яростно се вкопчи в тях и ги пусна едва след дванадесет безсънни часа на борба. Въоръжен с диаграми с лимитиран обсег, но все още не съвсем усъвършенстван нито в оперирането с тях, нито в математиката, Торън потъна задълго в изчисленията за възможно най-точното планиране на скоковете.

Това се превърна в нещо като обща работа. Еблинг Майс проверяваше пресмятанията на Торън, а Байта тестваше възможните пътища чрез разнообразни методи, който представяха реалното положение в пространството. Даже Магнифико бе въвлечен в работата като сметачна машина за рутинни пресмятания — дейност, която, обяснена му веднъж, беше източник на голямо забавление за него и в която той се оказа учудващо умел.

Тъй че в края на месеца Байта бе вече способна да набележи червената линия, която обозначаваше пътя им в триизмерния модел на Галактиката до половината разстояние от центъра й.

— Знаеш ли на какво прилича това, Торън? — саркастично запита по този повод тя. — На десетфутов дъждовен червей с ужасно разстройство и болки в корема! Накрая май ще ни приземиш обратно на Хейвън.

— Сигурно ще го направя! — злобно изръмжа Торън, шумолейки с диаграмите. — Особено ако не си затвориш устата!

— И освен това… — продължи Байта, — тук май има един директен път, прав като географски меридиан!

— Тъй ли? Е, на първо място, глупаче, сигурно биха ни трябвали петстотин кораба и петстотин години, за да минем по този път, и то по метода на пробите и грешките, защото моите пършиви диаграми не го показват. Освен това, дори и да съществуват, по-добре е такива пътища да се избягват. Там сигурно е пълно с кораби. И плюс всичко останало…

— О, в името на Галактиката, стига си нервничил… — тя зарови ръце в косата му.

— Ох, пусни ме! — изръмжа той и я сграбчи за китките, като я повлече надолу, вследствие на което двамата с Байта и креслото образуваха объркана купчина на пода. Тя прерасна в задъхана схватка, в която можеха да се различат най-вече смях до задушаване и множество подлички удари.

Торън се освободи едва при безшумното влизане на Магнифико.

— Какво има?

Бръчки на безпокойство покриваха лицето на клоуна и опъваха до бяло кожата върху огромния му нос.

— Уредите се държат странно, сър. Поради моето невежество не съм пипал нищо…

За две секунди Торън се озова в пилотската и каза тихо на Магнифико:

— Събуди Еблинг Майс… Кажи му да дойде тук! — той се обърна към Байта, която с пръсти се опитваше да подреди косата си. — Засечени сме, Байт.

— Засечени ли? — Байта отпусна ръце. — От кого?

— Само Галактиката знае… — промърмори Торън, — но лично аз си представям някой, чиито бластери са заредени и готови да…

Той седна и на висок глас изреди в ефир идентификационния код на кораба.

Когато Еблинг Майс влезе, по халат и със замъглен поглед, Торън го посрещна мрачно.

— Изглежда сме пресекли границата на едно локално вътрешно кралство, наречено Филия.

— Никога не съм го чувал! — рязко каза Майс.

— Нито пък аз! — отвърна Торън. — Но бяхме спрени от филийски звездолет и не знам какво ще последва…

Капитанът инспектор от филийския кораб пристигна на борда с шестима въоръжени мъже, които го следваха неотлъчно. Беше нисък, с къса коса, тънки устни и суха кожа. Той остро се покашля, когато седна и отвори един дебел том на празна страница.

— Паспортите ви и разрешителното за кораба, моля!

— Нямаме — отвърна Торън.

— Нямате, а? — той взе микрофона, който беше закачен на колана му, и съобщи: — Трима мъже и една жена. Нямат документи — после си отбеляза нещо на листа и отново се обърна към тях. — От къде идвате?

— От Сиуена — предпазливо отговори Торън.

— Къде е това?

— На хиляда парсека оттук, осемдесет градуса западно от Трантор, четиридесет гра…

— Няма значение, няма значение!

Торън можа да види как инспекторът записва: „Отправна точка — Периферията“. Филиецът продължи:

— Къде отивате?

— Трантор — рече Торън.

— Цел?

— Увеселително пътешествие.

— Носите ли някакъв товар?

— Не.

— Хммм… Ще проверим това! — той кимна и двама от войниците му се раздвижиха.

Торън не се намеси.

— Какво ви води на филийска територия? — очите на филиеца хладно пробляснаха.

— Не знаехме къде точно се намираме. Липсват ни нужните звездни карти.

— Ще трябва да платите сто кредита за тази липса и разбира се, обичайните такси според тарифите… — той отново заговори в микрофона, но повече слушаше, отколкото говореше, а сетне се обърна към Торън. — Разбираш ли от атомни технологии?

— Малко — отвърна предпазливо Торън.

— Така ли? — филиецът затвори дебелия си том и добави: — Хората от Периферията имат репутацията на осведомени в тази област. Сложи си костюма и ела с мен!

Байта пристъпи напред.

— Какво смятате да правите с него?

Торън леко я избута встрани и хладно запита:

— Къде искате да ме отведете?

— Нашият двигател има нужда от малка поправка. Той също ще дойде с мен! — пръстът на филиеца сочеше право в Магнифико, чиито кафяви очи широко се отвориха от уплаха.

— За какво пък ви трябва той? — грубо запита Торън.

Офицерът хладно го изгледа.

— Осведомен съм за наличието на пирати в тази област. Описанието на един от главорезите е горе-долу подобно. Това е просто обичайна проверка на идентичността.

Торън се поколеба, но шестимата с бластерите бяха достатъчно убедителни аргументи и той отиде за костюма си.

Един час по-късно той приключи с машинното отделение на филийския кораб и изръмжа:

— Няма нищо повредено тук, доколкото виждам! Тръбите поемат добре, шините са наред и анализите на реакциите съвпадат… Кой е дежурният?

— Аз! — заяви един от инженерите.

— Хайде, изкарай ме оттук!

Той беше заведен в офицерската каюткомпания в малка приемна, където стоеше само един безразличен лейтенант.

— Къде е човекът, който дойде с мен?

— Моля, почакайте! — каза лейтенантът. След петнадесет минути доведоха Магнифико.

— Какво ти направиха? — побърза да го попита Торън.

— Нищо. Абсолютно нищо! — Магнифико завъртя глава.

Наложи се да заплатят двеста и петдесет кредита, задоволявайки желанията на Филия — от тях петдесет кредита отидоха, за да ги пуснат веднага. И ето, те отново бяха в открития космос.

Смеейки се, Байта каза:

— Дали не сме си платили и за ескорт? Няма ли да ни изпратят до границата си? Не влиза ли това в…

— Това не беше филийски кораб и ние бяхме освободени само за кратко. Елате тук! — гласът на Торън бе мрачен.

Те се струпаха около него и той продължи:

— Това беше фондациански кораб и на борда бяха хора на Мулето.

Еблинг Майс едва не си изтърва пурата, когато отвори уста.

— Тук? Та ние сме на три хиляди парсека от Фондацията и…

— И сме тук. Какво им пречи да приложат същия трик? В името на Галактиката, Еблинг, да не мислиш, че не мога да различавам различните модели кораби? Видях двигателите им и това ми беше достатъчно. Казвам ти, че бяха двигатели, направени във Фондацията, и корабът беше неин!

— Как са ни открили тогава? — попита Байта. — Каква е вероятността случайно да се срещнат два отделни кораба в пространството?

— Как са го направили ли? — разгорещено отвърна Торън. — Единствената възможност е да са ни следвали!

— Да са ни следвали? — извика Байта. — През хиперпространството?

Еблинг Майс уморено се намеси:

— Това може да бъде направено, стига да имаш добър кораб и отличен пилот. Но вероятността е много малка.

— Не съм прикривал следите си! — съкрушено настояваше Торън. — И сляп човек би могъл да пресметне курса ни.

— Вятър би могъл! — кресна Байта. — С кривите подскоци, които правехме, да се проследи направлението ни не означава нищо. Та ние толкова пъти излизахме на погрешно място!

— Губим си времето! — ядоса се и Торън. — Това беше фондациански кораб и принадлежи на Мулето. Той ни спря. Претърси ни. Взеха с мен Магнифико — само него! — като заложник, за да бъдат сигурни, че няма да избягате, ако нещо заподозрете. И сега трябва да ги унищожим!

— Успокой се! — това бе Еблинг Майс. — Искаш да ги ликвидираш само защото смяташ кораба им за вражески? Помисли си, човече, дали те биха ни следвали по неописуемия ни криволичещ път през половината Галактика, само за да ни огледат и да ни пуснат?

— Те все още се интересуват къде отиваме.

— Тогава защо ни спряха и ни сложиха под стража? Не можеш да съчетаеш успешно двата факта, разбери!

— Аз ще направя това, което смятам за нужно. Разкарай се от пътя ми, Еблинг, защото ще те ударя!

Магнифико, който седеше на любимия си стол, се извърна. Ноздрите му се разшириха от вълнение.

— Копнея да ме извините, че прекъсвам разговора ви, но бедният мой мозък изведнъж бе поразен от странна мисъл.

Торън понечи да го прекъсне с жест на досада, но Байта и Еблинг се вкопчиха в него.

— Хайде, Магнифико, говори. Всички те слушаме! — настоя Байта.

— По време на престоя ми на онзи кораб нещастният ми мозък бе сломен и тъй объркан от страх от всичко, дето ми се случваше, че всъщност съм забравил повечето от това, което стана там. Разглеждаха ме много мъже и говореха си нещо, което не разбирах. Но между тях, тъй както лъч слънчева светлина се промъква през облаците, аз видях и познато лице. Един кратък поглед, същинско зърване — и все пак то и досега е ясно отпечатано в паметта ми!

— И чие беше лицето? — заинтересува се Торън.

— На капитана, който беше с нас преди толкова много време — когато за пръв път ме спасихте от робство!

Очевидно намерението на Магнифико бе да предизвика сензация и доволната усмивка, която се разля широко в сянката на огромния му нос, свидетелстваше за това, че е постигнал целта си.

— Капитан… Хан… Притчър… ли?! — попита удивен Майс. — Сигурен ли си? Наистина ли си уверен в това?

— Сър, кълна се! — и Магнифико повдигна тънката си костелива ръка към гърдите си. — Бих могъл да кажа същото дори на Мулето и да се закълна в зъбите му, а той няма да може да отрече.

— За какво тогава беше целият този цирк? — с пълно недоумение реагира Байта.

Клоунът я погледна с обожание.

— Моя лейди, аз имам теория! Тя ми хрумна съвсем готова, сякаш Галактическият дух милостиво ми я е напъхал в главата — палячото повиши глас, когато Торън понечи да го прекъсне. — Моя лейди! — той се обръщаше изключително към Байта. — Ако този капитан е избягал с кораба си като нас, ако и той като нас предприел е пътешествие с особена цел, ако се е натъкнал на нас — тогава би заподозрял, че нашият кораб, който също е фондациански, го преследва, както ние го подозираме в същото. Защо се чудите, че той изигра комедия такава, за да проникне на кораба ни?

— Но защо тогава му бяхме притрябвали на неговия кораб? — попита Торън. — Това не съвпада с теорията ти!

— Защо? Напротив! — протестира палячото с нарастващо вдъхновение. — Той изпрати тук свой подчинен, който не ни е виждал преди, но ни описа по микрофона. Слушащият го капитан навярно поразен е бил от моето описание, защото аз се съмнявам, че в Галактиката има толкоз много хора, които приличат на моя милост. Аз доказателството бях за идентичността на всички вас!

— И защо тогава ни пусна, без да ни се покаже?

— Какво знаем ние за мисията му или нейната секретност? Това, че не се отнесе с нас като с врагове, трябва ли да означава, че ще рискува плана свой, като разшири кръга на осведомените?

Байта каза бавно:

— Не бъди упорит, Тори! Това обяснява всичко.

— И е правдоподобно — съгласи се Майс.

Торън изглеждаше безпомощен пред лицето на общия отпор. Нещо в гладките обяснения на клоуна го тревожеше. Нещо не беше наред. Но той вече се бе успокоил и гневът му беше утихнал.

— Мислех си… — прошепна той, — мислех си, че ще мога да се справя поне с един от корабите на Мулето!

Очите му бяха пълни с болка от загубата на Хейвън. Останалите го разбраха.

22. Убийство на Неотрантор

НЕОТРАНТОР — Малка планета от Деликъс, преименувана след Великия Грабеж, която близо век е била седалище на последната династия на Първата Империя. Това е бил свят в сянка, а и Империя в сянка и тя е съществувала единствено юридически. При първия член от Неотранторската династия…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Неотрантор беше велико име. Нов Трантор! Но когато произнасяш името, с един замах изчерпваш всички прилики на Новия Трантор с великия му оригинал. На два парсека встрани, слънцето на стария Трантор все още светеше над столицата на Галактическата империя от предишните векове и прорязваше пространството в мълчание, повтаряйки вечно един и същ орбитален кръг.

На стария Трантор още живееха хора. Не много, стотина милиона може би — там, където преди петдесет години обитаваха четиридесет милиарда. Тежката метална планета беше само жалка отломка. Опасващите я многобройни високи кули бяха полуразрушени и празни, но все още разполагаха с бойниците и оръжията — следи от Великия Грабеж преди четиридесет години.

Странно беше, че само за месец може да умре планета, която е била център на Галактиката две хиляди години, управлявала е безграничния космос и е била дом за законодатели и вождове, чиито капризи са владеели цели парсеци… Странно беше наистина, че може да умре планета, която е останала неприкосновена за огромните кръстоносни походи и отстъпления през първото хилядолетие, а също така не е била засегната от гражданските войни и дворцовите преврати през второто… Странно беше, че славата на Галактиката се оказа изгнила отвътре.

Беше не само странно, а и трогателно. Би трябвало да минат векове, преди да се разруши огромният труд на петдесет поколения. Единствено човешката сила беше направила резултатите от този труд неизползваеми сега.

Милиони си заминаха, след като милиарди умряха, разкъсвайки металната обвивка на планетата и оголвайки почвата, която не бе чувствала лъчите на слънцето хиляди години… Заобиколени от машинните постижения на човешките усилия, обкръжени от индустриалните чудеса на човечеството и освободени от тиранията на околната среда, хората се върнаха към земята. На огромните разчистени пространства растяха жито и царевица. В сянката на кулите пасяха овце.

Но Неотрантор съществуваше — едно неизвестно село, забутана някъде на потопена в сянката на Трантор планета. Той беше такъв, докато умиращото императорско семейство се премести, преди пожарът на Великия Грабеж да се добере до последното му убежище, и дойде тук уж само докато вълната на въстанията затихне… Сега то от тук управляваше в призрачно великолепие над жалките останки от Империята…

Двадесет агрокултурни свята представляваха Галактическата империя.

Дагоберт IX, властител на двадесет свята на непокорни земевладелци, беше Император на Галактиката и Лорд на Вселената.

Дагоберт IX беше двадесет и петгодишен, когато през кървавите дни дойде на Неотрантор с баща си. Той бе видял и помнеше някогашната слава и могъщество на Империята, но неговият син, Дагоберт Х, беше роден на Неотрантор. Двадесетте свята бяха всичко, което той познаваше…

Откритият аерокар на Джорд Комасън бе най-луксозното возило от този тип на целия Неотрантор — и съвсем справедливо. Това не се изчерпваше с факта, че днес Комасън беше най-голямият земевладелец на Неотрантор. Причините се криеха много по-надълбоко, защото, по-рано той беше компаньон на младия принц и негов зъл гений, здраво вкопчен в Императора на средна възраст. Сега си оставаше компаньон и все още зъл гений за един принц на средна възраст, който мразеше властващия стар Император.

Тъй че Джорд Комасън седеше в аерокара си, чийто седефен обков и златни орнаменти не се нуждаеха от идентификация на собственика, разглеждаше своите земи, милите ожънато жито, което беше негово, своите вършачки и комбайни, фермерите — негови арендатори и машинни техници, и внимателно обмисляше проблемите си.

До него сведеният и съсухрен шофьор караше аерокара под напора на насрещния вятър и се усмихваше.

Джорд Комасън сякаш запита вятъра, въздуха и небето:

— Помниш ли какво ти казах, Инчни?

Вятърът леко развяваше малкото сива коса на Инчни. Неговата почти беззъба усмивка се разля по тънките му устни и вертикалните бръчки на бузите му се вдлъбнаха, сякаш пазеше някаква вечна тайна за себе си. Шепнещият му глас като че ли се плъзгаше между редките му зъби:

— Помня, сър, и помислих по въпроса.

— И какво измисли, Инчни? — във въпроса ясно се усещаше нетърпение.

Инчни си спомни, че беше млад и хубав, когато бе лорд на стария Трантор. Спомни си също и това, че сега беше безформен старец на Неотрантор, който живее по милост на Джорд Комасън и плаща за тази милост, като отдава назаем хитростта си при нужда. Той въздъхна съвсем леко и отново зашепна:

— Посетителите от Фондацията, сър, са много хубаво нещо. Особено когато идват с един-единствен кораб и само с един боеспособен мъж. Може би трябва да им кажем „добре дошли“?

— Добре дошли? — мрачно каза Комасън. — Може би! Но те са магьосници и сигурно са могъщи.

— Глупости! — отвърна Инчни. — Дистанцията замъглява истината. Фондацията си е нормален свят. Гражданите й са нормални хора — и те могат да умират!

Шофьорът поддържаше курса на аерокара. Реката отдолу се виеше като блестяща лента, когато той отрони:

— И не е ли с тях човекът, за когото говорят, че е разбудил световете по Периферията?

Комасън изведнъж стана подозрителен.

— Какво знаеш за това?

На лицето на шофьора вече нямаше усмивка.

— Нищо, сър. Това беше само един наивен въпрос.

Колебанието на земевладелеца беше кратко и той отбеляза брутално:

— Ти никога не си задавал наивни въпроси и твоите методи за придобиване на информация някой ден ще превият костеливия ти врат! Но все пак ще ти кажа — онзи човек се нарича Мулето и един негов пратеник беше тук преди няколко месеца по… по работа. Очаквам и друг… сега… за да приключим!

— А тези, новодошлите? Те май не са хората, които Ви трябват, а?

— Те нямат идентификацията, която би трябвало да притежават.

— Беше докладвано, че Фондацията е превзета…

— Не съм ти казвал такова нещо!

— Та беше докладвано… — хладно продължи Инчни, — и ако това е вярно, то те може да са бежанци и да бъдат укрити от хората на Мулето, въпреки приятелството ни с него.

— Мислиш ли? — Комасън беше неуверен.

— Сър, тъй като е добре известно, че приятелите на завоевателите винаги са последните им жертви, добре би било да разполагаме с такива хора, като средство за самозащита. В тази връзка ние притежаваме някои нещица, например Психосонди, а в добавка към това на наше разположение могат да се окажат и четиримата фондацианци. Има много полезни сведения за Фондацията, които би било добре да узнаем, и в такъв случай приятелството на Мулето ще се окаже незначителна дреболия.

При издигането на аерокара по-нависоко, когато стана и по-тихо, Комасън се върна към първоначалната си мисъл:

— Да, но ако Фондацията не е паднала? Ако докладите лъжат? Нали се говори, че според предсказанията тя не може да бъде победена!

— Нашият век отдавна вече не е век на предсказания и суеверия, сър.

— Но ако тя не е паднала, Инчни? Мисли! Ако не е паднала… Мулето ми обеща, наистина, но… — той се беше увлякъл и побърза да се поправи: — Точно тъй, той ми се похвали! Само че хвалебствените приказки са вятър и мъгла, единствено действията означават нещо.

Инчни беззвучно се изсмя.

— Делата наистина означават нещо, но в началото, когато трябва да бъдат предприети. Наистина, освен от далечната Фондация, няма от какво друго да се безпокоим.

— Освен това — принцът… — промърмори почти на себе си Комасън.

— Той също ли участва в сделките с Мулето, а, сър?

Комасън не можа съвсем да скрие своето самодоволство.

— Не изцяло. Не така, както аз. Но той става все по-див и неконтролируем. Сякаш го е завладял някой демон. Ако аз взема тези хора и той ми ги отмъкне, за да ги използва за себе си — за което не му липсва ум… Още не съм готов да се карам с него! — той се намръщи и тежките му бузи се отпуснаха с недоволство.

— Вчера видях чужденците за малко — вметна шофьорът, някак не съвсем на място. — Също и онази странна жена, чернокосата. Тя се разхождаше свободно като мъж и беше толкова бяла за разлика от мрака, скрит в косите й… — в дрезгавия шепот имаше почти топлина и Комасън се извърна учудено към Инчни, който продължи: — Принцът, както мисля, няма да се възползва от своя остър ум, ако му се предложи съответстващ компромис. Ще Ви остави на спокойствие, ако му заведете момичето…

Комасън възкликна:

— Чудесна мисъл! Наистина чудесна! Обръщай, Инчни! И слушай, ако всичко върви добре, по-късно ще обсъдим въпроса за освобождаването ти.

Имаше нещо мистично, нещо символично в това, че когато се върна у дома си, Комасън откри да го очаква една персонална капсула. Беше дошла на вълна, чиято дължина знаеха малцина. Комасън широко се усмихна. Човекът на Мулето пристигаше и с Фондацията наистина бе приключено.

Смътните представи на Байта за императорски дворец, доколкото тя изобщо ги имаше, въобще не съвпадаха с реалността и дълбоко в себе си тя се чувстваше разочарована. Стаята беше малка, почти проста, съвсем обикновена. Дворецът въобще не можеше да се сравнява с резиденцията на кмета на Фондацията — а пък Дагоберт IX…

Байта имаше точна представа как трябва да изглежда един Император. Той в никакъв случай не трябваше да прилича на нечий добродушен дядо. Не трябваше да бъде слаб, побелял и съсухрен — или пък сам да сервира чай и при това да се безпокои за комфорта на посетителя си.

Но беше точно така.

Дагоберт IX тихичко се засмя, когато наля чай на Байта в скъпата, ръчно изработена чаша, и каза:

— Това е голямо удоволствие за мен, скъпа моя! Една минутка, далеч от церемониите и дворяните. Сега вече нямам възможност да посрещам гости от моите собствени провинции. Моят син се грижи за това — аз остарях. Не си ли срещала сина ми? Чудесно момче! Може би е малко своеволен, но това е, защото е млад. Взе ли си ароматна таблетка? Не?

Торън се опита да го прекъсне:

— Ваше Императорско Величество…

— А?

— Ваше Императорско Величество, ние нямахме намерение да Ви пречим…

— Глупости, не ми пречите! Довечера ще има официален прием, а дотогава сме свободни. Нека видим… От къде казахте, че идвате? Има много време до официалния прием… Казахте, че сте от провинция Анакреон?

— От Фондацията, Ваше Императорско Величество.

— А, да — от Фондацията! Спомням си. Намерих я на картата. Тя е в провинция Анакреон. Никога не съм бил там, докторът ми забрани да пътувам. Май не си спомням и да съм получавал наскоро доклади от моя вицекрал на Анакреон. Как е там? — завърши нетърпеливо той.

— Сър… — промърмори Торън, — не се оплакваме.

— Това е чудесно! Ще похваля моя вицекрал.

Торън безпомощно погледна към Еблинг Майс, който каза:

— Сър, вече Ви споменахме, че молим за разрешение да посетим Имперската вселенска библиотека на Трантор.

— Трантор? — благо попита императорът. — Трантор ли?… — той зашепна. — А, спомних си! Смятам да се върна там с малко кораби. Вие ще дойдете с мен. Заедно ще потушим въстанието на Гилмър. Заедно ще възстановим Империята!

Гърбът му се изпъна. Гласът му стана сигурен. За момент дори очите му се проясниха, но скоро той отново омекна и рече кротко:

— Само че Гилмър е мъртъв, сега си спомних… Да, да, Гилмър е мъртъв. Трантор е мъртъв… За момент изглеждаше… От къде казахте, че идвате?

Магнифико прошепна на Байта:

— Това наистина ли е Императорът? Мислех императорите за по-велики и по-мъдри от обикновените хора!

Байта го сръга да пази тишина и отвърна:

— Ако Вие, Ваше Императорско Величество, ни дадете позволение да отидем на Трантор, това би могло много да помогне на общата кауза.

— На Трантор? — Императорът тъпчеше все наедно място.

— Сър, вицекралят на Анакреон, от чието име говорим, Ви изпраща сведение, че Гилмър е жив…

— Жив! Жив! — гръмогласно се развика Дагоберт. — Къде е? Ще има война!

— Ваше Императорско Величество, това още не ни е известно. Положението е несигурно. Вицекралят ни изпрати да Ви осведомим, че само на Трантор бихме могли да открием скривалището му. Веднъж открито…

— Да, да! Трябва да го намерим… — старият Император докрета до стената и докосна малката фото-клетка с треперещ пръст. След кратка пауза промърмори:

— Моите слуги не идват. Не мога да ги чакам — той написа нещо на една бланка, завърши с размах, подписвайки се с едно пищно „Д“, след което добави:

— Гилмър ще опознае силата на своя Император! От къде казахте, че идвате? Анакреон? Как е там? Все още ли е могъщо името на Императора?

Байта нехайно докосна листа с пръсти:

— Ваше Императорско Величество е много популярен сред народа. Вашата любов към него е добре известна.

— Аз бих посетил моите прекрасни поданици на Анакреон, но лекарят казва… Не си спомням какво казва, но… — той вдигна глава и старите му сиви очи станаха по-ясни. — Има ли още нещо за Гилмър?

— Не, Ваше Императорско Величество.

— Той няма да напредва повече! Вървете си и кажете на вашия народ това. Трантор ще бъде удържан. Моят баща командва сега флота и бунтовната гадина Гилмър ще се смрази в космоса с неговата превратаджийска сган! — той се отпусна на стола и очите му отново опустяха. — За какво говорех?

Торън се изправи и се поклони ниско.

— Ваше Императорско Величество, Вие бяхте много мил с нас, но даденото ни за аудиенция време изтече.

За момент Дагоберт IX изглеждаше като истински Император, когато се изправи и застана сковано, докато посетителите му се измъкваха един по един през вратата…

… където двадесетина въоръжени мъже ги обкръжиха. Ръчното им оръжие припламна…

Съзнанието на Байта се възвръщаше бавно, но без учуденото „Къде съм?“. Тя добре си спомняше стареца, който се наричаше Император, и другите хора, които ги чакаха отвън. Болката в пръстите й напомняше изстрел от зашеметяващ пистолет.

Тя остана със затворени очи, но внимателно се вслушваше в гласовете наоколо.

Те бяха два. Единият — бавен, предпазлив и с лукава нотка. Другият бе дрезгав, пресипнал и готов всеки момент да избие на караница. На Байта не й хареса нито единият от двата.

Преобладаваше пресипналият глас. Байта улови последните му думи:

— Той ще живее вечно, този стар луд! Това не се трае, това ме дразни! Комасън, и аз ще бъда същият. И аз ще остарея!

— Ваше височество, нека първо видим за какво бихме могли да използваме тези хора. Може да получим източник на сила, каквато Вашият баща не е предвидил.

Пресипналият глас се изгуби в неясен шепот. Байта чу само думата: „…момичето…“, но другият, ласкаещ глас беше мръсен, низък и самодоволно следваше този на покровителя си:

— Дагоберт, ти не старееш. Тези, които казват, че не си на двадесет — те лъжат!

Те заедно се засмяха и кръвта на Байта се смрази. Дагоберт… Ваше височество… Старият Император говореше за своя капризен син и сега намеците и шепотът постепенно започнаха да й се проясняват. Но нали такива неща не се случват в реалния живот…

Гласът на Торън се взриви до нея с бавно изречена общоприета ругатня. Тя отвори очи и Торън, който я гледаше, се обърна да огледа наоколо.

— Тези бандити ще отговарят пред Императора! Освободете ни! — викна грубо той.

Едва сега Байта осъзна, че китките и глезените й са притиснати към пода от стегнато силово поле.

Пресипналият се приближи до Торън. Имаше коремче, под ниско спуснатите му клепачи проблясваше мрак и косата му беше пооредяла. На шапката си носеше пъстри пера, а ръбовете на робата му бяха избродирани със сребърна метална нишка.

Той открито им се подиграваше и явно това ги забавляваше:

— Императорът? Бедният луд Император?

— И все пак, ние бяхме приети от него. Никой човек не може да посяга на нашата свобода!

— Но аз не съм „човек“, звезден боклук такъв! Аз съм регент и коронован принц и към мен трябваше да се обърнеш подобаващо. Колкото до моя беден баща, него го забавлява понякога да приема посетители. Вие го развеселихте, погъделичкахте фалшивата му имперска фантазия. И нищо повече!

После той застана до Байта и тя презрително го погледна. Принцът се наведе, дъхът му миришеше на мента, когато каза:

— Очите й изглеждат добре, Комасън, тя даже е по-красива, когато са отворени. Мисля, че си я бива! Екзотично ястие за преситения ми вкус, а?

Откъм Торън се усети безполезно вълнение, което принцът пренебрегна, и Байта почувства ледени тръпки да пробягват по кожата й. Еблинг Майс все още беше в безсъзнание. Байта забеляза, че очите на Магнифико са отворени и ясни, като че се е събудил преди доста време. Тези големи кафяви очи се завъртяха край Байта и се взряха в побелялото й лице.

Клоунът изхленчи и посочи с глава към принца.

— У онзи е моят видеоорган!

Принцът бързо се обърна при звука на новия глас:

— Това твое ли е, чудовище? — той свали инструмента от раменете си, където беше провесен на зелената му каишка, незабелязана преди това от Байта.

После го докосна несръчно, опита се да изкара звук от него и като не успя, попита:

— Можеш ли да свириш на това, чудовище?

Магнифико кимна.

От страна на Торън последва внезапна словесна атака:

— Ти си плячкосал кораб на Фондацията… Ако Императорът не си отмъсти, Фондацията ще го направи!

Другият, Комасън, попита кротко:

— Коя Фондация? Или тя не е вече на Мулето?

Не получи отговор. Принцът се ухили и откри едрите си неравни зъби. Силовото поле, което опасваше клоуна, бе изключено и Магнифико грубо изправен на крака. Видеоорганът беше поставен в ръката му.

— Свири за нас, чудовище! — заповяда принцът. — Изсвири ни любовна серенада за красотата на тази чуждестранна лейди! Разкажи й, че затворът на баща ми не е палат, но аз мога да я заведа в един друг, където тя би могла да се къпе в розова вода и да узнае, какво е да те обича принц. Свири за любовта на принца, чудовище! — той подпря едното си коляно върху мраморната маса и нехайно провеси крака си, докато усмихнатият му поглед караше Байта мълчаливо да беснее. Мускулите на Торън се стегнаха в безполезната и болезнена борба със силовото поле. Еблинг Майс се размърда и простена, а Магнифико промърмори:

— Пръстите ми са се схванали…

— Свири, чудовище! — изрева принцът. Комасън угаси лампите, скръсти ръце в тъмнината и зачака.

Магнифико бързо прокара пръстите си от единия до другия край на многоклавишния инструмент — една изящна светлинна дъга се разля през стаята. Ниските, бавни звуци трептяха плачливо. Издигаха се до мрачен смях, а под него се лееше неясен погребален звън.

Тъмнината сякаш се сгъстяваше и усилваше. Музиката достигаше до Байта приглушена, сякаш през гънките на невидимо одеяло. Блестящата светлина проникваше до нея, както би прониквала светлината на самотна свещ от дълбините на гигантска дупка.

Автоматично очите й се напрегнаха. Светлината се усили, но остана размазана и неясна. Движеше се сякаш. в мъгла, с приглушени цветове, а музиката беше рязка, остра и зла, като достигаше до кресчендо. Светликът трепкаше бързо, с резките колебания на неприятен ритъм. Нещо с отровни метални люспи се сгърчи в него и се прозя. Музиката също се прозя с него…

Байта бе залята от странни чувства и вътрешно се задъха. Сякаш отново се беше върнала в Криптата на времето, в последните дни на Хейвън. Оплете я същата плътна и лепкава паяжина на страх и отчаяние и тя се сви в нейната неизбежност. Музиката връхлетя над нея, хилеща се ужасяващо, страшно лице се появи в малкото кръгче светлина и се изгуби, щом тя трескаво се дръпна встрани. Челото й беше мокро и студено.

Тя, музиката умря. Бяха необходими може би петнадесет минути, преди огромната радост, че вече я няма, да залее Байта. Лампите светнаха и лицето на Магнифико се обърна към нея — потно, със страшни очи, печално.

— Моя лейди, как си? — прошепна той.

— Достатъчно добре — отвърна му, — но защо свиреше така?

Тя видя и другите из стаята. Торън и Майс стояха омаломощени и безпомощни срещу стената, но погледът й само набързо се плъзна по тях. Принцът, застинал в странна поза, все още се беше подпрял на масата. Комасън стенеше диво с отворена уста, но потръпна и безумно изкрещя, когато Магнифико мина край него.

Торън стисна земевладелеца за врата:

— Ще дойдеш с нас! Трябваш ни — за да сме сигурни, че ще се върнем на нашия кораб.

Два часа по-късно, в кухнята на кораба, Байта приготви пай и Магнифико отпразнува завръщането си в космоса, като го нападна с удивително пренебрежение към правилата на поведение на масата.

— Хубав ли е, Магнифико?

— Ъм-м-м!

— Магнифико?

— Да, моя лейди?

— Какво точно свиреше там?

Палячото се размърда.

— Аз… аз не би трябвало да казвам… Веднъж чух, че видеоорганът притежава и по-дълбоко въздействие над нервната система. Разбира се, това беше отвратително нещо и не е за сладката твоя невинност, моя лейди!

— О, Магнифико, прекаляваш! Не съм чак толкова невинна. Не ме ласкай! Видях ли аз нещо от това, което ТЕ са видели?

— Надявам се, че не. Свирех единствено за ТЯХ. Ако си видяла, то е било само ръбът — и то отдалеч.

— Но ми стигаше! Знаеш ли, че си зашеметил принца?

Магнифико отвърна с голямо парче пай в устата си:

— Аз го убих, моя лейди.

— Какво?! — тя болезнено преглътна.

— Той беше мъртъв, когато спрях да свиря. Ако не беше, щях да продължа. Не свирих за Комасън! Неговите заплахи бяха просто смърт или мъчения. Но, моя лейди, този принц те гледаше толкова зловещо, че… — той се задави в смесица от гняв. и смущение.

Байта почувства как я връхлитат странни мисли и ги подтисна.

— Магнифико, ти си много галантен!

— О, моя лейди… — той наведе червения си нос към пая, но кой знае защо, спря да яде.

Еблинг Майс огледа космодрума, Трантор беше наблизо — металната му светлина ослепяваше. Торън стоеше до Майс.

— Не стигнахме до никъде, Еблинг — рече той с горчивина. — Хората на Мулето ни преследват.

Еблинг Майс разтри челото си. Ръката му изглеждаше съсухрена и сякаш беше изгубила обичайната си закръгленост. Думите му си бяха чисто мърморене и това раздразни Торън.

— Казах, че ония хора знаеха, че Фондацията е паднала. Казах… — натърти той.

— А? — Майс удивено го погледна и внимателно хвана ръката му, напълно забравил за какво точно е ставало дума допреди малко. — Торън, аз… Гледах Трантор. Знаеш ли… Имам странно чувство… още откакто пристигнахме на Неотрантор. Това е подтик — силен подтик, който бута и бута отвътре. Торън, аз мога да го направя. Знам как да го направя! Нещата ми се изясняват тук, вътре — никога досега не са ми били толкова ясни!

Торън го изгледа и сви рамене. Думите на психолога не му вдъхваха доверие, но за всеки случай рече:

— Майс?

— Да?

— Не видя ли случайно един кораб да каца на Неотрантор, когато ние излитахме?

— Не.

— А аз видях. Въобразявам си, навярно, но може да е бил онзи филийски кораб…

— Този на капитан Притчър ли?

— Само звездите знаят чий е бил! Но според Магнифико… Те са ни последвали тук, Майс!

Психологът не отговори и Торън уморено прибави:

— Нещо не е наред ли? Не си ли добре?

Погледът на Майс беше замислен, ясен и странен. Не каза нищо.

23. Руините на Трантор

Разпознаването на обект върху огромния Трантор представлява уникален проблем в Галактиката. Там няма океани или континенти, които да служат за ориентир на хиляда мили разстояние. Няма реки, езера или острови, които да бъдат знак за кацащия през облачната покривка. Покритият с метал свят е — или по-точно е бил — един колосален град и единствено старият императорски дворец би могъл да бъде забелязан отдалеч. „Байта“ обикаляше над Трантор почти на височината на аерокар в безкрайно мъчително търсене.

От полярните райони, където ледената покривка по металните кули беше мрачно свидетелство за повредените или пренебрегвани климатични машини, те се движеха на юг. От време на време опитваха, поне приблизително, да съпоставят това, което виждаха, с онова, което бе отбелязано на картата, взета от Неотрантор.

Но беше невъзможно да го сбъркат, когато го видяха. На площ от около петдесет мили металната покривка бе разрушена. Необикновена зеленина се разстилаше на стотици квадратни мили, поглъщайки могъщата трева на древната имперска резиденция.

„Байта“ намали темпо, за да се ориентира. Имаше само огромни супермостове, които да я насочват. Дълги, прави линии на картата. Гладки, блестящи ивици под тях.

Това, което на картата бе обозначено като „район на Университета“, беше открито чрез изчисления, а на равното поле, където някога е имало оживена аерокосмическа гара, корабът се приземи сам, без някой да го води. Те се потопиха в металното стълпотворение, чиято странна красота изглежда бе резултат от въздушна катастрофа при Великия Грабеж. Останките от корабокрушението бяха причудливо разкривени и начупени. Само за момент се видя разголена земя — може би няколко стотици акра[54] — която беше черна и разорана.

Лий Сентър почака, докато корабът се приземи. Това беше чужд кораб, не от Неотрантор и дълбоко вътре в себе си той въздъхна. Чуждите кораби и смущаващите сделки с хора от външния космос можеха да означават края на кратките мирни дни и завръщането на древните грандиозни времена на битки и смърт. Сентър беше водач на Група. Той разполагаше със стари книги, бе чел за тези отдавнашни дни и не желаеше те да се завърнат.

Минаха около десет минути, откакто корабът се снижи, за да се прилепи към плоскостите, а в това време Лий мислеше. Първо той си спомни голямата ферма от детството си — представяше си я само като тълпа заети хора. После дойде пътешествието на младото семейство по чужди земи. Бяха десетина и само едно объркано и уплашено дете — той. След това идваше ред на новите строежи — големите метални плочи, които трябваше да се извадят и преместят, а разголената почва — да се разоре, опресни и натори… Съседните постройки трябваше да бъдат разрушени, а няколко други — да се превърнат в пригодни за живот… Реколтата трябваше да израсте и да се ожъне, да се установят приятелски отношения със съседните ферми…

Тогава настъпи голямо раздвижване, което се дължеше и на освобождаването на личната инициатива. Дойде ново поколение от силни, макар и дребни младежи, родени там и свързани със земята. После — великите дни, когато бе избран за лидер на Групата… Осемнадесетият му рожден ден — от тогава той престана да се бръсне и започна да си отглежда брада, както подобава на водач. А сега Галактиката отново можеше да наруши и дори да сложи край на кратката идилия на изолацията…

Корабът се приземи. Лий безмълвно гледаше как се отваря входният люк. Излязоха четирима — нащрек и предпазливо. От тях трима бяха мъже, които рязко се различаваха — млад, стар и пълен, слаб… А жената застана между тях като равна. От изненада Лий подръпна два лъскави кичура от брадата си, когато се запъти към тях.

Той направи универсалния жест за мир. И двете му ръце бяха изпънати пред него, а твърдите му мазолести длани бяха обърнати нагоре.

Младият мъж пристъпи две крачки напред и отвърна със същия жест:

— Идваме с мир!

Акцентът му беше странен, но думите му бяха разбираеми и приветствени. Лий отвърна:

— Да бъде мир! Добре дошли при гостоприемната ни Група. Гладни ли сте? Ще ви предоставим храна. Ако сте жадни, ще ви дадем напитки.

Отговорът не закъсня.

— Благодарим за любезността и ще занесем добри отзиви за Групата ви, когато се върнем на нашия свят.

Малко странен отговор, но добър. Зад Лий мъжете от Групата се усмихваха, а изпод прикритията на околните здания заизлизаха жените.

В своето собствено жилище Лий извади от обичайното му място заключеното сандъче с огледални стени и предложи на всеки от гостите по една дълга дебела пура от онези, които се пазеха за велики събития. Пред жената той се поколеба. Тя беше седнала между мъжете. Чужденците очевидно допускаха, даже очакваха подобно нахалство. Лий сковано й поднесе кутията.

Тя си взе пура с усмивка и се потопи в ароматния й дим с наслада. Лий Сентър подтисна скандализираните си чувства.

Скованият разговор при пристигането на храната засегна темата за фермите на Трантор. Старият мъж попита:

— А как сте с хидропониката? Разбира се, за свят като Трантор хидропониката е най-добрият изход!

Сентър бавно поклати глава. Чувстваше се несигурно. Знанията му идваха преди всичко от книгите, които беше прочел.

— Изкуствено отглеждане с химикали, мисля? Не, не и на Трантор! Хидропониката изисква индустрия — и то развита химическа индустрия. Но по време на война и разрушения, когато индустрията се разпада, хората гладуват. А и не е възможно всичко да се отглежда изкуствено. Някои растения губят вкусовите си качества. Почвата все още си остава по-евтина и по-добра и е нещо, на което винаги може да се разчита.

— И вашата храна ви е напълно достатъчна?

— Достатъчна е, макар че е малко еднообразна. Имаме птици, които ни набавят яйца. Добиваме мляко… Само месо все още си доставяме чрез външната ни търговия.

— Търговия… — младият изглеждаше заинтригуван. — Значи търгувате! Но какво изнасяте?

— Метал — беше краткият отговор. — Огледайте се. Имаме предостатъчно и е готов за обработка. От Неотрантор идват кораби, разчистват определения им район, като ни освобождават обработваема площ. Те си вземат метала и ни оставят в замяна месо, плодови консерви, кондензирани храни, машини за фермите и други подобни неща — така и двете страни остават доволни.

Те се наслаждаваха на хляба, сиренето и зеленчуковата яхния, която беше изключително вкусна. Десертът бе от замразени плодове — единственото вносно блюдо в менюто. По това време чужденците пристъпиха към основната си цел. Младият извади карта на Трантор. Лий Сентър мрачно я проучи. После ги изслуша и каза тежко:

— Територията на Университета е специална зона. Ние, фермерите, не сеем там, а също не сме влизали вътре. Това е една от малкото неразрушени реликви от старите времена.

— Ние търсим знания и нищо няма да повредим. Нашият кораб ще ви остане в залог! — старият предложи това трескаво и нетърпеливо.

— Ще ви заведа тогава — рече Сентър.

През нощта, докато чужденците спяха, той изпрати съобщение за тях на Неотрантор.

24. „Покръстеният“

Слабите признаци на живот на Трантор изчезнаха въобще, когато Байта и другите навлязоха в обширните постройки на Университета. Вътре цареше тържествена тишина.

Чужденците от Фондацията не знаеха нищо за трескавия въртоп от дни и нощи по времето на кървавия Грабеж, което бе оставило Университета недокоснат. Те не знаеха нищо за времето след краха на имперската мощ, когато студентите с наети оръжия и побледнели лица, неумело, но храбро, бяха формирали доброволчески корпус, за да запазят съкровищницата на галактическата наука. Пришълците не бяха чували нищо за Седемдневната битка и за примирието, което бе запазило Университета свободен, когато дори императорския дворец бе завзет от Гилмър и неговите войници по време на краткото му властване.

Фондацианите засега бяха разбрали само, че при прехода от спокойното старо към напрегнатото ново този район беше останал непокътнат, като загадъчен музей — част от величието на древността.

Те бяха нарушители на тишината. Замислената празнота ги отхвърляше. Струваше им се, че академичната атмосфера е още жива и гневно протестира, защото я безпокоят…

Библиотеката бе измамно малка сграда, чиито огромни подземия бяха потопени в мълчание и благоговение. Еблинг Майс спря пред сложния стенопис в приемната.

Той прошепна — тук всеки можеше само да шепне:

— Мисля, че сме отминали залата с каталозите. Спирам до тук! — челото му беше зачервено, ръката му трепереше. — Трябва да работя на спокойствие, Торън. Ще ми носите ли храна долу?

— Както кажеш. Ще направим всичко, за да ти помогнем. Ако искаш, ще работим за теб…

— Не! Трябва да съм сам…

— Мислиш ли, че ще намериш онова, което търсиш?

Еблинг Майс уверено отвърна:

— Знам, че ще го намеря!

Торън и Байта заживяха много по-улегнал живот, отколкото по което и да било време от сватбата им насам. Те живееха някъде по средата между великолепието и неуместната простота. Храната им се доставяше от фермата на Лий Сентър и за нея те плащаха с малки атомни устройства, каквито се намират на всеки търговски кораб.

Магнифико сам се научи да използва проекторите в читалнята и прекарваше времето си сред приключенски новели и романи, до такава степен увлечен, че забравяше да яде и спи, също като Майс.

Еблинг направо се бе самопогребал. Беше си инсталирал хамак в залата с психологическите справочници. Лицето му беше отслабнало и побледняло. Словоохотливостта му изчезна, а неговите любими клетви и ругатни сякаш се бяха изпарили. Случваше се дори трудно да разпознава Торън или Байта.

По-човешки се държеше с Магнифико, който му носеше храна и често стоеше и го гледаше с часове със странна задълбоченост, докато старият психолог пресмяташе безкрайни уравнения, правеше справки с безкрайни книгофилми и безкрайно дълго прилагаше невероятни мозъчни усилия, за да достигне до край, който само той виждаше.

Веднъж Торън се приближи до Байта в тъмната стая и остро каза:

— Байта!

Тя виновно го погледна в отговор.

— Да? Мен ли търсиш, Тори?

— Разбира се, че теб! За какъв космос седиш тук? Откакто сме на Трантор, вършиш всичко наопаки. Какво ти става?

— О, Тори, престани!

— О, Тори, престани! — иронично я изимитира той, а после с внезапна мекота продължи: — Защо не ми кажеш какво не е наред, а Байт? Нещо те тревожи!

— Не, няма нищо, Тори. Ако продължаваш да ми пилиш на главата, ще ме подлудиш. Аз просто мисля!

— За какво?

— За нищо. Е, добре — за Мулето, за Хейвън, за Фондацията, за всичко! За Еблинг Майс и за това дали ще открие Втората Фондация, а и за милион други неща! Доволен ли си? — гласът й беше възбуден.

— Защо не вземеш да спреш? Това те изкарва от релси и с нищо не ни помага!

Байта се изправи и слабо се усмихна.

— Всичко е наред, аз съм щастлива. Виж, усмихвам се и съм весела!

В този миг се чу развълнуваният глас на Магнифико отвън.

— Моя лейди…

Байта се задави, когато видя зад вратата огромния, с каменно лице…

— Притчър! — извика Торън.

— Капитане! Как ни открихте? — добави Байта.

Хан Притчър влезе вътре. Гласът му беше ясен и равен, напълно лишен от чувства:

— Моят чин сега е полковник — при Мулето.

— При… Мулето! — гласът на Торън секна. И тримата стояха застинали.

Магнифико диво се озърна и се мушна зад Торън. Никой не го забеляза.

— Ще ни арестувате ли? Наистина ли сте преминал към тях? — рече Байта, вкопчила една в друга треперещите си ръце.

Полковникът отговори бързо:

— Не съм дошъл да ви арестувам. Моите инструкции изобщо не предвиждат това! Строго погледнато, аз съм свободен и предпочитам да запазя старото ни приятелство, ако не възразявате.

Лицето на Торън се изкриви от зле подтискан гняв:

— Как ни откри? Ти беше на филийския кораб, нали? Следвал си ни!

Пълната липса на чувства върху лицето на Притчър се замени със смущение.

— Да, бях на филийския кораб. Но ви срещнах тогава по… е… беше случайност.

— Случайност, която е математически невъзможна!

— Не! Нека я наречем малковероятна, но не за това ми е думата. Във всеки случай, вие признахте на филийците — е, разбира се, няма такава народност — че се отправяте към Трантор, а тъй като Мулето вече беше установил контакт с Неотрантор, беше лесно да ви задържа там. За нещастие, бяхте заминали, преди аз да пристигна, но не много преди това. Имах време да заповядам на транторските фермери да докладват за пристигането ви. Това беше направено и ето — аз съм тук. Мога ли да седна? Дойдох като приятел, повярвайте ми!

Той седна. Торън сведе глава и се замисли. С привидна липса на емоции Байта приготвяше чай.

Торън сурово погледна към Притчър.

— Е, какво чакаш, полковник? Къде е твоето приятелство? Ако това не е арест, какво е тогава? Защитна охрана? Хайде, извикай хората си, дай заповеди…

Притчър търпеливо поклати глава.

— Не, Торън. Дойдох по собствено желание, защото искам да говоря с вас, да ви убедя в безполезността на това, което правите. Ако не успея, ще си отида. Това е всичко.

— Е, ако това е всичко, тогава започвай да ни агитираш, кажи си урока и се махай! Не искам чай, Байта.

Притчър пое чашата си с благодарност. Погледна към Торън с учудваща прямота, докато отпиваше бавно. После каза:

— Мулето е мутант. Той не може да бъде победен поради същността на мутацията му…

— Защо? Каква е мутацията? — мрачно се заинтересува Торън. — Мисля, че сега трябва да ни я изясниш, а?

— Да, ще го направя! Това, че ще узнаете, няма да му навреди. Виждате ли, той е способен да променя емоционалния баланс на хората. Може би това ви прилича на трик, но уверявам ви — то е достатъчно безкоментарно!

Байта се намеси:

— Емоционалният баланс ли? — тя се намръщи. — Не би ли ни го обяснил? Не ми е много ясно!

— Имам предвид, че за него е съвсем лесно да събуди в някой способен генерал, например, чувство за преданост и пълна вяра в неговата собствена победа. Генералите му се контролират емоционално. Те не могат нито да му изменят, нито пък вярата им може да отслабне — контролът над тях е съвършен. И най-способните му врагове се превръщат в негови най-правоверни подчинени. Военният управител на Калгън е предал планетата си и е станал негов вицекрал за Фондацията!

— А ти… — ядоса се Байта, — ти си предал каузата си и си станал пратеник на Мулето на Трантор. Разбирам!

— Не съм свършил. В обратната посока дарбите на Мулето са дори по-силни. И отчаянието е емоция! В решаващия момент водачът на Фондацията, както и този на Хейвън — се отчаяха. Техните светове се предадоха практически без борба.

— Искаш да кажеш, че чувствата ми в Криптата на времето са били емоционално манипулирани от Мулето?

— Моите също. И въобще на всички! Както беше и на Хейвън преди края й!

Байта се извърна встрани. Полковник Притчър продължи сериозно:

— Щом може да се въздейства на цели планети, много по-лесно би било да се влияе на отделни личности. Нима ще можете да се съпротивявате на сила, която е в състояние да ви застави да капитулирате доброволно и дори с желание? Та той може да създаде от всекиго предан слуга, когато това му е нужно!

— Как бих могъл да знам, че всичко това е истина? — отрони бавно Торън.

— Можеш ли да обясниш по друг начин падането на Фондацията и на Хейвън? Или моето превъплъщение, което не е нищо друго освен едно покръстване в друга вяра?! Мисли, човече! С какво разполагахме ти, аз и дори цялата Галактика, което да противопоставим на Мулето за всичкото това време? Хайде, назови поне нещо дребно, де!

Торън прие предизвикателството.

— В името на Галактиката, мога! — той изкрещя с внезапна рязкост. — Твоето невероятно Муле има връзки с Неотрантор и ти каза, че е трябвало да ни задържиш там, нали? Е, добре тогава, тези „връзки“ са мъртви или още по-лошо! Ние убихме принца, а другия оставихме хленчещ идиот! Мулето не ни спря там, тъй че…

— Е, не съвсем! Онези не бяха наши хора. Принцът беше един накиснат във вино глупак, а другият — Комасън — е феноменално тъп. Той дрънкаше силни думи, но това не му пречеше да е порочен, зъл и напълно некомпетентен. Всъщност, нямаше за какво толкова да ги използваме. Те бяха просто подставени лица…

— Да, но те бяха хората, които ни задържаха — или се опитаха…

— Отново не! Комасън имаше един роб — човек, наречен Инчни. Задържането ви беше негова идея. Той е стар, но ни свърши работа. Знаете, че на него не сте му навредили!

Байта се обърна към него. Не беше докосвала собствения си чай. Каза:

— Но според собствените ти думи твоите емоции също са подправени. Ти вярваш в Мулето с една ненормална вяра, вяра-болест. Тогава каква стойност има всичко, което казваш? Ти си загубил всякаква възможност за обективно мислене!

— Грешиш — полковникът поклати глава. — Само емоциите ми са фиксирани. Разумът ми си е останал такъв, какъвто е бил винаги. Той може да е насочен в руслото на преработените ми емоции, но не е променен. Тъй че има някои неща, които схващам по-ясно, и съм освободен от предишния си емоционален товар. Виждам, че програмата на Мулето е интелигентно направена и си струва усилията. По времето, след като бях „покръстен“, изследвах кариерата му от самото й начало преди седем години. Своята мутирала мозъчна способност той е изпробвал първо върху членовете на своята банда. С тяхна помощ и благодарение на своята сила е завоювал планета. Използвайки способностите си, е разширявал властта си, докато е завербувал и военния управител на Калгън. Всяка стъпка логически следва от предишната. С Калгън в джоба си, той е получил първокласен флот и това, в съчетание с неговата мутация, му позволи да атакува Фондацията. Фондацията беше ключът. Това е най-големият индустриален район в Галактиката и сега, когато фондацианската атомна техника е в ръцете му, той всъщност е господар на Галактиката. С тази техника и със своята сила той може да нападне останките от Империята, да наложи свое управление и евентуално, след смъртта на стария Император, който е луд и няма да живее дълго, да се обяви за Император. В такъв случай той ще има и властта, и титлата. Тогава би ли се намерил свят в Галактиката, който да му противостои? През тези седем години той е основал нова Империя. С други думи, за седем години Мулето е извършил това, с което цялата Селдънова психоистория нямаше да се справи и за седемстотин. Най-сетне в Галактиката ще има ред и мир! И вие не можете да го спрете — все едно да опитате да спрете въртенето на някоя планета с раменете си!

Дълго мълчание последва речта на Притчър. Това, което беше останало от чая му, изстина. Той изпразни чашата си, отново я напълни и бавно започна да пие. Торън ядно гризеше нокътя на палеца си. Лицето на Байта беше студено, безразлично и бледо. Накрая тя изрече със слаб глас:

— Ние не сме убедени! Ако Мулето би желал това, нека дойде тук и ни убеди сам. Ти си се борил с него до последния момент на „покръстването“ си, нали?

— Да! — категорично потвърди полковник Притчър.

— Тогава ни остави същата привилегия!

Полковникът се изправи.

— В такъв случай, аз си тръгвам. Както казах по-рано, моята мисия изобщо не ви засягаше. Затова не смятам, че е необходимо да докладвам за присъствието ви тук. Това не е някаква особена милост от моя страна. Ако Мулето пожелае да ви спре — а той без съмнение има и други хора, които да му вършат работата — вие ще бъдете спрени. Но що се отнася до това, аз няма да му сътруднича повече, отколкото е необходимо!

— Благодаря — каза вяло Байта.

— А що се отнася до Магнифико… Къде е той? Излез, Магнифико, няма да ти сторя нищо лошо!

— За какво ти е пък той? — удивено запита Байта.

— За нищо. Моите инструкции не включват и него. Чух, че го търсят, но Мулето сам ще си го намери, когато му потрябва. Нямам какво повече да кажа. Ще си стиснем ли ръцете?

Байта поклати глава. Торън излъчваше нещо средно между безнадеждност и презрение.

Това се оказа незначителен товар за железните рамене на полковника. Той прекрачи през вратата, обърна се и отбеляза:

— Едно последно нещо! Не си мислете, че не съм осведомен за причината на вашата упоритост. Знае се, че издирвате Втората Фондация. Когато му дойде времето, Мулето ще вземе съответните мерки. Нищо няма да ви помогне… Но аз ви познавах отпреди и сигурно затова по съвест се опитах да ви помогна и да ви предпазя, докато не е станало твърде късно. Довиждане!

Той отчетливо козирува и си отиде.

Байта се обърна към смълчания Торън и прошепна:

— Те знаят даже за Втората Фондация…

В своята ниша в библиотеката, Еблинг Майс, неосведомен за всичко това, стоеше наведен над една блестяща светлинка в околния мрак и триумфално си мърмореше нещо.

25. Смъртта на психолога

На Еблинг Майс му оставаше да живее само две седмици след това събитие.

През тези две седмици Байта го видя три пъти. Първият път беше през нощта след посещението на полковник Притчър. Вторият — след една седмица. Третият път беше след още седмица — през последния ден, деня, в който Майс умря.

През нощта след посещението на Притчър, първият час на която бе прекаран в тежки размисли, Байта каза:

— Тори, нека съобщим на Майс!

— Мислиш ли, че ще помогне? — мрачно отвърна с въпрос Торън.

— Ние сме само двама. Може нещо да сме пропуснали, да… Вероятно той ще помогне!

— Той се е променил! Отслабнал е. Сега е като малка… перушинка, малко пухче! — пръстите на Торън се завъртяха из въздуха, за да подкрепят с жест думите му. — Понякога си мисля, че няма да ни помогне повече — всъщност винаги съм го мислил. А от време на време ми идва наум, че от тук нататък въобще нищо не може да ни помогне.

— Недей! — Байта повиши глас. — Тори, недей! Когато говориш така, ми се струва, че Мулето вече се е справил с нас. Нека да кажем на Еблинг веднага!

Еблинг Майс вдигна глава от дългата маса и изненадано се взря в тях, когато те се приближиха. Малкото му коса беше разбъркана, устните му сънено примляскваха.

— А? — рече той. — Търси ли ме някой?

Байта коленичи до него.

— Да не те събудихме? Искаш ли да си отидем?

— Да си отидете ли? Кой е там? Байта? Не, не, остани! Няма ли тук столове? Виждам няколко… — той посочи с пръст.

Торън придърпа два стола. Байта седна и взе едната от отпуснатите ръце на психолога в своите.

— Можем ли да поговорим, докторе? — тя рядко използваше титлата.

— Нещо не е наред ли? — в отсъстващия му поглед проблесна слаба искрица. Омекналите му бузи леко порозовяха. — Нещо не е наред?

— Капитан Притчър беше тук… Нека аз да говоря, Тори! Спомняш си капитан Притчър, нали, докторе?

— Да… Да… — той подръпна устните си. — Невероятен човек! Демократ!

— Та той е разкрил мутацията на Мулето. Беше тук, докторе, й ни разказа за нея.

— Но това не е нещо ново! Мутацията на Мулето отдавна отпадна от списъка — той искрено се изненада.

— Не съм ли ви го казал? Да не би да съм забравил да ви кажа?

— Да ни кажеш за какво? — бързо вмъкна Торън.

— За мутацията на Мулето, разбира се! Той влияе на емоциите. Емоционален контрол! Значи не съм ви го казал? Защо ли съм забравил? — той бавно засмука долната си устна и се умисли. После, също тъй бавно животът се промъкна в гласа му и очите му оживяха, сякаш мудният му мозък най-сетне се беше плъзнал по добре смазан улей. Говореше като насън, взирайки се повече в пространството между двамата си слушатели, отколкото в тях:

— Всичко е толкова просто! Не изисква никакви специални знания. В математиката на психоисторията това лесно може да се изведе чрез уравненията от трето ниво, които не влияят повече… Впрочем, няма значение! Всичко може да се обясни с прости думи и да придаде смисъл, който не е характерен за психоисторическите явления. Запитайте се… какво е могло да наруши стриктно изчислената схема на Селдън, а? — той изгледа единия и другия с лека загриженост. — Какви са били първоначалните предположения на Селдън? Първото е, че в човешкото общество няма да настъпят фундаментални промени поне през следващите хиляда години. Да допуснем въпреки това, че се извършват колосални промени в галактическите технологии — такива, като откриването на нов принцип за използване на енергията или някакво изключително откритие в областта на електронната неврология. В такъв случай социалните изменения би трябвало да нарушат Селдъновите принципи. Но това не стана така, нали? Или пък, ако извън Фондацията бъде открито ново оръжие, което да е способно да се противопостави на цялото й въоръжение… То би могло да предизвика нарушения, макар и с по-малка вероятност. Само че не се случи дори и това! Поглъщателят на атомно поле беше слабо оръжие и можеше да бъде неутрализиран. А той бе единственото ново нещо, което Мулето ни представи. Да, но има и второ предположение, къде по-сложно от първото. Селдън предполага, че човешката реакция спрямо стимулиращите фактори ще си остане константа. И понеже първото му предположение не е нарушено, остава да е нарушено второто! Нещо би трябвало да е объркало емоционалното състояние на хората — в противен случай Селдън нямаше да сгреши и Фондацията нямаше да падне. А какво е това друго „нещо“ освен Мулето? Не съм ли прав? Или в моя анализ има грешка?

Байта го потупа одобрително по рамото.

— Нямаш грешка, Еблинг!

Майс се зарадва като дете.

— Това и още много друго се оказа лесно за постигане. Казвам ти, понякога се чудя какво става вътре в мен! Спомням си времето, когато тези неща ми изглеждаха мистерия, а сега всичко ми е толкова ясно. Няма проблеми! Когато се натъкна на нещо, номерът става и аз виждам и разбирам. Всички мои предположения и теории сякаш винаги са били в мен! Там вътре има нещо, което ме бута винаги напред… тъй, че не мога да се спра… и не искам да ям или да спя… само напред… напред… напред — гласът му утихна до шепот. Беше притиснал челото си с треперещите си ръце, по които се очертаваха вените. В очите му се мярна и изчезна някакво безумие, после той добави по-спокойно:

— Значи никога не съм ви споменавал за способността на Мулето, така ли? Но аз… не казахте ли, че го знаете?

— Говорехме за капитан Притчър, Еблинг! — рече Байта. — Спомняш ли си?

— Той ли ви я разкри? — в гласа на Майс имаше оскърбление. — Но как е узнал?

— Бил е завербуван от Мулето. Сега той е полковник, негов човек. Дойде да ни убеждава да се предадем на Мулето и ни каза същото, за което ни разказа и ти сега.

— Значи Мулето знае, че сме тук? Трябва да бързам… Къде е Магнифико? Не е ли с вас?

— Магнифико спи — нетърпеливо отвърна Торън. — Минава полунощ!

— Тъй ли? Но тогава… Спях ли, когато вие дойдохте?

— Да! — решително каза Байта. — И не се кани отново да работиш! Ще си легнеш. Хайде, Тори, помогни ми! А ти, Еблинг, не ми пречи, защото просто имаш късмет, че първо няма да те натикам под душа. Свали му обувките, Тори, и утре ще слезеш тук, за да го изкараш на чист въздух, преди да е увехнал съвсем. Виж се, Еблинг, паяци си плетат паяжините по теб! Гладен ли си?

Еблинг Майс поклати глава и погледна Байта откъм леглото си. Изглеждаше раздразнен и объркан.

— Искам утре да ми пратите Магнифико тук, долу — каза той.

Байта подпъхна чаршафите му под дюшека.

— Утре аз ще сляза долу с чисти дрехи. Ще се изкъпеш хубавичко, после ще посетиш фермата и ще постоиш малко на слънце.

— Не искам! — слабо се възпротиви Майс. — Ти не ме ли чуваш? Прекалено съм зает!

Неговата рядка коса се разпиля по възглавницата като сребърен ореол около главата му. Гласът му се превърна в поверителен шепот:

— Искате Втората Фондация, нали?

Торън бързо се обърна и се наведе над леглото.

— Защо споменаваш Втората Фондация, Еблинг?

Психологът измъкна едната си ръка изпод чаршафите и уморените му пръсти се сключиха около ръката на Торън.

— Фондациите са били основани на психологическия конгрес, председателстван от Хари Селдън. Торън, аз открих публикациите за този конгрес. Двадесет и пет ценни филма. Вече ги прегледах отгоре-отгоре.

— Е, и?

— Знаеш ли, че чрез тях много лесно може да се открие разположението на Първата Фондация, ако имаш елементарна представа от история и ако разбираш принципите й. Но, Торън, никъде не се споменава Втората Фондация. Абсолютно никъде!

Торън смръщи вежди.

— Тя не съществува ли?

— Разбира се, че съществува! — ядосано изкрещя Майс. — Кой твърди, че не е така? Но за нея се говори много малко. Нейната роля и всичко, свързано с нея, е добре скрито и съзнателно изкривено. Не разбираш ли, че тя е по-важната от двете! Тя е решаващата — онази, която има значение. А аз притежавам протоколите на Селдъновия конгрес! Мулето още не е победил…

Байта бързо угаси лампите.

— Заспивай!

Двамата с Торън мълчаливо се изкачиха до стаите си.

На следващия ден Еблинг Майс сам се изкъпа и се преоблече, излезе на слънце и за последен път усети вятъра на Трантор върху себе си. В края на деня той отново се потопи в гигантските зали на библиотеката и повече не излезе от там.

През следващата седмица животът отново течеше в обичайното си русло. Слънцето на Неотрантор бе спокойна ярка звезда на нощното небе над Трантор. Фермата беше заета с пролетните си посеви. Университетът изглеждаше тих и изоставен. Галактиката като че ли се беше изпразнила. Сякаш Мулето изобщо не бе съществувал…

Байта мислеше за това, когато видя Торън да пали пурата си внимателно и да гледа към късовете синьо небе, които надничаха измежду многобройните остриета на металните кули.

— Чудесен ден — рече той.

— Да, наистина! Всичко ли отбеляза на списъка, Тори?

— Така мисля. Половин фунт масло, дузина яйца, фасул. Ще имаш всичко, Байт! Уредил съм го.

— Хубаво! И гледай да се увериш, че зеленчуците са пресни, а не са от музея. Между другото, виждал ли си Магнифико?

— След закуската — не. Предполагам, че е долу с Еблинг, гледа книгофилми.

— Добре. И не си губи времето, защото за обяд ми трябват яйца!

Торън се отдалечи с усмивка, махвайки й с ръка. Байта се обърна, веднага щом той се изгуби между металните постройки. За миг тя се поколеба пред вратата на кухнята, но се отклони и влезе в коридора с колоните, който водеше към ескалатора и надолу към библиотеката.

Еблинг Майс беше там, склонил глава над окулярите на проектора, неподвижен — едно замразено, търсещо тяло. До него седеше Магнифико, свит в креслото си, с ясен и наблюдателен поглед — вързоп криви крайници и голям нос, който подчертаваше костеливото му лице.

— Магнифико… — обърна се меко към него Байта. Клоунът се изправи и с ентусиазъм прошепна:

— Моя лейди…

— Магнифико — повтори Байта, — Торън замина за фермата и няма да се върне скоро. Ще бъдеш ли така добър да го догониш с едно съобщение?

— С удоволствие, моя лейди! Малките ми възможности са изцяло на твое разположение, въпреки ползата нищожна, която могат да ти донесат.

Тя остана сама с Еблинг Майс, който все още не помръдваше. Решително постави ръка на рамото му:

— Еблинг…

Психологът се надигна и раздразнено изрева:

— Какво е това? — той завъртя очи. — А, ти ли си Байта? Къде е Магнифико?

— Отпратих го. Исках да остана сама с теб за малко — тя произнесе думите си отчетливо. — Искам да говоря с теб, Еблинг!

Психологът понечи да се върне към проектора си, но ръката й непоколебимо лежеше на рамото му. Тя отчетливо усещаше костта под дрехите му. Изглежда плътта му доста се беше стопила, откакто бяха пристигнали на Тантор. Лицето му бе отслабнало, пожълтяло и покрито с няколкодневна четина. Раменете му бяха видимо прегърбени, дори в седнало положение.

Байта каза:

— Магнифико не ти пречи, нали, Еблинг? Той сякаш стои тук ден и нощ!

— Не, не, не! Изобщо не ми пречи! Е, всъщност аз дори не го забелязвам. Той пази тишина и никога не ми се натрапва. Понякога ми носи филми или ги връща по местата им, сякаш знае какво искам, без да съм му казал. Остави го да идва тук!

— Много добре… Но, Еблинг, това не те ли учудва? Чуваш ли ме, Еблинг? Не те ли учудва?

Тя плътно придърпа един стол до неговия и се взря в него, сякаш можеше да прочете отговора в очите му.

Майс поклати глава.

— Не! Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че полковник Притчър и ти твърдите, че Мулето може да контролира емоциите на хората. Сигурен ли си, че е точно така? Не е ли самият Магнифико дефект в теорията ти?

Майс мълчеше.

Байта усети голямо желание да поразмърда психолога.

— Какво не е наред при теб, Еблинг? Магнифико е бил шут на Мулето. Защо и него не са „покръстили“ в любов и вярност? Защо след цялата си близост с Мулето той го мрази толкова?

— Но… но той е бил управляван! Разбира се, Байта — Майс изглежда набираше увереност, докато говореше. — Мислиш ли, че Мулето е третирал клоуна си като своите генерали? От тях той е изисквал вярност и лоялност, а от палячото — само страх. Не си ли забелязала, че у Магнифико състоянието на паника е патологично? Мислиш ли, че е нормално за едно човешко същество да се страхува през цялото време? Страх като този с времето става смешен! Вероятно е бил смешен и за Мулето, но също и необходим, защото заради този страх ние не можахме нищо да узнаем от него.

— Имаш предвид, че информацията на Магнифико за Мулето е фалшива? — заинтересува се Байта.

— Безполезна е! Просто е оцветена от патологичен страх. Мулето не е физически гигант, за какъвто го мисли Магнифико. По-скоро е съвсем обикновен човек, извън мозъчните си способности. Но го е забавлявало да се преструва на супермен пред бедния шут… — психологът сви рамене. — Във всеки случай, сведенията на Магнифико вече не са важни!

— Защо?

Но Майс като че ли не я чу и се върна към проектора си.

— Защо? — повтори Байта. — Втората Фондация ли…

Психологът плъзна поглед по нея.

— Да съм говорил за това? Не си спомням подобно нещо. Още не съм свършил. Какво ти казах?

— Нищо. О, Галактико, нищо не си ми казал, но бих искала да си го направил, защото съм смъртно уморена! Кога ще приключиш?

Еблинг Майс се взря в нея с разкаяние.

— Е, е, моя… мила, не исках да те обидя! Понякога забравям… кои са ми приятели и ми се струва, че изобщо не трябва да говоря за всичко това. Необходима е секретност, но заради Мулето, а не заради теб, мила моя! — той слабо потупа рамото й. Но тя не отстъпи.

— Та за Втората Фондация…

Гласът му автоматично се сниши до шепот.

— Знаеш ли колко съвършено Селдън е прикривал ходовете си? Протоколите от Селдъновия конгрес ми се струваха толкова безполезни само допреди месец, докато не се появи тази странна проницателност у мен! И даже сега ползата от тях ми се струва незначителна! Документите, останали след конгреса, често са логически несвързани и винаги — неясни. Много бих се учудил, ако членовете на конгреса са знаели всичко, което е било в главата на Селдън. Понякога си мисля, че той е използвал конгреса само като гигантска фасада, а в действителност сам е построил…

— Фондациите? — попита Байта.

— Не, Втората Фондация. С нашата Фондация всичко е било просто. Но Втората Фондация е само име. Била е основана като нашата, но е имало някакви усложнения на проекта и те са скрити дълбоко в математиката. Все още остават много неща, които дори не съм започнал да разбирам, но за тези седем дни парчетата, които имах, се съчетаха в някаква, макар и неясна картина. Фондация номер едно е свят на учени физици. В нея е концентрирана умиращата галактическа наука и условието е тя да бъде съживена отново. Там изобщо не са включени психолози. Това е странно и би трябвало да има някаква цел. Обичайното обяснение е, че Селдъновата психоистория работи по-добре в случаите, когато индивидуалностите, тоест хората, не знаят какво става и могат да реагират в съответствие с различните ситуации. Разбираш ли ме, скъпа?

— Да, докторе.

— Тогава слушай по-нататък! Фондация номер две е свят на учените психолози. Това е все едно огледален образ на нашата Фондация, но там властва психологията, а не физическите науки! Ясно ли ти е? — триумфиращо запита той.

— Не съвсем…

— Помисли си, Байта, използвай главицата си! Хари Селдън е знаел, че неговата психоистория може да предвижда само вероятностите, а не да установява нещата със сигурност. Винаги е имало възможност за грешка и с времето тази възможност е нараствала в геометрична прогресия. Естествено, Селдън се е опитвал да ни опази с всички възможни средства. Нашата Фондация е била силна с науката си, ние сме могли да побеждаваме армии и оръжия. Да противопоставяме сила на сила. Но срещу мозъчна атака от мутант като Мулето се оказахме безсилни.

— Това е работа за психолозите от Втората Фондация! — Байта чувстваше как възбудата нараства в нея.

— Да, да, да! Разбира се!

— Но те все още не са направили нищо…

— От къде знаеш, че не са?

Тя се замисли.

— Не че знам, но нима ти имаш доказателства, че са постигнали нещо?

— Аз единствено знам, че има много неща, за които нищо не знам! Не би трябвало Втората Фондация да се е развила повече, отколкото ние. Ние сме израствали бавно, но сме ставали силни — и при тях би трябвало да е така. Ала само звездите знаят каква е тяхната мощ сега. Дали са достатъчно силни да се съпротивяват на Мулето? Знаят ли въобще за опасността? Имат ли способни водачи?

— Но ако те следват Селдъновия план, тогава би трябвало да разбият Мулето!

— А! — слабото лице на Еблинг Майс придоби замислено изражение. — Пак ли това? Втората Фондация е нещо по-сложно от първата. Нейната комплексност е много по-голяма, а следователно — и възможността й за грешки също. Виж, ако Втората Фондация не може да победи Мулето, това е лошо — наистина лошо. Тогава вероятно би настанал краят на човешката раса като такава.

— Не!

— Да! Ако потомството на Мулето наследи мозъчната му способност… Разбираш ли? Хомо сапиенс няма да оцелее. Ще се появи нова доминираща раса — някаква нова аристокрация, която ще използва човеците от хомо сапиенс като роби, защото са низша раса. Не е ли така?

— Така е.

— А ако случайно Мулето не основе династия, той все пак ще основе изопачена нова Империя, подчинена единствено на неговия мозък. Тя ще умре заедно с него и Галактиката ще се върне на нивото, на което е била, преди той да се появи. С изключение на това, че там повече няма да има фондации, които да породят истинската стабилна Втора Империя. Това пък ще означава хиляди години варварство. Което е все същото!

— Какво можем да направим? Можем ли да предупредим Втората Фондация?

— Трябва да го направим или те ще влязат в капана поради невежеството си. Не бива да го допускаме, само че няма начин да ги предупредим!

— Няма начин ли?

— Нямам представа къде са разположени те! Те са на „другия край на Галактиката“, но това е всичко, което се знае, а там има сигурно милиони планети, които са могли да бъдат избрани.

— Но, Еблинг, нима в тях не казват… — тя посочи към филмите, които покриваха масата.

— Не, не го правят! Или поне не там, където мога да го открия — все още! Секретността сигурно значи нещо. Трябва да има причина… — объркването се върна в очите му. — Бих искал да си тръгнеш! Загубих достатъчно време, а ни остава малко, много малко… — той се обърна, раздразнен и намръщен.

Магнифико внимателно се доближи до тях.

— Съпругът ти си е у дома, моя лейди!

Еблинг Майс не забеляза палячото. Беше се върнал към проектора си.

Същата вечер Торън, след като изслуша Байта, каза:

— Мислиш ли, че наистина е добре? Че не е… — той се поколеба.

— Добре е, Тори! Вярно, че е болен… Промяната, която е станала с него, загубата на тегло, начинът, по който общува, го доказват. Но що се отнася до Мулето, Втората Фондация или въобще това, върху което работи, можеш да му вярваш! Майс е ясен и чист като небето в свободния космос. Знае за какво говори. Аз му вярвам!

— Тогава има надежда?! — това беше наполовина въпрос.

— Не съм съвсем уверена. Може би — да, може би — не. Затова аз вече нося със себе си бластер! — блестящото оръжие беше в ръката й. — За всеки случай, Тори, за всеки случай!

— За в случай на какво?

Байта почти истерично се изсмя.

— Няма значение. Може би и на мен малко ми хлопа дъската — като на Еблинг Майс!

По това време Майс имаше само седем дни живот и тези седем дни бързо прелетяха един след друг.

Торън беше изпаднал в някакъв унес. Топлите дни и пълната тишина го бяха довели до летаргия. Струваше му се, че всичко живо е загубило своята активност и се е потопило в безкрайното море на хибернацията.

Майс живееше свой скришен живот, чиито резултати не се виждаха и никой нямаше представа за тях. Той се беше барикадирал и нито Торън, нито Байта го бяха мяркали. Единствено курсовете на палячото нагоре и надолу бяха доказателство за неговото съществуване. Магнифико — тих и замислен — се промъкваше на пръсти, разнасяйки подноси с храна, мълчаливо присъстваше в мрака и наблюдаваше.

Байта все повече и повече се превръщаше в своя сянка. Жизнерадостта й изчезна, също както и самоувереността. Все повече се затваряше в себе си с грижите си и когато веднъж Торън изненадващо се приближи до нея и докосна бластера й, тя бързо го измъкна, насилвайки се да се усмихне.

— Какво правиш с това нещо, Байт?

— Просто го нося. Да не е престъпление?

— Може направо да ти отнесе главата!

— Е, ще я отнесе и толкова! Няма да е голяма загуба!

Семейният живот беше научил Торън, че е безполезно да се спори с жени, така че той сви рамене и я остави на мира.

Последния ден Магнифико дотича задъхан и се вкопчи в тях изплашено.

— Ученият доктор ви вика. Той не е добре!

Майс наистина не беше добре. Лежеше в леглото си, с необичайно разширени и блестящи очи. Беше мръсен и неразпознаваем.

— Еблинг! — извика Байта.

— Оставете ме да говоря — изграчи психологът и с усилие се надигна на лакътя си. — Оставете ме да говоря! Аз свърших. Предавам ви работата си. Нямам записки, всичко съм унищожил. Никой друг не трябва да знае. Всичко трябва да остане заключено в мозъците ви…

— Магнифико! — каза прямо Байта. — Качи се горе!

Палячото неохотно се изправи и отстъпи. Тъжните му очи бяха заковани върху Майс. Психологът слабо махна с ръка.

— Той не влиза в сметката, нека остане! Остани, Магнифико!

Клоунът бързо седна. Байта гледаше в пода, прехапала устни.

Майс отрони с дрезгав шепот:

— Уверен съм, че Втората Фондация може да победи, ако Мулето не се намеси преждевременно. Тя е пазила в тайна своето съществуване и тази тайна трябва да бъде запазена — това си има цел… Трябва да отидете там. Сведенията ви ще са жизнено важни… Могат да променят всичко… Чувате ли ме?

Торън изкрещя почти в агония:

— Да! Да! Кажи ми как да ги намерим, Еблинг! Къде са те?

— Ще ти кажа — отвърна той слабо.

Но не можа да го направи.

Със смъртно бледо лице Байта вдигна бластера си и стреля с оглушителен шум. От кръста нагоре тялото на Майс изчезна, а на стената зад него остана дупка. Оръжието на Байта изпадна на пода от вкочанените й пръсти.

26. Краят на търсенето

Никой не каза нито дума. Ехото от изстрела се търкаляше из външните стаи, докато замря в дрезгав мъртвешки шепот. Преди да умре, то заглуши трясъка при падането на бластера на Байта, писъка на Магнифико и нечленоразделния рев на Торън.

Настъпи тишина като при агония.

Главата на Байта беше наведена. Когато падаха, сълзите й проблясваха в лъчите светлина. Преди Байта никога не бе плакала…

Мускулите на Торън почти се късаха от напрежение, но той не можеше да се отпусне — чувстваше се така, сякаш никога повече няма да може да разтвори челюстите си.

Лицето на Магнифико представляваше сива, безжизнена маска.

Накрая, през все още стиснатите си зъби, Торън задавено изрече с чужд глас:

— Значи ти си човек на Мулето! Той те е овладял!

Байта погледна нагоре и устата й се изкриви в болезнена веселост.

— Аз — човек на Мулето? Шегуваш се! После тя се усмихна с огромно усилие и отметна косата си. Гласът й бавно се възвръщаше към нормалните звуци или поне близо до тях:

— Свърши се, Торън! Сега мога да говоря. Не зная колко дълго ще живея след това, но мога да започна да говоря…

Напрежението се изля от тялото на Торън:

— За какво да говориш, Байт? За какво толкова има да се говори?

— За бедствията, които ни следват! Вече сме забелязвали това и преди, Тори! Не си ли спомняш? Как поражението винаги ни следва по петите и всъщност никога не ни достига! Бяхме във Фондацията и тя се предаде, докато независимите търговци още се сражаваха, но ние навреме заминахме за Хейвън. Бяхме на Хейвън, той капитулира, а докато другите още се биеха, ние отново изчезнахме навреме. Отидохме на Неотрантор и по това време той без съмнение е бил овладян от Мулето, а ние…

Торън я изслуша и поклати глава.

— Не те разбирам.

— Тори, такива неща не се случват в реалния живот! Ти и аз сме обикновени, незабележителни хора, не би трябвало да попадаме от един политически водовъртеж в друг — и то в продължение на цяла година… Освен ако не носим причината за водовъртежите със себе си. Ако ние не пренасяме източника на заразата. Сега разбираш ли?

Устните на Торън се опънаха. Той ужасено погледна кървавите останки от това, което някога е било човек, и очите му потъмняха.

— Нека да се махнем от тук, Байт! Да излезем на открито!

Навън беше облачно. Вятърът духаше срещу тях на вяли талази и рошеше косата на Байта. Магнифико се беше промъкнал след тях и сега се вслушваше в разговора им.

Торън каза:

— Ти уби Еблинг Майс, защото вярваше, че той беше вирусът на тази зараза? — нещо в нейните очи го порази, когато шепнешком продължи: — Той ли беше Мулето? — Торън не вярваше, не можеше да се насили да повярва в съдържанието на собствените си думи.

В отговор Байта остро се изсмя.

— Бедният Еблинг да е бил Мулето? О, майко Галактико, не! Не бих могла да го убия, ако той беше Мулето. Нали щеше да долови чувството, съпътстващо движението ми, и да го промени в любов, преклонение, ужас — в каквото си поиска! Не, аз го убих, защото не беше Мулето. Убих го, защото той знаеше къде е Втората Фондация и след две секунди щеше да издаде тайната на Мулето!

— Щеше да издаде тайната… — глупаво повтори Торън. — Да каже на Мулето…

Той изпищя и с ужас погледна палячото, който несъзнателно се беше навел, за да разбере по-добре за какво става дума.

— Не е Магнифико, нали? — прошепна Торън.

— Слушай, — натърти Байта. — Спомняш ли си, какво се случи на Неотрантор? Помисли си, Тори!

Той поклати глава и измънка нещо, а тя продължи със слаб глас:

— Един човек умря на Неотрантор. Умря, без никой да го докосне. Не е ли истина? Магнифико свиреше на видеооргана си и когато свърши, принцът беше мъртъв. Това не е ли странно? Не е ли необичайно, че едно същество, което се страхува от всичко, очевидно безпомощно пред насилието, обладава способността да убива, когато поиска?

— Музиката и светлинните картини… — вметна Торън. — Те имат дълбок емоционален ефект…

— Именно емоционален! И то доста голям! А емоционалните ефекти са специалност на Мулето. Това би могло да се счита за съвпадение, защото едно създание, което може да убива с внушение, чак пък толкова да е преизпълнено със страх… Е, да кажем, Мулето е оперирал с ума му, както предполагахме, така че това е обяснимо… Но, Тори, аз долових малко от изпълнението му на видеооргана, което уби принца. Съвсем мъничко, ала достатъчно, за да ми внуши същото отчаяние, както в Криптата и на Хейвън. Торън, не мога да сбъркам това чувство!

Лицето на Торън потъмня.

— Аз… аз също го почувствах! Бях забравил. Никога не съм мислил, че…

— Тогава за пръв път ми дойде наум. Беше само неясно чувство — интуиция, ако искащ да го наречеш така. Но нямах за какво да се хвана… Тъкмо тогава Притчър ни разказа за Мулето и неговата мутация и в миг нещата ми се изясниха. Мулето беше този, който създаде отчаянието в Криптата. Магнифико пък създаде отчаянието на Неотрантор. Същото чувство. Следователно Мулето и Магнифико бяха една и съща личност. Не е ли така, Торън? Не прилича ли това на аксиома в геометрията: неща, еднакви във всички свои характеристики, са идентични? — тя беше на границата на истерията, но се овладя и само се разхълца, когато продължи: — Откритието ме плашеше до смърт. Ако Магнифико беше Мулето, той можеше да узнае за чувствата ми и да ги трансформира, да ме „покръсти“… Не можех да рискувам да научи! Избягвах го. За щастие, той също ме избягваше. Беше твърде заинтересован от Еблинг Майс. Планирах да убия Майс, преди да проговори. Планирах го тайно, толкова тайно, колкото можех — толкова, че не допусках да го призная дори на себе си. Ако можех да убия собственоръчно Мулето… Но аз не можех да рискувам. Той щеше да забележи и тогава щях да загубя всичко!

Тя изглеждаше като изцелена.

Гласът на Торън беше дрезгав:

— Това е невъзможно. Погледни нещастното създание! Той да е Мулето? Та той даже не чува за какво говорим!

Но когато погледът му последва сочещия пръст, Магнифико беше вече възбуден и нащрек. Очите му бяха проницателни и блестящи. Заговори без следа от какъвто и да било акцент:

— Аз я чух, приятелю! Просто седях и разсъждавах, че при всичката си хитрост и предвидливост сгреших и изгубих толкова много!

Торън отстъпи назад, като че се страхуваше палячото да не го докосне или че дъхът му може да го оцапа.

Магнифико кимна и отговори на неизречения въпрос.

— Аз съм Мулето!

Той вече не приличаше на гротеска. Неговите криви крайници и огромният му нос бяха загубили карикатурния си изглед. Страхът му бе изчезнал. Беше изправен и стегнат, с лекота поел ситуацията в ръцете си. Каза толерантно:

— Седнете! Не се безпокойте, можете да се разположите както искате и да се чувствате удобно. Играта свърши и смятам да ви разкажа истината. Това е моя слабост — искам хората да ме разбират.

Когато погледна към Байта, очите му бяха все още старите, меки кафяви очи на Магнифико-шута.

— В моето детство няма нищо нормално, което да помня — той говореше бързо и нетърпеливо. — Може би разбирате! Бях хронически грозен, а носът ми и сега си е такъв, с какъвто съм се родил. Едва ли би било възможно да прекарам нормално детство. Майка ми е умряла още преди да ме види. Не знам кой е баща ми. Растях благодарение на случайността, с наранен и измъчен мозък, изпълнен със самосъжаление и мразен от другите. Знаех, че съм странно дете. Всички ме избягваха — повечето от отвращение, а някои от страх. Ставаха странни произшествия… Е, няма значение! Имаше достатъчно неща, които да помогнат на капитан Притчър в изследванията му върху моето детство, за да разбере, че съм мутант. А това беше факт, който самият аз не разбирах, преди да навърша двадесет.

Торън и Байта го слушаха отсъстващо. Думите му прелитаха край тях и се приземяваха там, където трябваше, но сякаш оставаха почти без внимание. Палячото — или Мулето — вървеше пред тях с малки крачки и говореше като че ли на отпуснатите си ръце:

— Изглежда, че осъзнаването на моята необикновена способност идваше при мен бавно, с едни такива мудни стъпчици… Даже на края аз още не вярвах. За мен човешките мозъци бяха циферблати със стрелки, които показват преобладаващата емоция. Това е бледа картинка, но как иначе мога да го опиша? Полека-лека аз разбрах, че мога да прониквам в тези мозъци и да премествам стрелките до точката, на която искам да спре, и да я закова там завинаги. Но още повече време загубих, докато осъзная, че другите не могат да го правят. Все пак в края на краищата съзнанието за тази способност дойде, а заедно с него и желанието да се издигна над предишния си мизерен живот. Може би ме разбирате… Или поне се опитвате да ме разберете. Не е лесно да бъдеш урод — да имаш мозък и да си умен, но да си оставаш урод. Присмех и жестокост… Да си различен! Да си аутсайдер… Никога не сте го изпитвали! — Магнифико погледна към небето, залюля се на петите си и продължи. — Но аз все пак се учех и реших, че и двамата с Галактиката можем да се променим. Е, за всичко си има ред, а аз бях търпелив и чаках — цели двадесет и две години. Моята промяна! При всички случаи тя щеше да надхвърли човешките понятия и предимството щеше да ми донесе превъзходство в рамките на Галактиката. Макар че това беше честна игра — един като мен срещу трилиони като вас! — той спря, за да погледне бързо към Байта. — Ала аз имах слабости. Самият аз не представлявах нищо. Ако печелех сила, това беше с помощта на останалите. Успехът идваше при мен чрез обикновените хора. Винаги! Както каза и Притчър. Като пират аз построих моята първа астероидна база. Като индустриалец за първи път стъпих на планетата си. По трети начин се справих с военния управител на Калгън, така че го победих и получих неговия флот. Следваше Фондацията — и вие двамата изиграхте ролята си. Фондацията… Фондацията беше най-трудната задача, с която съм се справял. За да я победя, аз трябваше да надвия, да разруша или да елиминирам голяма част от управляващата класа. Можех да го правя постепенно, но сигурно имаше и по-кратък път, който търсех. В края на краищата, ако един силен мъж вдига наведнъж петстотин фунта, това не означава, че може да ги задържи дълго във въздуха. Моят емоционален контрол не е по-лесно нещо и предпочитам да не го използвам, ако не е особено наложително. Тъй че ми трябваха съюзници за моята първа атака над Фондацията. Като се представях за своя шут, аз търсех агент или агенти от Фондацията, които неминуемо биха били изпратени на Калгън да разследват моята скромна личност. Сега знам, че капитан Притчър е бил човекът, когото търсех, но съдбата пожела да открия вас. Аз съм телепат, но не изцяло, а, моя лейди, вие пък бяхте фондацианка. Бях подведен от този факт. Това, че Притчър се присъедини към нас по-късно, не беше фатално, но то представляваше стартовата точка, от която започна една фатална грешка.

Торън се размърда за първи път. Заговори неспокойно.

— Тогава… Имаш предвид, че когато заплашвах онзи лейтенант на Калгън само със зашеметяващ пистолет и рискувах себе си, тогава съм бил под твой емоционален контрол? — той пръскаше слюнки. — Имаш предвид, че си ме управлявал през цялото време?

Слаба усмивка плъзна по лицето на Магнифико.

— А защо не? Не смяташ, че е било така? Помисли си… Би ли рискувал да умреш за един странен циркаджия, който не си виждал преди това, би ли го направил, ако беше на себе си? Мисля, че после си останал удивен от развоя на събитията и си стоял като смразен…

— Да! — потвърди Байта. — Той наистина беше като смразен. Много точно казано.

— А освен това — продължи Мулето, — Торън беше извън опасност. Лейтенантът следваше стриктно заповедта да ни остави да си отидем. Тъй че ние тримата с Притчър пристигнахме във Фондацията и гледахме как се развива офанзивата ми. Когато съдеха Притчър и ние присъствахме, аз бях много зает. Военните съдии на това дело по-късно щяха да командват ескадрони във войната. Те се предадоха доста лесно, така че моят флот спечели при Харлегор, а и другите по-малки сражения. Освен Притчър, аз срещнах и доктор Майс, който ми донесе видеооргана изцяло по своя инициатива и много опрости работата ми. Единствено това беше негово собствено решение.

Байта вмъкна:

— Онези концерти… те не съвпадаха с останалото! Сега разбирам!

— Да — каза Магнифико, — видеоорганът действаше като фокусираща леща. Освен това той е и примитивно средство за емоционален контрол. С него можех да обработвам повече хора, а в отделните индивидуални случаи и да въздействам с по-голяма мощност. Концертите, които имах на Терминус преди завземането му, а и на Хейвън, преди и той да падне, допринесоха за всеобщото състояние. Без видеооргана можех тежко да разболея принца на Неотрантор, но нямаше да го убия. Разбирате ли? Но най-голямата ми цел беше Еблинг Майс. Той трябваше да… — в последните думи на Магнифико се прокрадна досада, после тя изчезна. — Има някои специални свойства на емоционалния контрол, които не познавате. Интуицията, проницателността и прозрението, когато желаете да ги предизвикате, могат да бъдат третирани като емоции. Или поне аз мога да ги третирам по същия начин. Не сте го разбрали, нали?

Той почака малко и сетне продължи:

— Човешкият мозък работи с нисък интензитет. Двадесет процента е обичайното ниво. Когато за момент се изкачи на по-висока степен, това се нарича прозрение, проницателност или интуиция. Рано открих, че мога да индуцирам продължително повишение на мозъчния интензитет. Това не изключва смъртоносен изход за третирания човек, но е полезно… Поглъщателят на атомно поле, който използвах във войната срещу Фондацията, беше резултат от стимулирането на мозъка на един калгънски техник. Работих и с още хора. Еблинг Майс беше лесен. Потенциалът му бе висок, а той ми трябваше. Дори преди изобщо да е започнала моята война с Фондацията, аз вече бях изпратил делегати да преговарят с Империята. Беше време да започна да търся Втората Фондация, но не успявах да я намеря. Знаех, че трябва да я открия, и Еблинг Майс беше нужното средство. С неговия мозък и походяща стимулация той вероятно можеше да повтори трудовете на Хари Селдън. И го направи. Извисих го до най-горната граница. Процесът беше разрушителен, но трябваше да бъде завършен! Майс умря в крайна сметка, но живя… — досадата му отново изплува за кратко. — Той щеше да живее достатъчно дълго. Заедно ние тримата можехме да отидем във Втората Фондация. Това щеше да е последната битка, но заради грешката ми…

Торън повиши глас:

— Защо толкова я подчертаваш? Каква е грешката ти?

— Твоята съпруга беше грешката. Жена ти е необикновен човек. Никога преди не съм срещал никой като нея. Аз… Аз… — изведнъж гласът на Магнифико секна. Беше мрачен, когато продължи: — Тя ме харесваше, без да съм подправял емоциите й. Нито се отвращаваше, нито се подиграваше с мен. Тя ме жалеше. Тя ме харесваше! Не разбираш ли? Не схващаш ли какво означаваше това за мен? Никога преди някой… Е, на мен ми допадаше това. Моите собствени емоции не ми се подчиняваха — на мен, който съм господар на чуждите! Държах се далече от мозъка й, не я манипулирах. Харесвах естествените й чувства. Това бе грешката ми — първата ми грешка! Ти, Торън, беше контролиран. Ти никога не си ме подозирал, нито пък си ме разпитвал, защото не си виждал нищо необичайно в мен. А между другото, когато „филийският“ кораб ни спря, те знаеха местоположението ни, защото поддържах връзка с тях, както бях във връзка и с генералите си през цялото време. Щом те ни спряха, аз бях заведен на борда, за да се срещна с Хан Притчър, когото държаха затворен там. Щом се оттеглих, той вече не беше затворник, а полковник, човек на Мулето и негов командващ. Цялата процедура беше твърде елементарна дори за теб, Торън! Но ти прие моето обяснение, въпреки че беше пълно с безсмислици. Разбираш ли какво имам предвид?

— Как си поддържал връзката с генералите си? — Торън се намръщи.

— Не беше трудно! УКВ-предавателите са елементарни при употреба и са удобни за пренасяне. Всеки, който ме свареше да предавам, щеше да си отиде без спомен за събитието. Това се случваше, между другото! На Неотрантор моите собствени глупави емоции ме предадоха отново. Байта не беше под мой контрол, но даже и така тя никога не би ме заподозряла, ако се бях овладял спрямо принца. Но неговите намерения спрямо Байта ме раздразниха. Аз го убих. Беше глупава постъпка. Едно малко сбиване щеше да свърши същата работа. И все пак твоите подозрения нямаше да се потвърдят, ако бях спрял Притчър или пък обръщах повече внимание на вас и по-малко на Майс — той сви рамене.

— И това е краят? — попита Байта.

— Да, краят.

— А сега какво?

— Ще продължа програмата си. Съмнявам се, че ще намеря някой достатъчно умен и ще успея да го стимулирам, както Еблинг Майс в тези дни на упадък. Тъй че ще търся Втората Фондация по друг начин. В този рунд вие ме победихте!

Байта триумфиращо скочи на крака.

— В този рунд ли? Само в този рунд? Ние те победихме напълно! Всичките ти победи извън Фондацията не струват нищо, защото Галактиката сега тъне във варварски вакуум. А и самата Фондация не е голяма победа, защото не тя трябваше да спре твоя вариант на криза. Втората Фондация е тази, която трябва да победиш — Втората! — защото тя е тази, която е предвидена да те спре. Единственият ти шанс е да я откриеш и да я нападнеш, преди да е готова. А не можеш да го направиш сега! С всяка минута от този момент нататък тя ще се оказва все по-подготвена срещу теб. Машината вече може би е задействана. Ти ще знаеш — когато тя те нападне и твоето кратко властване приключи, че си просто още един свален узурпатор, бързо проблеснал и угаснал на фона на кървавото лице на историята! — тя дишаше дълбоко, почти задавена от страстната си ярост. — Ние те победихме — Торън и аз! Сега вече мога да умра спокойно.

Тъжните кафяви очи на Мулето си бяха тъжните, кафяви, любящи очи на Магнифико:

— Не искам да убивам нито теб, нито съпруга ти. Освен всичко друго, вие двамата сте неспособни да ми попречите по-нататък. Дори и да ви убия, това няма да върне Еблинг Майс. Моите грешки са си мои собствени, така че аз трябва да отговарям за тях. Ти и твоят съпруг можете да си тръгнете. Вървете си с мир, заради това, което аз наричам приятелство! — после той добави с внезапен прилив на гордост. — А междувременно, аз все още си оставам Мулето, най-силният човек в Галактиката и ще разбия Втората Фондация!

Байта изстреля последната си стрела с непоколебима увереност:

— Няма да можеш! Все още вярвам в мъдростта на Селдън. Ти си и ще си останеш първият и последният член на своята династия!

Нещо засегна Магнифико:

— На моята династия? Да, често съм мислил за това, че мога да основа династия и да си имам подходяща съпруга!…

Байта изведнъж разбра значението на погледа му и се вцепени от ужас, ала Магнифико поклати глава:

— Усещам отвращението ти, но това е глупаво. Ако нещата стояха по друг начин, бих те направил щастлива с лекота. Това би бил изкуствен екстаз, макар и неотличим от този, постигнат с помощта на естествените чувства. Само че нещата имат по-различен смисъл! Аз се наричам Мулето — но очевидно не заради силата си… — и той си тръгна, без нито веднъж да се обърне назад.

Втората Фондация

ПЪРВА ЧАСТ

МУЛЕТО ИЗДИРВА

1. Двама мъже и Мулето

МУЛЕТО… — Конструктивните аспекти на режима на Мулето се оформят след падането на Първата Фондация. При окончателното разпадане на Първата галактическа империя той пръв влиза в историята с една наистина имперска по обхват обединена територия. Предишната търговска структура на падналата Фондация е била по-дезорганизирана и с хлабави връзки, въпреки недоловимата подкрепа на предсказанията на психоисторията.

Тя не би могла да се сравнява с твърдото управление на Съюза на Световете под властта на Мулето, включващ една десета от обема на Галактиката и една петнадесета от нейното население. Особено през епохата на на така нареченото Търсене…[55]

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Доста повече, отколкото е писано в Енциклопедията, може да се каже по въпроса за Мулето и неговата Империя, но почти всичко не е свързано с непосредствената ни тема, а и в по-голямата си част това е прекалено суха материя за нашите цели. Основно статията се занимава в този текст с икономическите условия, довели до възхода на „Първия гражданин на Съюза“ — официалната титла на Мулето — и с икономическите последствия от него.

Ето защо изоставяме Енциклопедията и продължаваме по собствен път за нашите цели, като подемаме историята на Великото Междуцарствие — между Първата и Втората галактическа империя — в края на петте години консолидация.

В политическо отношение Съюзът е спокоен. Икономиката му процъфтява. Малко са онези, които биха сменили мира при твърдото управление на Мулето с предшестващия го хаос. В световете, които пет години преди това са познавали Фондацията, може и да са останали носталгия и съжаление, но нищо повече. Водачите на Фондацията вече бяха мъртви, където не бяха нужни; и „покръстени“, когато от тях имаше полза.

А от приспособените най-полезен беше Хан Притчър, сега генерал-лейтенант.

По време на Фондацията Хан Притчър бе капитан и член на нелегалната демократична опозиция. Когато Фондацията се предаде на Мулето без борба, Притчър въстана срещу него. Докато бе, така да се каже, „покръстен“.

„Покръстването“ не беше обикновено преобръщане, причинено от по-висш разум. Хан Притчър знаеше добре това. Промениха го, защото Мулето беше мутант с психически сили, които лесно можеха да пригаждат състоянието на обикновените хора за негово удобство. Но това го удовлетворяваше напълно. Така и трябваше да бъде. Самото задоволство от „покръстването“ също беше следствие от него, но Притчър вече дори не изпитваше любопитство към този проблем.

А сега, когато се връщаше от петата си голяма експедиция в безграничната Галактика извън границите на Съюза, космическият ветеран и разузнавач мислеше за предстоящата среща с Първия Гражданин с нещо подобно на непристорена радост. Коравото му лице, като че ли издялано от тъмно дърво без жилки, което сякаш не би могло да се усмихне, без да се натроши, не го показваше, но външните изяви бяха излишни. Мулето виждаше вътрешните емоции, до най-малката, също както обикновен човек би забелязал трепването на вежда.

Притчър остави своя аерокар при старите вицекралски хангари и, както се изискваше, влезе пеша в района на двореца. Вървя около километър и половина по обозначеното със стрелки шосе, което беше празно и тихо. Знаеше, че по цялата площ от няколко квадратни километра на двореца нямаше нито един пазач, нито един войник, нито един въоръжен човек.

Мулето не се нуждаеше от пазачи.

Той беше сам за себе си най-добрият и всемогъщ покровител.

Стъпките на Притчър отекваха тихо в ушите му, докато дворецът издигаше пред него блестящите си невероятно леки и здрави метални стени в дръзки свръхразцъфнали почти трескави арки, които характеризираха архитектурата на късната Империя. Беше надвиснал могъщо над празните пространства, над многолюдния град на хоризонта.

Вътре в двореца беше съвсем сам същият този човек, от чиито нечовешки умствени способности зависеше новата аристокрация и цялата структура на Съюза.

При приближаването на генерала огромната масивна порта се разтвори плавно и той влезе. Стъпи върху широката подвижна пътека, която се изкачваше нагоре. Безшумният елеватор го издигна бързо. Застана пред малката обикновена врата на стаята на Мулето сред блясъка на най-високите дворцови кули. Тя се отвори…

Бейл Чанис беше млад и непокръстен. Казано с други, по-прости думи, Мулето не беше преобразувал емоционалната му нагласа. Тя си оставаше точно както я бе оформила наследствеността му и последвалите промени в околната среда. И това го удовлетворяваше.

Още ненавършил тридесет години, на него гледаха с добро око. Беше красив, с бърз ум и поради това се радваше на успех в обществото. Беше интелигентен и хладнокръвен — затова имаше успех пред Мулето. И изпитваше пълно задоволство и от двата успеха.

А сега Мулето за първи път го бе повикал на лична аудиенция.

Краката му го носеха по дългото блестящо, право като стрела шосе, водещо към извисилите се алуминиеви кули, които на времето са били резиденция на вицекраля на Калгън, управлявал под властта на старите императори. По-късно дворец на принцовете на Калгън, господствали от свое име, сега те бяха седалище на Първия Гражданин на Съюза, който ръководеше собствена империя.

Чанис си тананикаше тихо. Не изпитваше съмнение за какво става дума. Естествено, за Втората Фондация! Това всеобхватно плашило, само мисълта за което бе отблъснала Мулето от политиката му на неограничена експанзия към очаквателна предпазливост. Официалният термин беше „консолидация“.

Носеха се слухове — не можеш да спреш слуховете. Говореше се, че Мулето отново ще започне офанзива. Че е открил местоположението на Втората Фондация и ще я нападне. Че е сключил споразумение с Втората Фондация и са си поделили Галактиката. Че е решил, че Втората Фондация не съществува, и ще превземе цялата Галактика.

Нямаше смисъл да се изброяват всички слухове, които човек чуваше из предверията. Не за първи път се разнасяха подобни слухове. Но сега те сякаш бяха по-добре подплатени и всички свободни експанзивни души, които вирееха добре по време на война, при военни авантюри и политически хаос и увяхваха във времена на стабилност и „застоял“ мир, изпитваха радост.

Бейл Чанис беше от тях. Не се страхуваше от загадъчната Втора Фондация. Ако ставаше въпрос, не се боеше и от Мулето и даже се хвалеше с това. Вероятно някои, които не одобряваха този толкова млад и толкова състоятелен човек, чакаха мрачно да се тегли чертата на веселия женкар, който открито използваше остроумието си за сметка на физическия вид и затворения живот на Мулето. Никой не се осмеляваше да се присъедини към него и малцина си позволяваха да се смеят, но след като нищо не му се случваше, престижът му се повишаваше.

Сега Чанис импровизираше текст за песента, която си тананикаше. Безсмислени думи с повтарящ се рефрен: „Втората Фондация заплашва нацията и цялата креация“.[56]

Стигна до двореца.

Огромната масивна врата се разтвори плавно при приближаването му и той влезе. Стъпи върху широката подвижна пътека, която се изкачваше. Безшумният елеватор го издигна бързо. Застана пред малката обикновена врата на стаята на Мулето сред блясъка на най-високите дворцови кули.

Тя се отвори…

Човекът, който нямаше друго име, освен Мулето, и никаква титла, освен Първи Гражданин, погледна навън през еднопосочно прозрачната стена към светналия и величествен град на хоризонта.

Сред притъмняващия здрач се появиха звезди и не една от тях беше под неговата васална зависимост.

При тази мисъл той се усмихна с тръпка на горчивина. Бяха васали на личност, която малко хора бяха виждали някога.

Мулето не беше човек, когото можеше да гледаш без присмех. Не повече от 55 килограма бяха вмъкнати във високото му 170 см тяло. Крайниците му представляваха костеливи клечки, които стърчаха неугледно от мършавата му снага. А слабото му лице почти се губеше под изпъкналата плът на издадената напред месеста осемсантиметрова човка — нос.

Само очите му опровергаваха фарса, който представляваше на вид Мулето. В техния мек поглед — странна мекота за най-великия завоевател в Галактиката! — тъгата никога не се изличаваше напълно. В града можеха да се намерят всичките развлечения на една луксозна столица на луксозен свят. Имаше възможността да установи столицата си на Фондацията, най-силният от вече завоюваните му неприятели, но тя беше в края на Галактиката. Калгън беше разположен по в центъра с дълготрайна традиция на игрална зала за аристокрацията и му подхождаше повече — от стратегически съображения.

Но сред традиционните забавления, подсилени от нечувано благоденствие, той не намираше покой.

Страхуваха се от него, подчиняваха му се, дори може би го уважаваха — от значително разстояние. Но кой би могъл да го гледа без презрение? Само онези, които бе „покръстил“. А каква стойност имаше тяхната изкуствена вярност? Липсваше й душа. Мулето би могъл да си присвои титли, да наложи ритуали и да измисли сложни отношения, но дори и те не биха променили нищо. По-добре, или поне не по-зле, беше просто да е Първия Гражданин и да се крие.

Внезапно у него избухна бунт — силен и брутален. Не биваше нито една част от Галактиката да му бъде отказана! В течение на пет години бе останал мълчалив и погребан тук, на Калгън, заради вечната, мъглява, затаена в космоса заплаха от невижданата, нечуваната и неизвестна на никого Втора Фондация. Беше на тридесет и две години. Тялото му, независимо от умствените способности на мутант, беше физически слабо.

Всяка звезда! Всяка звезда, която виждаше или не можеше да види. Всички те трябваше да бъдат негови!…

Да си отмъсти на всички. На човечеството, към което не принадлежеше. В Галактиката, в която за него нямаше място.

Хладната сигнална светлина на тавана замига. По нея следеше пътя на човека, влязъл в двореца, и в същото време, докато сетивата му на мутант сякаш бяха подсилени и станали по-чувствителни от самотния полумрак, той усети как вълна на емоционално задоволство обля фибрите на мозъка му.

Без усилие разпозна личността на посетителя. Беше Притчър.

Капитан Притчър от бившата Фондация. Капитан Притчър, който бе пренебрегван и незабелязван от бюрократите на разпадащото се правителство. Притчър, чиято дейност като дребен шпионин той бе премахнал и когото бе извадил от тинята. Капитанът, когото най-напред бе направил полковник, а после генерал и чийто обхват на дейност бе разпрострял из цялата Галактика.

Сегашният генерал Притчър, който макар да бе започнал като бунтовник, му беше напълно предан. И въпреки всичко не беше верен заради получените облаги, нито от благодарност или като израз на отплата, а само чрез изкуството на „покръстването“. На Мулето беше известен здравия неизменен повърхностен слой на вярност и обич, който оцветяваше всяко завихряне и водовъртеж в емоционалния свят на Хан Притчър, слой, който сам той му бе присадил преди пет години. Но под него оставаха първоначалните черти на упорита индивидуалност, нетърпимост спрямо властта, идеализъм — макар че даже той вече едва успяваше да ги различи.

Вратата зад него се отвори, и той се обърна. Прозрачната стена се замъгли и червеникавата светлина на вечерта отстъпи пред белия блясък на атомната енергия.

Хан Притчър седна в посоченото му кресло. В частните аудиенции при Мулето нямаше поклони и коленопреклонности, нито се използваха почтителни изрази. Той беше просто Първи Гражданин. Обръщаха се към него със „сър“. В негово присъствие можеше да седнеш и нямаше нищо лошо, ако се наложеше да му обърнеш гръб.

За Притчър това беше доказателство за сигурната и уверена мощ на мъжа и тя го изпълваше с горещо задоволство.

— Последния ви доклад получих вчера — поде Мулето. — Не отричам, че го намирам малко потискащ, Притчър.

Веждите на генерала се сключиха.

— Да, сигурно, но не виждам до какви други заключения бих могъл да стигна. Просто няма Втора Фондация, сър.

Мулето се замисли, а после бавно поклати глава, както бе правил много пъти преди.

— Съществуват доказателствата на Еблинг Майс.

Винаги са налице доказателствата на Еблинг Майс. За Притчър това беше позната история.

— Майс може и да е бил най-великият психолог на Фондацията, но в сравнение с Хари Селдън е като новородено — заяви без уговорки той. — По времето, когато изследваше трудовете на Селдън, Майс се намираше под изкуствената стимулация на вашия умствен контрол. Вероятно е да сте го притиснали твърде силно. Би могъл да сбърка. Сър, той трябва да греши.

Мулето въздъхна с издадено напред печално лице върху тънката шия.

— Ако бе останал жив поне още една минута… Тъкмо се канеше да ми каже къде е Втората Фондация. Той знаеше, повярвайте ми! Нямаше да се наложи да се оттегля. Нито да чакам. Толкова време загубено. Пет години пропуснати за нищо!

Генералът не би могъл да осъди безсилния копнеж на своя владетел — не го допускаше контролираната му умствена настройка. Затова пък се безпокоеше, изпитваше неясен смут.

— Но какво друго обяснение би могло да съществува, сър? — попита той. — Пет пъти тръгвах. Вие сам планирахте маршрутите. И не оставих непроверен нито един астероид. Предполага се, че преди триста години Хари Селдън от старата Империя е основал две фондации, за да послужат като ядро за нова Империя, която да замести загиващата стара формация. Сто години след Селдън Първата Фондация — която познаваме толкова добре, — е била известна из цялата Периферия. Сто и петдесет години след Селдън — по времето на последната битка със старата Империя, тя е била известна из цялата Галактика. А сега са изминали триста години и къде би трябвало да се намира тази тайнствена Втора Фондация? В никое завихряне на Галактическия поток не са чували за нея.

— Еблинг Майс твърдеше, че тя се крие. Само секретността може да превърне слабостта й в сила.

— Толкова дълбока тайна е невъзможна, ако не приемем, че не съществува.

Мулето вдигна големите си очи с проницателен и предпазлив поглед.

— Не. Тя наистина съществува — костеливият му пръст се стрелна рязко. — Ще направим малка промяна в тактиката.

— Да не възнамерявате сам да тръгнете? — попита намръщено Притчър. — Не бих ви посъветвал да го сторите.

— Не, разбира се. Ще трябва отново вие да заминете, за последен път. Но с още един човек в общо командване.

Настъпи тишина и после прозвуча твърдо гласът на Притчър.

— Кой, сър?

— Тук на Калгън живее един млад мъж. Бейл Чанис.

— Никога не съм чувал за него, сър.

— Сигурно не сте. Но той има бърз ум, амбициозен е и… не е „покръстен“.

За миг острата брадичка на Притчър потръпна.

— Не виждам предимство в това.

— Съществува поне едно, Притчър. Вие сте съобразителен и опитен човек. Служили сте ми добре. Но сте „покръстен“. Вашата мотивация се свежда до наложена и безпомощна вярност към мен. Когато загубите естествената си мотивация, заедно с нея се лишавате и от нещо друго, от някаква неуловима предприемчивост, която не ми е възможно да заменя.

— Не се усещам така, сър — заяви мрачно Притчър. — Много добре си спомням какво представлявах, когато ви бях враг. Не се чувствам по-лошокачествен.

— Естествено — устата на Мулето се изкриви в усмивка. — Вашата преценка по въпроса едва ли е обективна. А що се отнася до Чанис, той е амбициозен… за себе си. Може да му се има пълно доверие, поради верността му само към самия него. Знае, че се вози за полите на палтото ми, и ще направи всичко възможно, за да засили мощта ми, така че пътешествието да продължи дълго и надалеч и целта му да бъде величествена. Ако тръгне с вас, в неговото търсене ще има още един допълнителен подтик… подтик за него самия.

— В такъв случай — продължи настоятелно Притчър, — защо не отстраните моето „покръстване“, щом смятате, че това ще ме направи по-добър. Сега едва ли не може да ми се има доверие.

— Това никога няма да стане, Притчър. Докато сте на една ръка разстояние, или на един изстрел от мен, винаги ще бъдете държан твърдо „покръстен“. Ако ви освободя в тази минута, в следващата ще бъда мъртъв.

Ноздрите на генерала се разшириха.

— Наскърбен съм, че мислите така.

— Не искам да ви огорчавам, но за вас е невъзможно да осъзнаете какви ще бъдат чувствата ви, ако сте свободен да ги оформяте съобразно естествената ви мотивация. Човешкият разум негодува срещу контрола. Поради тази причина обикновеният хипнотизатор не може да хипнотизира някоя личност против волята й. Аз успявам, защото не съм хипнотизатор и, повярвайте ми, Притчър, не бих искал да се изправя пред негодуванието, което не можете да изразите и дори не знаете, че кипи у вас.

Притчър наведе глава. Безсилието го измъчваше и го оставяше с чувството на душевна пустота.

— Но как можете да се доверявате на този човек — изрече той с усилие. — Имам предвид напълно… както имате доверие в мен заради „покръстването“ ми.

— Е, предполагам, че не мога изцяло. Затова трябва да тръгнете с него. Разбирате ли, Притчър — и Мулето се намести по-надълбоко в голямото кресло, на фона на чиято облегалка изглеждаше като оживяла клечка за зъби, — ако случайно му хрумне, че споразумение с тях би се оказало по-доходно, отколкото с мен… Нали разбирате?

В очите на Притчър проблясва светлина на дълбоко задоволство.

— Това е по-добре, сър.

— Точно така. Но помнете, той трябва да има колкото е възможно по-голяма свобода на действие.

— Разбира се.

— И… хм… Притчър. Младият мъж е красив, приятен и изключително чаровен. Не се оставяйте да ви заблуди. Той е опасна и безскрупулна личност. Не му се изпречвайте на пътя, без да сте се подготвили добре. Това е всичко.

Мулето отново беше сам. Остави светлината да помръкне и стената наново просветля. Небето беше станало пурпурно, а градът представляваше петно светлина на хоризонта.

И за какво беше всичко това? Ако наистина беше господар на всичко, което съществуваше, тогава? Дали наистина щеше да попречи на хора като Притчър да остават високи и стройни, самоуверени и силни? Дали Бейл Чанис щеше да загуби красотата си? А самият той щеше ли да се измени?

Прокле съмненията си. Какво преследваше всъщност?

Хладната сигнална светлина на тавана запримигва. По нея следеше пътя на човека, влязъл в двореца, и почти против волята си усети лека вълна от емоционално доволство да облива фибрите на мозъка му.

Разпозна личността му без усилие. Беше Чанис. Сега Мулето долови не еднаквост, а примитивното „биене“ на силен разум, недокосван и неоформян, освен от многообразната дезорганизация на Вселената. Той се гърчеше в приливи и вълни. На повърхността се четеше предпазливост, тънък заглаждащ ефект, но с нюанси на цинична разпуснатост в скритите му водовъртежи. А под него струеше силен поток от егоизъм и себелюбие, с изблици тук-там на жестокост и най-отдолу — дълбоко притихнало езеро от амбиция.

Мулето почувства, че може да посегне и да заприщи потока, да излее езерото от басейна му и да го отправи в друго русло, да пресуши един поток и да зароди друг. Но какво от това? Ако успееше да преклони къдравата глава на Чанис в най-дълбоко обожание, щеше ли това да промени собствената му уродливост, която го караше да бяга от деня и да обича нощта и го правеше отшелник в безусловно неговата империя?

Вратата зад него се отвори и той се обърна. Прозрачната стена се замъгли и мракът отново отстъпи пред белия блясък на атомната енергия.

Бейл Чанис седна и каза:

— Това е не съвсем неочаквана чест, сър.

Мулето потърка хобота си едновременно с всичките си пръсти, а отговорът му прозвуча леко раздразнено.

— А защо, млади човече?

— Предчувствие, предполагам. Освен ако пожелая да си призная, че съм дочувал разни слухове.

— Слухове ли? Кои от няколкото десетки разновидности имате предвид?

— Онези, които твърдят, че се планира подновяване на галактическата офанзива. Моята надежда е, че това е вярно и че аз бих могъл да играя подходяща роля.

— В такъв случай мислите, че наистина съществува Втора Фондация?

— Защо не? Това би направило всичко значително по-интересно.

— И в това ли намирате интерес?

— Разбира се. В самата загадка! Каква по-добра тема за догадки би могла да се открие? Напоследък приложенията на вестниците са пълни само с това — което вероятно е знаменателно. В „Космос“ един от журналистите е създал някаква фантасмагория за свят, който се състои от същества, надарени с „чист“ разум — Втората Фондация, нали разбирате, — в който са развити умствени сили с достатъчно огромна енергия, за да съперничат на всички досега известни на физическите науки. Космически кораби могат да бъдат премествани мигновено на светлинни години, планети се извеждат от орбитите им…

— Интересно. Да. Но имате ли някакви схващания по въпроса? Приемате ли това понятие за умствената енергия?

— Галактиката ми е свидетел, че не! Нима смятате, че подобни същества биха стояли на собствената си планета? Не, сър. Според мен Втората Фондация остава скрита, защото е по-слаба, отколкото си мислим.

— В такъв случай мога да ви обясня лесно за какво става дума. Ще ви хареса ли да оглавите експедиция, която да намери Втората Фондация?

За миг Чанис сякаш попадна във внезапния прилив на събития, който бе нахлул с малко по-голяма скорост, отколкото бе очаквал. В протяжната тишина езикът му явно се бе завързал.

— Е? — подхвърли сухо Мулето.

Чанис набърчи чело.

— Разбира се. Но къде ще трябва да отида? Имате ли някаква информация?

— Генерал Притчър ще бъде с вас…

— В такъв случай не аз ще я командвам?

— Ще прецените сам, когато свърша. Слушайте, вие не сте от Фондацията. Роден сте на Калгън, нали? Да. Добре, познанията ви за плана на Селдън може да са неясни. Когато първата Галактична империя се е разпаднала, Хари Селдън и група психоисторици анализирали бъдещия ход на историята чрез математически инструменти, които вече не съществуват в тези изродени времена, и създали две фондации, по една във всеки край на Галактиката, така че бавно развиващите се икономически и социални сили да ги превърнат във фокуси за Втората Империя. Според плана на Селдън това е трябвало да се постигне за хиляда години, а без Фондацията са щели да бъдат необходими тридесет хиляди. Но не е могъл да разчита на мен. Аз съм мутант и не мога да бъда предвиден от психоисторията, която работи само със средната реакция на числата. Разбирате ли?

— Напълно, сър! Но каква е моята роля?

— Скоро ще узнаете. Възнамерявам да обединя Галактиката сега и да постигна хилядолетната цел на Селдън за триста години. Една Фондация — светът на физиците — все още процъфтява под моето управление. При благоденствието и реда на Съюза атомните оръжия, които създадоха, са способни да се справят с всичко в Галактиката, с изключение може би на Втората Фондация. Поради това трябва да зная повече за нея. Генерал Притчър определено смята, че тя въобще не съществува. Аз обаче зная нещо друго…

— Откъде имате сведения, сър? — попита деликатно Чанис.

Думите на Мулето внезапно се изпълниха с възмущение.

— Защото някой се намесва в умовете, намиращи се вече под мой контрол. Деликатно! Незабележимо! Но не дотолкова, че да не го открия. И тези намеси се увеличават и поразяват ценни хора във важни моменти. Учудва ли ви при това положение, че известно благоразумие ме принуди да не предприемам нищо през последните години? Ето къде е вашето значение. Генерал Притчър е най-полезният човек, който ми е останал, така че вече не е в безопасност. Разбира се, той не го знае… Но вие не сте „покръстен“ и поради това не могат веднага да ви открият като човек на Мулето. Възможно е да заблуждавате по-дълго Втората Фондация, отколкото би успял някой от моите хора… вероятно достатъчно по-дълго. Разбрахте ли?

— Хм-м, да. Но, извинете ме сър, за въпроса. Как биват разстройвани тези ваши хора — за да мога да доловя някаква промяна у генерал Притчър, ако настъпи такава. Престават ли да бъдат „покръстени“? Не са ли ви повече верни?

— Не. Казах ви, че промяната е почти незабележима. Още по-смущаващо е, че трудно се разпознава и понякога се налага да изчаквам, преди да предприема нещо, тъй като не съм сигурен дали определена личност на отговорен пост проявява нормална нестабилност или някой се е намесил в съзнанието й. Верността им остава непокътната, но се изличават инициативността и изобретателността им. Оставен ми е съвършено нормален на вид човек, но напълно безполезен. През последната година шестима бяха обработени по този начин. Шест от най-добрите ми хора. — Едното ъгълче на устата му се повдигна. — Сега командват тренировъчни лагери и моето най-горещо желание е да не им се наложи да вземат решения при критични обстоятелства.

— Да предположим, сър… че не е Втората Фондация. Ами, ако е някой друг, като вас например… друг мутант?

— Планирането е твърде внимателно, прицелът е прекалено далечен. Сам човек щеше да бърза повече. Не, цял свят е и вие ще бъдете моето оръжие срещу него.

— Възхитен съм от подобна възможност — каза Чанис с блеснали очи.

Но Мулето долови внезапния емоционален прилив.

— Да, явно сте разбрали, че ще извършите неповторимо деяние, заслужаващо уникална награда — дори да станете мой наследник. Точно така. Но знайте, че има и уникални наказания. Емоционалната ми гимнастика не се ограничава само със създаване на лоялност.

И когато Чанис подскочи ужасен от креслото, леката усмивка върху тънките устни на Мулето беше зловеща.

За миг, само един отлитнал веднага миг, Чанис изпита болката от всеобхватна скръб, нахлула в него. Беше го поразила физическа болка, която потопи в непоносим мрак разума му и веднага се изпари. Накрая не остана нищо освен силен прилив на гняв.

— Гневът няма да помогне — подметна Мулето. — …Да, сега го прикривате, нали? Но аз го долавям. Така че запомнете — подобно нещо може да се направи по-силно и да се поддържа. Убивал съм хора чрез контрол на чувствата и не съществува по-жестока смърт. — Той помълча. — Това е всичко!

Мулето отново беше сам. Позволи на светлините да помръкнат и стената пред него пак стана прозрачна. Небето беше черно и надигащата се Галактична леща разпръскваше звездите си из кадифените дълбини на космоса.

Цялата омая на мъглявината се дължеше на купища от толкова многобройни звезди, че те се преливаха една в друга и образуваха облак светлина.

И всичко това щеше да бъде негово…

А сега оставаше да свърши само още едно последно нещо и можеше да заспи.

ПЪРВА ПРЕЛЮДИЯ

Изпълнителният съвет на Втората Фондация заседаваше. За нас те са само гласове. Засега нито точната картина на заседанието, нито самоличността на присъстващите са от значение.

Строго погледнато, не ще успеем дори да си представим същинско възпроизвеждане на която и да е част от заседанието, освен ако пожелаем да пожертваме напълно и минималната разбираемост, която бихме могли да очакваме.

Имаме работа с психолози — и не само психолози. Да кажем по-скоро учени с психологична насоченост. С други думи, хора, чиито основни възгледи за философията на науката са насочени в коренно различна посока от всички, които са ни известни. „Психологията“ на учени, отгледани чрез аксиомите, дедуцирани чрез наблюдателни навици от физическите науки, която има само далечна връзка с ПСИХОЛОГИЯТА.

Дотолкова бих могъл да обясня какво е цвят на сляп човек, когато и аз съм също толкова сляп, колкото е и той.

Същественото е, че събраните умове взаимно разбираха напълно дейността си не само чрез общи теории, но и посредством специфично приложение в продължителен период от време на тези теории към отделни индивиди. Говорът, какъвто го познаваме ние, не им беше необходим. Част от изречение представляваше почти задъхано многословие. Жест, промърморване, извивката на лицева черта — дори знаменателно подбраната пауза даваха нужния информационен сок.

Поради това си позволяваме свободно да преведем малка част от конференцията в крайно специфични комбинации от думи, необходими за умове, които още от детството им са били ориентирани към философията на физическите науки; дори с риска да се изгубят по-фините оттенъци.

Преобладаваше един „глас“ и той принадлежеше на личността, известна просто като Първи Говорител.

— Сега е ясно съвсем определено какво е спряло Мулето при първото му лудо нападение. Не бих казал, че това помага на… е, на организацията на положението. Явно той едва не е научил къде сме чрез изкуствено подсилената мисловна енергия на един, както те го наричат, „психолог“ в Първата Фондация. Психологът е бил убит точно преди да успее да съобщи своето откритие на Мулето. Събитията, довели до това убийство са абсолютно непредвидени за всички изчисления под Фаза Три. Вие продължете.

Чрез интонацията на гласа бе посочен Петия Говорител.

— Сигурно е, че не сме се справили добре със ситуацията — поде той с мрачни нотки. — Разбира се, ние сме силно уязвими при масово нападение, особено при атака, ръководена от подобен мозъчен феномен като Мулето. Скоро след като си бе спечелил за първи път известност в Галактиката със завладяването на Първата Фондация, за да бъдем ясни — половин година, той отиде на Трантор. След още половин година щеше да бъде тук и вероятностите щяха да са поразително срещу нас — за да бъдем точни, 96,3 с толеранс плюс, минус 0,05%. Беше ни необходимо значително време, за да анализираме силите, които го спряха. Естествено, по начало знаехме какво го подтиква. Вътрешните разклонения на физическата му уродливост и уникалният му ум са очевидни за всички нас. Но само чрез проникване в Третата фаза успяхме да определим — след събитието — възможността да постъпи ненормално в присъствието на друго човешко същество, което изпитва истинска обич към него.

И доколкото подобно ненормално действие зависеше от присъствието на друго такова същество в подходящо време, дотолкова цялата работа беше непредвидима. Нашите агенти са сигурни, че една млада жена е убила психолога на Мулето — девойка, към която той е изпитвал доверие поради добри чувства и поради това не я е манипулирал емоционално — просто защото тя го е харесвала.

След това събитие — за онези, които искат подробности, е изготвена математическа обработка на темата за Централната библиотека, — ние бяхме предупредени и държахме Мулето надалеч чрез необичайни методи, с което ежедневно рискувахме цялата Селдънова схема на историята. Това е всичко.

Първия Говорител помълча известно време, за да позволи на събралите се цялостно да възприемат направените изводи.

— В такъв случай положението е крайно нестабилно — каза той накрая. — След като оригиналната схема на Селдън е огъната до точка на пречупване — и трябва да подчертая, че сме правили груби грешки в цялата тази бъркотия поради ужасяващата ни липса на предвидливост, — сега сме изправени пред невъзвратимо проваляне на Плана. Времето ни отминава. Мисля, че остава само едно разрешение, но и то е рисковано. Трябва да позволим на Мулето да ни намери… в известен смисъл. — Той отново помълча, докато възприеме реакцията, а после добави: — Повтарям… в известен смисъл!

2. Двама мъже без Мулето

Корабът беше почти в готовност. Не му липсваше нищо, освен местоназначение. Мулето бе предложил да се върнат на Трантор — светът, който беше негодна останка от несравнимия галактически метрополис на най-огромната империя, позната на човечеството, мъртвият свят, който е бил столица на всички звезди.

Притчър не одобряваше. Беше стара следа, проверена вече хиляди пъти.

Завари Бейл Чанис в навигационната кабина на кораба. Къдравата коса на младия мъж беше достатъчно разрошена и само една къдрица бе паднала върху челото, сякаш внимателно е била нагласена там, а усмивката му показваше равни зъби, които като че ли предизвикателно отговаряха на немирната къдрица. Коравосърдечният офицер неясно почувства, че охладнява още повече към младежа.

Възбудата на Чанис беше очевидна.

— Притчър, твърде голямо съвпадение е!

— Не ми е известна темата на разговора — студено подхвърли генералът.

— О… тогава придърпай един стол, приятелю, и да поговорим. Преглеждах бележките ти. Намирам ги превъзходни.

— Колко… приятно е, че мислиш така.

— Но се питам дали си направил изводите, до които стигнах аз. Опитал ли си се въобще да анализираш проблема чрез дедукция? Съгласен съм, че е много добре да се претърсват световете наслуки, стореното от теб по време на петте експедиции си е истинско скачане по звездите. Това е ясно. Но изчислявал си си колко време ще отнеме с подобна скорост проверката на всеки известен свят?

— Да. Няколко пъти. — Притчър не изпитваше желание да помогне на младежа, но беше от съществено значение „опипването“ на съзнанието му, неговия неконтролиран и поради това непредсказуем разум.

— Добре тогава, да предположим, че анализираме проблема, и да се опитаме да решим какво точно търсим.

— Втората Фондация — заяви мрачно Притчър.

— Фондация от психолози — поправи го Чанис, — която е толкова слаба физически, колкото Първата Фондация беше слаба по отношение на психологията. Е, ти си от Първата Фондация, а аз не съм. Вероятно изводите са ти ясни. Трябва да намерим свят, който управлява чрез умствени способности и в същото време е твърде изостанал в науките.

— Дали е непременно така? — попита спокойно Притчър. — Нашият Съюз на Световете не е изостанал в науките, макар владетелят ни да дължи силата си на своите умствени способности.

— Понеже има възможността да се възползва от постиженията на Първата Фондация — се разнесе леко нетърпеливият отговор, — и това е единственият такъв резервоар на познания в Галактиката. Втората Фондация сигурно живее сред остатъците на разпадналата се Галактическа империя. Там няма какво да се намери.

— В такъв случай ти допускаш, че умствената им мощ е достатъчна, за да властват над група светове, независимо от физическата си безпомощност?

— Относителна физическа безпомощност. Те са способни да се защитават от западналите съседни области. Не биха могли да удържат срещу възраждащите се сили на Мулето с неговата основа от зряла атомна икономика. В противен случай защо още от самото начало основателят им Хари Селдън, а сега и те самите така добре крият местоположението си?! Вашата Първа Фондация не е пазила в тайна съществуването си, нито го е подпомагала, когато преди триста години са били незащитен единствен град на самотна планета.

Гладкото тъмно лице на Притчър се набръчка саркастично.

— След като приключи задълбочения си анализ, сигурно ще пожелаеш списък на всички кралства, републики, планетарни държави и диктаторски режими в политическите джунгли там, далеч, които отговарят на твоето описание и на още някои фактори?

— Значи всичко това е било обсъждано? — Чанис не загуби нищо от своята безочливост.

— Естествено, няма да го намериш тук, но сме изработили пълен справочник за политическите формации в отсрещната Периферия. Нима наистина си предполагал, че Мулето ще работи изцяло наслуки?

— Е, тогава — гласът на младия мъж стана още по енергичен, — какво ще кажеш за олигархията Звездокрай?

Притчър докосна замислено ухото си.

— Звездокрай ли? О, мисля, че я зная. Те май са в Периферията, нали? Струва ми се, че се намират на около една трета по пътя към центъра на Галактиката.

— Да. И какво от това?

— Според данните, с които разполагаме, Втората Фондация е в другия край на Галактиката. Космосът ми е свидетел, това е единственото сведение, от което можем да тръгнем. Защо да говорим за Звездокрай въобще? Ъгловото му отклонение от радиана на Първата Фондация е само около сто и десет до сто и двадесет градуса. Далеч от сто и осемдесет.

— В архивите има и друго нещо. Втората Фондация е била основана на „края на звездите“.

— Досега не е открито такова място в Галактиката.

— Понеже е било местно название, по-късно заличено, за по-голяма секретност. Или може би специално изработено за тази цел от Селдън и групата му. Но не мислиш ли, че въпреки всичко съществува някаква връзка между „края на звездите“ и Звездокрай?

— Подобното звучене? Не е достатъчно.

— Бил ли си някога там?

— Не.

— Въпреки това се споменава в твоя доклад.

— Къде? О, да, но се отбихме само, за да вземем храна и вода. Светът не беше забележителен с нищо.

— На управляващата планета ли кацнахте? Която е център на правителството?

— Не съм в състояние да го твърдя.

Под студения поглед на събеседника си Чанис се замисли.

— Би ли погледнал за миг лещата заедно с мен? — подхвърли после той.

— Разбира се.

Лещата беше може би най-голямата и актуална новост на междузвездните кораби. Всъщност представляваше сложна изчислителна машина, която можеше да покаже върху екран репродукция на нощното небе, както се вижда от всяка определена точка на Галактиката.

Чанис нагласи координационните точки и светлинните панели в пилотската кабина загаснаха. Лицето му заблестя ръждиво в слабата червеникава светлина от контролния пулт на Лещата. Притчър седна в пилотското кресло, кръстоса крака и лицето му потъна сред полумрака.

След като измина индукционният период, бавно върху екрана започнаха да се открояват светлинни точки. После те станаха гъсти и бляскави, като отразяваха обилно населените звездни групи в центъра на Галактиката.

— Ето — обясни Чанис — зимното нощно небе, както се вижда от Трантор. Това е същественото, доколкото ни е известно, което е било пропуснато засега от вашите издирвания. Всяка разумна ориентация трябва да започва от Трантор като нулева точка. Трантор е бил столица на Галактическата империя. Дори повече в научно и културно отношение, отколкото в политическо. И поради това значимостта на всяко описателно название би трябвало в девет случая от десетте да произтича при ориентация от Трантор. В тази връзка ще си спомниш, че макар Селдън да е бил от Хеликон, някъде близо до Периферията, неговата група е работила на Трантор.

— Какво се опитваш да ми покажеш? — равномерният глас на Притчър се вклини ледено в надигащия се ентусиазъм на младия мъж.

— Картата ще го обясни. Виждаш ли тъмната мъглявина? — сянката на ръката му падна върху екрана, който изобразяваше препълнената със звезди Галактика. Сочещият му пръст спря върху малка черна ивица, която приличаше на дупка в повърхността от блестящи точки. — В стелографичните справочници се нарича Мъглявина на Пелот. Гледай я. Ще разширя образа.

Притчър и преди бе наблюдавал как се разширява изображението на Лещата, но въпреки това затаи дъх. Беше също като наблюдателния екран на космически кораб, който лети с огромна скорост сред препълнената с небесни тела Галактика, без да влиза в хиперпространството. Звездите се разклоняваха към тях от един общ център, прелитаха встрани и изчезваха зад краищата на екрана. Единични точки ставаха двойни, после отново превръщаха в кълба. Мъгливи ивици се разпадаха в безброй петна. И непрекъснато се създаваше илюзията за движение.

През цялото време Чанис говореше.

— Ще забележиш, че се движим по пряката линия от Трантор към Мъглявината на Пелот, така че в действителност все още гледаме със звездна ориентация равностойна на онази от Трантор. Вероятно съществува малка грешка поради гравитационното отклонение към светлината, която не съм изчислил, защото ми липсва математически инструмент, но съм сигурен, че не е значителна.

Мракът се разпростираше върху екрана. Когато скоростта на увеличение намаля, звездите започнаха да напускат четирите страни на екрана, сякаш съжаляваха, че си отиват. По ръбовете на нарастващата мъглявина внезапно блесна свят от звезди, символ на светлината, която оставаше скрита зад завихрените неизлъчващи атомни частици от натрий и калий, запълващи кубически парсеци от космическото пространство. Чанис посочи отново.

— Обитателите на този район на космоса са нарекли това Устата. И е знаменателно, защото прилича на уста само при ориентация от Трантор — той посочи един пролом в тялото на мъглявината, оформен като неравна захилена уста в профил, очертана от бляскавата величествена звездна светлина, с която беше изпълнена.

Образът на екрана отново се увеличи малко, докато мъглявината се разпростря встрани от Устата, за да запълни целия екран, освен тясната струйка и пръстът на Чанис я последва безмълвно надолу, където изтъняваше в косъм и по-нататък до мястото, в което самотно блестеше една единствена звезда. Пръстът му спря там, защото по-нататък цареше само еднообразен мрак.

— Звездния Край — изрече просто младият мъж. — Там плътността на мъглявината е малка и светлината на тази единствена звезда намира пътя си през нея само в тази посока, за да свети на Трантор.

— Май се опитваш да ми кажеш, че… — гласът на генерала на Мулето замря в подозрение.

— Не се опитвам. Това е Звездокрай — краят на звездите.

Светлините се запалиха. Лещата изгасна. Притчър стигна до Чанис с три дълги крачки.

— Какво те накара да помислиш за това?

Чанис се облегна в креслото със странно озадачен израз на лицето.

— Стана неволно. Бих искал да си припиша интелектуалната заслуга, ала беше само случайност. Но независимо как се случи, изглежда пасва. Според нашите справочници Звездокрай е олигархия. Управлява двадесет и седем населени планети. Не е напреднала в научно отношение. И най-вече е затънтен свят, придържащ се към пълен неутралитет в местната политика на онази звездна област без експанзионистични прояви. Мисля, че трябва да я видим.

— Осведомил ли си Мулето за това?

— Не. И няма да го сторим. Сега сме в космоса и се готвим за първия скок.

С внезапно обзел го ужас Притчър подскочи към екрана за външно наблюдение. Когато го регулира, пред очите му възникна леденият космос. Вгледа се втренчено в гледката, после се обърна. Ръката му автоматично посегна към твърдата, удобно извита дръжка на бластера.

— По чие нареждане?

— По моя заповед, генерале — Чанис за първи път използваше неговата титла, — докато те залъгвах тук. Вероятно не си усетил ускорението, защото започна в мига, когато разширявах обхвата на Лещата, и несъмнено си си въобразил, че е илюзия от привидното движение на звездите.

— Защо… Какво точно вършиш? В такъв случай какъв е смисълът на глупостите ти за Звездокрай?

— Не бяха глупости. Бях напълно сериозен. Отиваме там. Тръгнахме днес, защото по програма трябваше да излетим след три дни. Генерале, ти не допускаш, че съществува Втора Фондация, а аз съм убеден. Ти само изпълняваш заповедите на Мулето, без да вярваш; аз разпознавам сериозна опасност. Втората Фондация е имала вече пет години, за да се подготви. Не зная как са се приготвили, но ако имат агенти на Калгън? Ако в мислите ми съществува знанието за местоположението на Втората Фондация, те могат да го открият. Тогава е вероятно животът ми да не бъде повече в безопасност, а аз много го обичам. Даже при такава незначителна и далечна възможност предпочитам да постъпвам предпазливо. Затова никой освен теб не знае за Звездокрай и ти го научи едва след като бяхме вече в космоса. Дори при това положение съществува въпросът за екипажа. — Чанис отново се усмихваше иронично, явно напълно овладял положението.

Ръката на Притчър се отдръпна от бластера и за миг той бе обзет от неясно безпокойство. Какво му бе попречило да действа? Какво го бе вдървило? Имаше време, когато беше непокорен, заобикалян при повишенията капитан от търговската империя на Първата Фондация, когато той, а не Чанис, щеше да извърши подобно бързо и дръзко действие. Беше ли прав Мулето? Нима неговият контролиран разум беше дотолкова обзет от послушание, че да се лиши от инициатива? Усети как засилващото се униние го завлича в странна отпадналост.

— Добре изработено! — каза той — Но в бъдеще ще се съветваш с мен, преди да вземаш подобни решения.

Вниманието му привлече мигаща сигнална светлина.

— От машинното отделение е — подхвърли небрежно Чанис. — Загряха с петминутно предупреждение и ги помолих да ме уведомят, ако има някакви нередности. Ще пазиш ли крепостта?

Притчър кимна, без да продума, и сред внезапно връхлетялата го самота се замисли за бедите на наближаващите петдесет години. На екрана за външно наблюдение имаше редки звезди. Центърът на Галактиката се замъгли от единия край. Какво ли щеше да е, ако беше свободен от влиянието на Мулето…

Но при тази мисъл той се ужаси.

Главният инженер Хъкслани изгледа строго младия мъж без униформа, който се държеше с увереността на флотски офицер и изглежда притежаваше власт. Хъкслани като професионален флотски човек от дните, в които устата му миришеше мляко, обикновено бъркаше властта с отличителните знаци.

Но Мулето бе назначил този човек и, разбира се, Мулето имаше последната дума. Единствената при това. Той не го оспори дори в подсъзнанието си. Контролът на чувствата стигаше надълбоко.

Хъкслани подаде малкия свален предмет на Чанис, без да каже нито дума. Чанис го вдигна и се усмихна чаровно.

— Вие сте човек на Фондацията, нали, шефе?

— Да, сър. Преди Първия Гражданин да я поеме, служих осемнадесет години във флота на Фондацията.

— Във Фондацията ли сте учили за инженер?

— Квалифициран техник първи клас — Централен институт на Анакреон.

— Много добре. И намерихте това в комуникационната верига, там, където ви казах да търсите?

— Да, сър.

— Трябваше ли да е там?

— Не, сър.

— Какво е то?

— Хиперустройство за следене, сър.

— Не е достатъчно. Аз не съм от Фондацията. Какво представлява?

— Устройство, което позволява корабът да бъде проследен през хиперпространството.

— С други думи, можем да бъдем наблюдавани навсякъде.

— Да, сър.

— Добре. Май е скорошно изобретение, а? Беше разработено в един от изследователските институти, създадени от Първия Гражданин, нали?

— Мисля, че е така сър.

— И все пак е тук. Любопитно.

В продължение на няколко секунди Чанис прехвърля равномерно хиперустройството от ръка в ръка. После внезапно го подаде.

— Вземете го и го поставете обратно, точно където сте го намерили и точно в същото положение. Разбрахте ли? След това забравете за инцидента. Напълно!

Главният инженер потисна почти автоматичното козируване, извърна се и излезе.

Корабът скачаше през Галактиката, а пътят му представляваше пунктирана линия с големи промеждутъци между звездите. Тиретата, за които става дума, бяха оскъдните интервали от десет до шестдесет светлинни секунди, прекарани в нормалното пространство, а помежду им се простираха пролуки от сто и повече светлинни години, които обозначаваха „скоковете“ през хиперпространството.

Бейл Чанис седеше пред пулта за управление на Лещата и докато я съзерцаваше, отново изпита неволен пристъп почти на обожание. Той не беше човек на Фондацията и за него взаимодействието на сили при завъртането на копче или прекъсването на контакт не представляваше втора природа.

Макар че Лещата не би отегчила дори човек от Фондацията. В невероятно компактното й тяло имаше достатъчно електронни вериги, за да определят безпогрешно местоположението на сто милиона отделни звезди и точното им взаимно разположение. И сякаш това не беше постижение само по себе си, тя беше способна още да трансформира всяка дадена част от галактичното поле, по която и да е от трите пространствени оси или да го върти около центъра му.

Именно поради това Лещата бе извършила почти революция в междузвездните пътешествия. В ранните дни на полети сред звездите изчисляването на всеки „скок“ през хиперпространството изискваше тежък труд за ден или седмица, а по-голямата част от работата се състоеше в повече или по-малко стриктно определяне на „положението на кораба“ в галактичната координатна система. Основно това означаваше точното наблюдение на три много отдалечени една от друга звезди, чието положение спрямо производната тройна нула[57] на Галактиката бе известно.

И именно в думата „известно“ е уловката. За всеки, който познава добре звездното поле от определена изходна точка, звездите са толкова индивидуални, колкото и хората. Но когато прескочиш десет парсека, не може да познаеш дори собственото си слънце. Възможно е то дори да не се вижда.

Разбира се, отговорът беше в спектралния анализ. В продължение на векове главната цел на междузвездното инженерство беше анализът на „светлинния подпис“ на все повече звезди с все повече подробности.

С тези постижения и все по-голямата точност на самите „скокове“ бяха възприети стандартни маршрути за пътуване из Галактиката и междузвездните полети се превръщаха все повече от изкуство в наука.

Въпреки това, дори по времето на Фондацията с подобрени изчислителни машини и нов метод за механично сканиране на звездното поле за известни „светлинни подписи“, понякога отнемаше дни да се локализират три звезди и след това да се изчислят местоположения в райони, неизвестни допреди на пилота.

Лещата промени всичко това. Първо на нея й беше необходима само една звезда. От друга страна, дори космически новак като Чанис можеше да работи с нея.

Според изчисленията за „скокове“ в момента най-близката по-едра звезда беше Винстори и на екрана за външно наблюдение действително беше центрирана една ярка звезда. Чанис се надяваше, че тя е Винстори.

Екранът на Лещата беше поставен направо до екрана за външно наблюдение и Чанис внимателно набра с пръсти координатите на Винстори. Съедини едно реле и звездното поле светна. В него, също в центъра, имаше блестяща звезда, но в друго отношение двете сякаш нямаха връзка. Чанис регулира Лещата по оста и увеличи образа на полето, докато фотометърът показа, че звездите в двата центъра имат еднакъв блясък.

После потърси на визиекрана втора звезда с достатъчен блясък и намери подобна на нея върху екрана на полето. Бавно завъртя екрана до аналогично ъглово отклонение. Изкриви уста и с гримаса отхвърли резултата. Отново завъртя, докара в позиция втора, после трета звезда. И тогава се ухили. Работата стана. Вероятно някой специалист с трениран усет за съотношение би могъл да успее от първия път, но той остана доволен и от третия.

Това беше регулировката. На последния етап двете гюлета се наложиха едно върху друго и се сляха в море от непълно съвпадение. Повечето звезди бяха почти близнаци. Но фината регулировка не отне много време. Двойните звезди се препокриха, остана едно поле и сега местоположението на кораба можеше да се отчете направо по скалите… Цялата процедура бе отнела по-малко от половин час.

Чанис намери Хан Притчър в личното му помещение. Генералът явно се готвеше да си ляга. Той вдигна поглед.

— Новини?

— Нищо специално. Ще стигнем до Звездокрай с още един скок.

— Зная.

— Не искам да те безпокоя, ако възнамеряваш да си лягаш, но прегледа ли филма, който взехме в Сил?

Притчър хвърли пренебрежителен поглед към въпросния предмет, поставен в черната си кутия на ниската му полица за книги.

— Да.

— И какво мислиш?

— Смятам, че ако някога в историята е имало наука, то в този район на Галактиката тя е изчезнала напълно.

Чанис се ухили с широка усмивка.

— Зная какво искаш да кажеш. Доста скучно е, нали?

— Не, ако се наслаждаваш на лични хроники на владетели. Бих казал, че вероятно са недостоверни и в двете посоки. Когато историята се занимава предимно с личности, илюстрациите стават само черни или само бели, в зависимост от интересите на автора. Мисля, че тази наука е безполезна.

— Но там се говори за Звездокрай. Това исках да изтъкна, когато ти дадох филма. Беше единственият, който успях да открия, където въобще да се споменават.

— Добре. Те са имали добри и лоши владетели. Завоювали са няколко планети, спечелили са някои битки и са загубили други. В тях липсва нещо забележително. Нямам високо мнение за теорията ти, Чанис.

— Но си пропуснал някои неща. Не забеляза ли, че никога не са образували коалиции? Винаги са оставали извън политиката в този ъгъл на звездния кошер. Както казваш, покорили са няколко планети, но след това са спрели и то без да имат някакви особени загуби. Сякаш просто са се разпрострели достатъчно, за собствената си сигурност, но не дотолкова, че да привлекат внимание.

— Много добре — разнесе се безизразният отговор. — Не възразявам срещу приземяването. В най-лошия случай ще изгубим малко време.

— О, не. В най-лошия случай ни очаква пълно поражение. Ако е Втората Фондация. Спомни си, че ще бъде свят с неизвестно колко Мулета.

— Какво възнамеряваш да правиш?

— Да кацна на някоя по-малка подчинена планета. Най-напред да научим колкото успеем за Звездокрай и после на тази основа да импровизираме.

— Добре. Не възразявам. А сега, ако нямаш нищо против, наистина бих искал да загася светлината.

Чанис си тръгна, като му махна с ръка.

А в мрака на малката стая на островче от летящ метал, загубен сред безкрайността на космоса, генерал Хан Притчър остана буден и проследяваше мислите, които го водеха през такива фантастични простори…

Ако всичко, което с толкова мъка бе решил, е вярно — а как само всички факти започваха да пасват, — тогава Звездокрай наистина беше Втората Фондация. Не можеше да не е така. Но как? Защо?

Възможно ли беше това да е Звездокрай? Един обикновен свят? Без никакви отличителни особености? Бордей, залутан сред останките от Империята? Треска сред отпадъците?!

Видя някак отдалеч сбърченото лице на своя владетел и чу тънкия му глас, когато говореше за Еблинг Майс, стария психолог от Фондацията, единственият човек, който беше — може би — научил тайната на Втората Фондация.

Притчър си припомни напрежението в думите на Мулето. „Сякаш Майс бе изумен. Сякаш нещо за Втората Фондация бе надминало всичките му очаквания, бе тръгнало по направление, напълно различно от онова, което той бе си представял. Ако можех само да разчета мислите му, вместо неговите чувства! И все пак чувствата бяха напълно ясни и над всичко висеше огромната изненада.“

Изненадата беше основното. Нещо изумително, невероятно! А сега идваше това момче, този захилен младеж, радващ се словоохотливо на Звездокрай и неговата неразличима субнормалност. И сигурно беше прав. Трябваше да е прав. В противен случай нищо нямаше смисъл.

В последната съзнателна мисъл на Притчър имаше нещо зловещо. Онзи уред за следене в хиперпространството си беше все още на етеричната тръба. Преди час, докато Чанис беше някъде далеч, той го бе проверил.

ВТОРА ИНТЕРЛЮДИЯ

Срещата в преддверието на залата на Съвета беше случайна — само няколко мига, преди да влязат в залата и да се заемат с текущата работа — и редките мисли запрелитаха бързо напред-назад.

— Значи Мулето е тръгнал.

— И аз го чух. Рисковано! Много рисковано!

— Не, ако работите не се отклоняват от установените функции.

— Мулето не е обикновен човек и не е лесно да се манипулират избраните му инструменти, без той да го открие. Контролираните мозъци трудно се докосват. Говори се, че е разпознал няколко случая.

— Да, не виждам как може да се избегне това.

— Неконтролираните съзнания са по-лесни. Но при неговото управление твърде малко от тях имат високо обществено положение…

Те влязоха в залата. Последваха ги и други от Втората Фондация.

3. Двама мъже и един селянин

Росем е един от страничните светове, обикновено пренебрегван от историята на Галактиката, който почти никога не се натрапва на вниманието на хората от безбройните по-щастливи планети.

В късния период на Галактическата империя неговите пустоши се обитаваха от няколко политически затворници, а една обсерватория и малък военен флотски гарнизон се стараеха да не бъде напуснат напълно. По-късно през бедствените дни на конфликтите, още преди появата на Хари Селдън, някои по-слаби хора, изтощени от периодичните десетилетия на несигурност и опасност, на които им бе дошло до гуша от разграбвани планети и призрачни редици от мимолетни императори, намятаха плащеницата за няколко безплодни, тежки години, бягаха от населените центрове и търсеха подслон в безлюдните заливчета на Галактиката.

В ледените пустини на Росем се гушеха села. Слънцето му беше червеникавокафяв скъперник, който криеше капките топлина за себе си, докато на планетата валеше слаб сняг всеки девет месеца от годината. През тези снежни месеци упоритото местно зърно лежеше задрямало в почвата, после, когато неохотното слънчево излъчване повишаваше температурата до близо шестнадесет градуса, то с почти паническа скорост израстваше и узряваше.

Малки, подобни на кози, животни пасяха тревата, като разравяха снега с трикопитните си крачка.

По такъв начин хората на Росем осигуряваха хляба и млякото си, а когато можеха да се лишат от някое животно — и месото. Тъмните зловещи гори, които се кривяха над половината екваториална област на планетата, даваха твърд и с фини нишки дървен материал за строеж на къщи. Този материал заедно с някои кожи и минерали ставаше дори за износ и понякога корабите на Империята идваха и донасяха за обмен селскостопански машини, атомни отоплители и дори телевизори. Последните не бяха излишни, защото дългата зима налагаше на селянина самотно зимуване.

Историята на Империята течеше покрай селяните на Росем. Търговските кораби нарядко ги изненадваха с новини, от време на време пристигаха нови бегълци, веднъж сравнително голяма група дойде и остана — и всички те обикновено носеха вести за Галактиката.

Тогава жителите на Росем научаваха за яростните сражения и унищожаваните народи или за тираничните императори и бунтуващите се вицекрале. Сетне въздишаха, поклащаха глави, загръщаха по-плътно кожените яки около обраслите си с бради лица, когато седяха на селския площад под слабото слънце и философстваха за злото у хората. После, след известно време, престанаха да идват търговски кораби и животът стана по-тежък. Прекратиха се доставките на чужди, по-приятни храни, на тютюн и на машини. Неясни слухове, породени от телевизорите, носеха все по-обезпокоителни новини. И накрая се разчу, че Трантор е бил плячкосан. Великият свят-столица на цялата Галактика, великолепният, легендарният, недостижимият и несравним дом на императорите е бил разграбен, опустошен и оставен в руини.

Трудно беше да се възприеме това и за много от селяните на Росем, които дращеха с мъка нивите си, изглеждаше, че настъпва краят на Галактиката.

След това в един ден, който по нищо не се различаваше от другите, пристигна отново кораб. Старите хора във всяко село закимаха мъдро и повдигнаха натежалите си клепачи, за да зашепнат, че така е било и по времето на бащите им… но не съвсем.

Корабът не беше имперски. На кърмата му липсваше емблемата на Империята — космически кораб и слънце. Бе недодялан, направен от части на по-стари кораби, а хората в него се наричаха войни на Звездокрай.

Селяните се объркаха. Не бяха чували за Звездокрай, но въпреки това посрещнаха войниците с традиционното гостоприемство. Новодошлите разпитваха подробно за естеството на планетата, за броя на жителите и градовете й — дума, която селяните погрешно сметнаха, че означава „села“, — за характера на нейната икономика и така нататък.

Появиха се и други кораби и се издадоха прокламации навсякъде, че сега Звездокрай е управляващият свят, че данъчни станции ще се изградят около екватора — обитаемата зона, — че всяка година ще се събират проценти от зърното и кожите по съответни математически формули.

Жителите на Росем запримигаха тържествено, без да са сигурни какво означава думата „данъци“. Когато настана времето да се събират данъците, много хора платиха или стояха отстрани, докато чуждоземци в униформи товареха прибраното зърно и кожите на големи широки наземни коли.

Тук-там възмутени селяни се събираха и вадеха древни ловни оръжия, но от това не излезе въобще нищо. Когато пристигаха хората от Звездокрай, те се разпръскваха и с удивление наблюдаваха как борбата им за оцеляване ставаше още по-тежка.

Но бе достигнато ново равновесие. Непреклонният звездокрайски губернатор живееше сурово в селото Джентри, в което не пускаха никой от жителите на Росем. Събирачите на данъци, росемити на служба на Звездокрай, идваха периодично, но вече ги възприемаха по навик — а и селянинът се бе научил как да крие зърното, да откарва в гората добитъка и да не допуска колибите му да изглеждат твърде показно благоденстващи. Тогава, с тъпо, неразбиращо изражение той посрещаше всеки заядлив въпрос по отношение на имуществата му и само сочеше онова, което и без това можеше да се види.

А то ставаше все по-малко, данъците намаляваха, сякаш Звездокрай се бе уморил да изтръгва грошове от такъв свят.

Търговията се разрасна и може би Звездокрай установи, че тя е по-доходоносна. Хората от Росем вече не получаваха в обмен лъскавите произведения на Империята, но дори машините и храните на Звездокрай бяха по-добри от местните стоки. А за жените имаше дрехи от други материи, освен от домашните сиви тъкани, и това беше твърде важно.

Така, още веднъж историята на Галактиката се плъзна край тях достатъчно мирно и селяните продължиха с труд да извличат хляба си от коравата земя.

Когато излезе от къщата си, Нарови духна в брадата си, за да се стопли. Първият сняг вече ръсеше по твърдата почва, а небето беше навъсено и оцветено в мрачнорозово. Той се вгледа внимателно нагоре с присвити очи и реши, че не наближава истинска буря. Можеше да пътува до Джентри без особени неприятности и да се отърве от излишното зърно в замяна на достатъчно консервирани храни, които да му стигнат за цялата зима.

— Напълнена ли е колата с гориво, младо? — ревна той през вратата, която бе поотворил за тази цел.

Отвътре подвикна някакъв глас, а после към него се присъедини най-старият му син с къса червена брада, която още не бе успяла да надрасне момчешката си рехавост.

— Колата — отвърна той намусено — е заредена с гориво и върви добре, с изключение на лошото състояние на мостовете. Не съм виновен за това. Бях ти казал, че трябва да я ремонтира специалист.

Старият мъж се отдръпна и огледа сина си изпод навъсените вежди, после изпъчи гъстата си брада напред.

— А моя ли е грешката? Къде и по какъв начин мога да намеря специалист за ремонт? Нима реколтата не беше оскъдна в продължение на пет години? А дали стадата ми избягнаха чумата? Да не би кожите сами да са се…

— Нарови! — добре познатият глас от вътрешността го прекъсна на половин изречение.

— Добре, добре — изръмжа той, — а сега майка ти трябва да се набърка в отношенията между баща и син. Изкарай колата и се погрижи товарните ремаркета да са здраво съединени.

Той потупа една о друга облечените си в ръкавици ръце и отново вдигна поглед нагоре. Тъмноръждивите облаци се събираха, а надничащото в пролуките сиво небе не носеше никаква топлина. Слънцето оставаше скрито.

Тъкмо щеше да премести поглед, когато очите му забелязаха нещо и пръстът му почти автоматично се насочи нагоре, а устата му зяпна във вик, без да обръща никакво внимание на студения въздух.

— Жено — повика я той живо. — Стара жено, ела тук!

На прозореца се появи глава с възмутено изражение. Очите на жената проследиха пръста му и тя също зяпна. С крясък се втурна надолу по дървените стълби и на минаване грабна една стара наметка и парче платно. Изскочи навън с платното, увито набързо около главата й, и развяваща се на раменете й наметка.

— Кораб от космоса е — изсумтя тя.

— А какво друго би могло да бъде? — подметка нетърпеливо Нарови. — Имаме гости, жено, гости!

Корабът бавно се спускаше, за да кацне върху голата замръзнала земя в северната част на фермата на Нарови.

— Ама какво ще правим? — задъха се жената. — Можем ли да им предложим гостоприемство на тези хора? Възможно ли е да приемат пръстения под на нашата колиба и останките от сухата царевична питка?

— Тогава да вървят при съседите, така ли? — лицето на Нарови се изчерви вече не само от студа, а ръцете му в коженото си покритие сграбчиха мускулестите рамене на жената.

— Съпруго на душата ми — замърка той, — ще вземеш двата стола от нашата стая долу; ще се погрижиш едно младо животинче да бъде заколено и изпечено с гулии; ще опечеш прясна питка. Сега отивам да посрещна и поздравя тези мъже с голяма мощ от космоса и… и… — той млъкна, кривна широката си шапка и се почеса колебливо. — Да, ще взема и моята кана с ферментиралото питие. Почерпката от сърце е хубаво нещо.

По време на тази реч устата на жената се отваряше и затваряше безмълвно. Когато този етап отмина, от нея се раздаде тънък писък. Нарови вдигна пръст.

— Стара жено, какво казаха старейшините на селото преди една седмица? А? Поразмърдай си паметта, Старейшините, самите те, минаха по фермите! Представи си колко е било важно! Съобщиха ни, че ако някакъв кораб от космоса кацне, трябва да ги уведомим незабавно и това е заповед на губернатора. А сега не бива ли да се възползваме от случая, за да си спечеля благоразположението на хората, които имат власт? Погледни този кораб. Виждала ли си някога подобен на него? Тези хора от външния свят са богати, велики. Самият губернатор изпраща такива вести за тях, че старейшините ходят от ферма на ферма в студа. Сигурно по целия Росем е разпространено съобщението, че тези хора са търсени от владетелите на Звездокрай, а те кацат в моята ферма. — Той изпитваше тревога и надежда. — Само да ги посрещнем добре сега, после да се спомене името ми пред губернатора и всичко може да бъде наше!

Жена му внезапно усети студът да пронизва тънкото платно. Подскочи към вратата, като викна през рамо:

— Тогава бързо тръгвай!

Но тя говореше на човек, който още в същия миг тичаше към замръзналото поле, където корабът се снижаваше.

Нито студът на този свят, нито неговите безмълвни празни пространства безпокояха генерал Хан Притчър. Нито бедната околност, нито самият изпотен селянин.

Тревожеше го въпросът дали е разумна тактиката им, той и Чанис бяха сами тук.

При обичайни обстоятелства корабът, оставен в извънпланетното пространство, можеше сам да се грижи за себе си, но той въпреки това не се чувстваше сигурен. Разбира се, за този ход беше отговорен Чанис. Погледна към младия мъж и го видя да намига жизнерадостно в пролуката на завесата от кожи, в която за миг се появиха надзъртащите очи и зейналата уста на една жена.

Чанис поне изглеждаше напълно спокоен. Притчър кисело задоволство от този факт. Неговата игра нямаше да продължи още дълго, както той я желаеше. Но междувременно единствената им връзка с кораба бяха наръчните им УКВ-радиостанции.

Тогава селянинът домакин се захили до уши и каза с глас, омазнен от уважение:

— Благородни лордове, моля покорно да ми разрешите да ви съобщя, че най-големият ми син, добър, достоен момък, когото бедността ми попречи да образовам, както заслужава мъдростта му, ме уведоми, че старейшините ще дойдат скоро. Надявам се, че престоят ви при нас ще бъде дотолкова приятен, доколкото позволяват скромните ми възможности, защото аз съм беден, макар и трудолюбив, честен и скромен фермер, както ще го потвърди всеки тук.

— Старейшини ли? — подхвърли небрежно Чанис. — Главните хора в този район?

— Точно така, благородни лордове, при това честни, достойни хора, защото цялото наше село е известно в Росем като място на справедливост и добродетели, макар животът да е труден и добивите от нивите и горите да са малки. Може би ще споменете пред старейшините, благородни лордове, за моето уважение и почит към пътниците и е възможно те да поискат нова моторна кола за нашето стопанство, защото старата едва пълзи, а от нейните останки зависи нашето оцеляване…

Видът му издаваше плахо желание и Хан Притчър кимна с подобаващо сдържано снизхождение, изисквано от ролята на „благородни лордове“, с която бяха дарени.

— Съобщение за вашето гостоприемство ще стигне до ушите на старейшините.

Притчър се възползва от следващите мигове на уединение, за да поговори на привидно полузаспалия Чанис.

— Не ми харесва особено много тази среща със старейшините — поде той. — Какво мислиш по въпроса?

Чанис сякаш остана изненадан.

— Нищо. Какво те тревожи?

— Струва ми се, че имаме нещо по-добро да вършим, отколкото да се набиваме на очи тук.

Чанис заговори забързано с полумонотонен глас:

— Може да се окаже необходимо при следващите ни ходове да рискуваме да привлечем внимание. Няма да намерим онзи тип хора, които искаме, Притчър, само като бръкнем с ръка в тъмна торба и се опитаме да ги напипаме. Хора, които управляват чрез силата на ума, може и да нямат непременно очевидна власт. На първо място, психолозите на Втората Фондация вероятно са нищожно малцинство от цялото население, точно както в твоята Първа Фондация техниците и учените са образували малцинство. Обикновените жители вероятно са точно такива — съвсем обикновени. Възможно е психолозите дори да са добре скрити, а хората, които явно държат властта, честно да мислят, че те са истинските господари. Решението на този проблем би могло да се намери тук, на тази замръзнала планета.

— Не разбирам всичко това!

— Ами, виж, всичко е доста ясно. Звездокрай вероятно е огромен свят с милиони или стотици милиони. Как бихме могли да разпознаем сред тях психолозите и да бъдем в състояние да съобщим достоверно на Мулето, че сме намерили местоположението на Втората Фондация? Но тук, на този малък селски свят и подчинена планета, както ни уведомяват нашите домакини, всички звездокрайски ръководители са съсредоточени в централното им село Джентри. Тук вероятно те са няколкостотин, Притчър, а сред тях трябва да има един или няколко от Втората Фондация. Накрая ще отидем там, но нека най-напред да видим старейшините — това е логична стъпка по пътя ни.

Те бързо се отдръпнаха един от друг, когато чернобрадият им домакин се запрепъва отново в стаята.

— Благородни лордове, старейшините пристигат. Копнея да ми разрешите още веднъж да ви замоля да споменете, ако е възможно, някоя добра дума за мен… — той се бе превил почти на две в пристъп на раболепие.

— Непременно ще си спомним за вас — отвърна Чанис. — Това ли са вашите старейшини?

Явно те бяха. Трима на брой.

Единият приближи. Поклони се и изпълнен с достойнство каза:

— За нас е чест. Превозът е уреден. Уважаеми господа, надяваме се, че ще имаме удоволствието да ни удостоите с присъствието си в нашата зала за съвещания.

ТРЕТА ИНТЕРЛЮДИЯ

Първия Говорител се взираше с копнеж в нощното небе. Парцаливи облаци се носеха бързо през бледата звездна светлина. Космосът изглеждаше активно враждебен. В най-добрия случай беше студен и ужасен, но сега в него беше и онова странно същество — Мулето, и даже само този факт сякаш го вмрачаваше и сгъстяваше допълнително в зловеща заплаха.

Заседанието бе свършило. Не бе продължило дълго. Обсъждаха се съмненията и въпросите, внушавани от трудния математически проблем да се справят с умствен мутант от неизвестна порода. Трябваше да се вземат предвид всички гранични пермутации.

Дали вече можеха да са сигурни? Някъде в тази област на космоса — на достатъчно близко разстояние, ако се мереше в галактичен мащаб — се намираше Мулето. Какво щеше да предприеме той?

Беше доста лесно да се справят с неговите хора. Те бяха реагирали и реагираха — съобразно плана.

Но как щеше да действа Мулето?

4. Двама мъже и старейшините

Старейшините в този район на Росем не изглеждаха точно такива, каквито можеха да се очакват — същински представители на своята селска класа, само че малко по-възрастни, по-властни и не толкова приятелски разположени, колкото останалите.

Съвсем не.

Достойнството, което ги бе отличило при първата среща, се бе засилило, докато се превърна в преобладаващата им характеристика.

Седяха около овалната си маса като важни и бавноподвижни мислители. Повечето бяха прехвърлили физическия разцвет на силите си, макар че малцината, които притежаваха брада, я носеха къса и добре подстригана. И все пак доста от тях изглеждаха под четиридесетте, сякаш за да бъде съвсем очевидно, че названието „старейшини“ беше израз по-скоро на уважение, отколкото буквално описание на възрастта.

Двамата от космоса седяха в единия край на масата и сред тържествената тишина, съпътстваща доста скромната храна, която изглеждаше повече церемониална, отколкото питателна, попиваха новата атмосфера.

След като се нахраниха и една-две почтителни реплики — твърде къси и обикновени, за да се нарекат речи — бяха изречени от онези старейшини, които явно се ползваха с най-голям авторитет, сред събраните се възцари непринуденост.

Подчертаното достойнство, съпровождащо тържественото посрещане, отстъпи пред добродушните и прости селски качества — любопитство и приятелско разположение.

Струпаха се около двамата чужденци и ги заляха с поток от въпроси.

Питаха дали трудно се управлява космически кораб, колко души са необходими за това, дали е възможно да се направят по-добри двигатели за техните наземни коли, дали е вярно, че на други светове рядко вали сняг, както се говореше, че е на Звездокрай, колко хора живееха в техния свят, беше ли той толкова голям, колкото Звездокрай, дали бе далеч, как се изпридаха дрехите им и какво им придаваше металния блясък, защо не носеха кожи, всеки ден ли се бръснеха, що за камък красеше пръстена на Притчър… — списъкът се удължаваше.

И почти винаги въпросите се отправяха към генерала, сякаш, също както старейшината, те автоматично го обличаха с по-голяма власт. Притчър се видя принуден да отговаря все по-надълго. Като че ли беше попаднал сред тълпа от деца. Въпросите им бяха изпълнени с безкрайно и обезоръжаващо изумление. На страстното им желание да знаят не можеше да се устои.

Генералът обясни, че не е трудно да се управляват космическите кораби, а екипажът зависи от размерите им и се състои от един до много хора, че не познава в подробности двигателите на техните наземни коли, но те несъмнено могат да се подобрят, че климатът на различните светове е безкрайно разнообразен и че стотици милиони живеят в неговия свят, само че той е значително по-малък и по-незначителен от великата империя на Звездокрай, че дрехите им са от силициеви пластмаси, в които металният блясък се получава по изкуствен път, като се ориентират подходящо молекулите по повърхността, и че могат да се нагряват, така че не са им необходими кожи, че не се бръснат всеки ден, а камъкът на пръстена му е аметист… Списъкът се удължаваше. Установи, че противно на желанието си, се разтапя с тези наивни провинциалисти.

И когато отговаряше, старейшините шепнешком се разбъбряха, сякаш обсъждаха получената информация. Трудно беше да се следят техните диалози, защото говореха на собствената си версия на универсалния галактичен език, която поради дългата раздяла с теченията на живия говор бе станала архаична.

Би могло да се каже, че кратките забележки помежду им почти достигаха границата на възприятие, но някак успяваха да се изплъзнат от лепкавите пипала на схващането.

Докато накрая Чанис ги прекъсна.

— Добре, господа, а сега вие трябва да ни отговаряте известно време, защото ние сме чужденци и се интересуваме от всичко, което можем да узнаем за Звездокрай.

Тогава настъпи голяма тишина и всеки от словоохотливите дотогава старейшини замълча. Ръцете им, които се движеха в такъв скоростен и деликатен акомпанимент на думите им, сякаш, за да им придадат по-голямо въздействие и разнообразни оттенъци на смисъла, внезапно се отпуснаха. Споглеждаха се плахо и явно очакваха другият да поеме целия разговор.

— Моят колега пита напълно приятелски — бързо се намеси Притчър, — защото славата на Звездокрай се носи из Галактиката и, разбира се, ние ще уведомим губернатора за верността и любовта към нея от страна на старейшините на Росем.

Не се разнесе нито една облекчителна въздишка, но лицата просветляха. Един старейшина поглади брадата си с палеца и показалеца, подръпна малка къдрица от нея и оповести:

— Ние сме верни слуги на повелителите на Звездокрай.

Раздразнението на Притчър от директния въпрос на Чанис се уталожи. Поне беше явно, че възрастта, която напоследък започваше да усеща, че го наляга, все още не го е лишила от способността му да изглажда чужди грешки.

— В нашата далечна част от Вселената — продължи той, — не знаем много за миналата история на владетелите на Звездокрай. Предполагаме, че те властват благонамерено тук от доста време.

Отговори същият старейшина, който се бе обадил преди. Бе станал говорител автоматично, някак деликатно.

— Дори дядото на най-стария от нас не може да си спомни време, когато владетелите не са били тук.

— Мир ли цареше през този период?

— Беше време на мир! — старейшината се поколеба. — Губернаторът е силен и мощен владетел, който не се двоуми, ако трябва да накаже предателите. Разбира се, никой от нас не е изменник.

— Предполагам, че в миналото е наказвал някои, които са го заслужавали.

Отново колебание.

— Тук никой никога не е бил предател, нито бащите ни, нито бащите на бащите ни. Но на други светове е имало изменници и смъртта ги е настигала бързо. Няма защо да мислим за това — ние сме скромни хора, бедни фермери и не се занимаваме с политика.

Тревогата в гласа му, общата загриженост в очите на всички бяха очевидни.

— Бихте ли ни осведомили, как можем да уредим аудиенция при вашия губернатор? — запита спокойно Притчър.

Внезапно в атмосферата се вля елемент на озадаченост.

След продължителна пауза старейшината каза:

— Ама вие не знаехте ли? Губернаторът ще бъде тук утре. Той ви очакваше. Това е голяма чест за нас. Надяваме се… най-искрено, че непременно ще го уведомите за нашата вярност към него.

Усмивката на Притчър едва потрепна.

— Значи ни е очаквал?

Старейшината с учудване погледна от единия към Другия.

— Ами… вече от седмица ви чакаме.

За този свят стаите им бяха несъмнено луксозни. Притчър бе живял и в по-лоши. Чанис показваше само безразличие към обстановката.

Но помежду им се чувстваше елемент на напрежение, различен от преди. Притчър усещаше, че наближава времето за окончателно решение, но все още у него съществуваше желание да изчака още. Да се срещнат най-напред с губернатора, означаваше да се повиши рискът до опасни размери, но ако спечелеха, печалбите можеха да се увеличат многократно. Обземаше го пристъп на гняв от леката бръчка между веждите на Чанис и от деликатната несигурност, с която младият мъж прехапваше долната си устна с горните зъби. Мразеше безполезните актьорски прояви и желаеше да настъпи краят на всичко това.

— Изглежда са предугадили появата ни — поде той.

— Да — отвърна просто Чанис.

— Само толкова? Нямаш ли да прибавиш нещо по-съществено? Идваме тук и установяваме, че губернаторът ни чака. Вероятно от него ще узнаем, че самият Звездокрай ни очаква. Каква стойност има тогава цялата ни мисия?

Чанис вдигна поглед, без да се старае да скрие нотката на досада в гласа си.

— Да ни очакват е едно, но да знаят кои сме и за какво сме дошли е съвсем друго.

— Нима мислиш, че е възможно да скриеш тези неща от хората на Втората Фондация?

— Може би. Защо не? Да не би да си готов да се признаеш за победен? Да предположим, че корабът ни е бил засечен в космоса. Нима е необичайно за някое кралство да поддържа наблюдателни постове по границите си? Дори да бяхме обикновени чужденци, щяхме да представляваме известен интерес.

— Достатъчен, за да дойде губернаторът при нас, вместо обратното?

— Ще трябва да се справим с този проблем по-късно — повдигна рамене Чанис. — Нека видим какво представлява този губернатор.

Притчър оголи зъби в кисела гримаса. Положението изглеждаше нелепо.

— Знаем поне едно — продължи Чанис с изкуствено оживление, — Звездокрай е Втората Фондация, или милиони късчета доказателства единодушно сочат в погрешна посока. Как тълкуваш явния ужас, който тези аборигени изпитват от Звездокрай? Не виждам признаци на политическо господство. Техните групи от старейшини явно се събират свободно и без каквато и да е намеса. Данъчното облагане, за което говорят, не ми се вижда особено тежко, нито пък се осъществява твърде ефикасно. Местните жители говорят много за бедност, но изглеждат здрави и охранени. Къщите са недодялани и селата им са примитивни, но очевидно задоволяват нуждите им. Всъщност този свят ме омайва. Никога не съм виждал по-непривлекателен, но въпреки това съм убеден, че населението му не страда и че примитивният живот им носи добре уравновесено щастие, каквото липсва на прекалено изтънчените общества в напредналите центрове.

— Нима си почитател на селските добродетели?

— Не, звездите са ми свидетели! — Чанис сякаш се забавляваше от подобна идея. — Само изтъквам значението на всичко това. Явно Звездокрай е способен администратор — ефикасен в напълно различен смисъл от ефикасността на старата Империя, Първата Фондация или дори на нашия Съюз. Те всичките са осигурили някаква механична продуктивност на своите поданици, но в замяна на по-малко духовни ценности. А Звездокрай дава щастие и удовлетворение. Не виждаш ли, че цялата насоченост на тяхното господство е различна? Не е физическа, а психологическа.

— Наистина ли? — Притчър си позволи известна ирония. — А ужасът, с който старейшините говореха за наказанията за предателство от страна на тези добросърдечни администратори психолози? Как се вмества това в твоята теза?

— Били ли са те обект на наказание? Говориха само за нечии чужди наказания. Изглежда знанието за възможните санкции им е така добре внушено, че не е необходимо да се използва самото наказание. Подходящата умствена настройка е толкова добре закрепена в мозъците им, че съм сигурен — на планетата няма нито един войник от Звездокрай. Не разбираш ли това?

— Ще го разбера може би — отвърна хладно Притчър — когато се срещна с губернатора. Ами, между другото, ако нашата умствена настройка е обработена?

Чанис отвърна с брутално презрение.

— Ти би трябвало да си свикнал с това.

Притчър пребледня като платно и с усилие се извърна. Този ден не си проговориха вече.

В тихото безветрие на мразовитата нощ, докато се вслушваше в леките сънни движения на другия, Притчър безшумно настрои ръчния си предавател на ултракъси честоти, на които не се настройваше предавателя на Чанис, и с леки докосвания на нокътя на пръста си се свърза с кораба.

Отговорът бе затруднен от периодични безшумни вибрации, които едва се долавяха над границата на усещанията.

— Има ли вече някакви съобщения? — попита два пъти Притчър.

— Никакви. Непрекъснато чакаме — му отговориха на два пъти.

Стана от леглото. В стаята беше студено и той се загърна в одеяло, когато седна на стола и се загледа навън в струпалите се звезди, толкова различни по блясъка и сложното си подреждане от равномерната мъгла на Галактичната леща, доминираща сред нощното небе на родната му Периферия.

Някъде там сред звездите беше отговорът на усложненията, които го объркваха, и той изпита желание това решение най-сетне да се получи и да сложи край на всичко.

За кой ли път се запита беше ли прав Мулето — дали „покръстването“ го бе лишило от твърдата и решителна самоувереност. Или това се дължеше просто на възрастта и постоянните промени през последните години?

Всъщност беше му напълно безразлично. Беше уморен.

Губернаторът на Росем пристигна почти без никаква парадност. Единственият му придружител беше униформеният мъж, който управляваше наземната кола.

Машината беше с луксозен дизайн, но на Притчър му се видя ненадеждна. Завиваше тромаво, на няколко пъти явно запридръпва — както изглежда при твърде бързата смяна на предавките. От конструкцията й веднага ставаше ясно, че се движи с химическо, а не с атомно гориво.

Звездокрайският губернатор пристъпи внимателно върху тънкия слой сняг и мина между двете редици от почтителни старейшини. Не ги погледна, а бързо влезе. Те го последваха.

От определените им места двамата мъже от Съюза на Мулето го наблюдаваха. Беше набит, доста як, но не особено внушителен.

И какво от това?

Притчър се наруга заради разстроените си нерви. Разбира се, лицето му оставаше ледено спокойно. Не се беше издал пред Чанис, но много добре знаеше, че кръвното му налягане се е повишило и гърлото му е пресъхнало. Не ставаше дума за физически страх. Не беше от онези тъпаци без въображение, съставени сякаш от месо без нерви, които бяха твърде глупави, за да изпитват страх въобще — той можеше да разпознае физическия страх и да го преодолее.

Но това беше нещо различно. Друг страх.

Хвърли бърз поглед към Чанис. Младият мъж лениво разглеждаше ноктите на едната си ръка и спокойно чоплеше някаква дребна грапавина.

Нещо в душата на Притчър се възмути дълбоко. Как можеше Чанис да се опасява от умствена манипулация?

Генералът въздъхна и се замисли. Какъв бе бил преди Мулето да преобрази същността му на непоклатим демократ? Беше му трудно да си спомни. Не можеше да определи мисловната си категория. Нямаше как да прекъсне омоталите го проводници, които го свързваха емоционално с Мулето. Рационално той можеше да си припомни, че на времето се бе опитал да убие Мулето, но макар и да се напрягаше до краен предел, не успяваше да възпроизведе тогавашните си чувства. Ала това вероятно се дължеше на защитата на собственото му съзнание, защото при интуитивната мисъл какви биха могли да са тези чувства — без да осъзнава подробностите, а само усещайки насочеността им — започваше да му се повдига.

Ами ако губернаторът се намесеше в съзнанието му?

И ако нематериалните умствени пипала на Втората Фондация се вмъкнеха в емоционалните пукнатини на същността му, ако ги разбъркаха и ги съединяха отново…

Първият път не бе усетил нищо. Не бе имало болка, умствено сътресение, нито дори чувство за някаква загуба. Винаги бе обичал Мулето. Ако много отдавна въобще бе имало време — например преди тези пет кратки години, когато не го бе харесвал, а мразил, то сега това беше просто ужасна илюзия. Мисълта за нея го смущаваше.

Но не бе имало болка.

Дали срещата с губернатора щеше да го повтори? Дали всичко, случило се преди — цялата му служба при Мулето, насоката на живота му — щеше да се разтвори в мъглата, в съня за другия му живот, в който се съдържаше думата демокрация? Мулето — също сън, а цялата му вярност към Звездокрай…

Той се извърна рязко.

Изпитваше желание да повърне.

Тогава гласът на Чанис отекна в ушите му.

— Мисля, че е това, генерале.

Притчър се обърна отново. Един старейшина беше отворил тихо вратата и стоеше на прага с израз на достойно и спокойно уважение.

— Негово превъзходителство губернаторът на Росем от името на владетелите на Звездокрай има удоволствието да даде разрешение за аудиенция и желае да се явите пред него — съобщи той.

— Разбира се — отвърна Чанис, оправи с дръпване колана си и намести на главата си росемийската качулка.

Притчър стисна зъби. Това беше началото на истинската рискована игра.

Губернаторът на Росем не поразяваше със своя външен вид. Най-напред, беше гологлав и оредяващата му светлокафява и посивяваща коса му придаваше кротък вид. Изпъкналите вежди се спускаха над очите му, разположени сред фина мрежа от бръчки, а погледът му изглеждаше пресметлив, но свежоизбръснатата му брадичка беше мека и малка и според общоприетата практика на псевдонауката за определяне на характера по костната структура на лицето — изглеждаше „слаба“.

Притчър избегна очите и се загледа в брадичката. Не знаеше, дали това ще му помогне и дали въобще нещо би могло да помогне.

Гласът на губернатора беше писклив, но равнодушен.

— Добре дошли в Звездокрай. Приветстваме ви в мир. Нахранихте ли се?

Ръката му — с дълги пръсти и възлести вени — направи почти кралски жест към масата с формата на латинската буква „U“.

Те се поклониха и седнаха. Губернаторът беше от външната страна на извивката, те от вътрешната, а по протежение на крилата се наредиха двойни редици старейшини.

Губернаторът говореше с къси, резки изречения, похвали храната като внесена от Звездокрай и тя наистина беше някак различна, макар и не кой знае колко по-добра от грубата храна на старейшините, напомни с пренебрежение за климата на Росем, подметна сякаш случайно нещо за сложнотиите на космическите пътешествия.

Чанис говореше малко, Притчър мълчеше.

После всичко свърши. Приключиха с малки сварени плодове; салфетките бяха употребени и захвърлени, а губернаторът се облегна назад.

Малките му очи заблестяха.

— Разпитах за вашия кораб. Естествено, бих желал да се погрижат подобаващо за него й да го ремонтират. Съобщиха ми, че не е известно местоположението му.

— Вярно — отвърна безгрижно Чанис. — Оставихме го в космоса. Голям кораб е, подходящ за продължителни пътувания, понякога във враждебни райони и сметнахме, че ако се приземи тук, може да породи съмнения относно миролюбивите ни намерения. Предпочетохме да кацнем сами и невъоръжени.

— Приятелска постъпка — коментира губернаторът без особено убеждение. — Голям кораб, казахте?

— Не е военен, Ваше превъзходителство.

— Аха… Откъде идвате?

— Един малък свят в сектора Сантани, Ваше превъзходителство. Може да не ви е известно съществуването му, защото му липсва значимост. Заинтересувани сме да установим търговски взаимоотношения.

— Търговия, а! И какво имате да предложите за продан?

— Всякакви машини, Ваше превъзходителство. В замяна — храни, дървен материал, руди…

— Хм… — губернаторът сякаш изпитваше съмнение. — Зная малко по тези въпроси. Вероятно ще е възможно да се открие взаимна изгода. Може би след като разгледам на спокойствие вашите акредитивни писма — защото ще е необходима доста информация, моето правителство ще изисква много сведения, преди да продължат преговорите, нали разбирате, — и след като огледам кораба ви, ще можете да се отправите към Звездокрай.

Не последва отговор и отношението на губернатора видимо охладня.

— Но във всеки случай ще е необходимо да видя кораба ви.

— За съжаление — отвърна отчетливо Чаиис, — в този момент той се ремонтира. Ако Ваше превъзходителство не възразява да ни даде срок от четиридесет и осем часа, корабът ще бъде на ваше разположение.

— Не съм свикнал да чакам.

За първи път Притчър срещна пряко заплашителния поглед на събеседника си и дъхът му избухна безшумно вътре в него. За миг изпита чувството, че се дави, но после откъсна очи.

Чанис не се разколеба.

— Корабът не може да се приземи за четиридесет и осем часа, Ваше превъзходителство — отвърна той. — Ние сме тук и не сме въоръжени. Можете ли да се съмнявате в почтените ни намерения?

Последва продължително мълчание, след това губернаторът настоя раздразнено:

— Разкажете ми за света, от който идвате.

Това беше всичко. Така се размина. Нямаше повече неприятности. След като изпълни официалните си задължения, губернаторът явно загуби интерес, а обкръжението замря напълно.

Когато всичко свърши, Притчър се озова отново в стаята си и си направи самопроверка. Внимателно, като задържаше дъх, той „прослуша“ чувствата си. Не, със сигурност не се усещаше различен, но дали въобще щеше да открие някаква промяна в себе си? Беше ли се почувствал по-друг, след като Мулето го бе „покръстил“? Нима тогава всичко не бе изглеждало нормално? Както и би трябвало да бъде…

Направи опит.

С хладнокръвна решителност изкрещя в тихите кухини на разума си и викът беше: „Втората Фондация трябва да бъде намерена и унищожена!“.

Чувството, което го придружаваше, беше чиста омраза. В него нямаше дори колебание.

После трябваше само да замени „Втората Фондация“ с „Мулето“ и от обзелото го чувство не можа да си поеме дъх, а езикът му се скова.

Дотук добре.

Но дали не го бяха обработили по друг начин — по-незабележимо? Дали не бяха извършили дребни промени, които не можеше да открие, защото самото им съществуване изкривяваше преценките му?

Нямаше как да го разбере.

Но продължаваше да изпитва абсолютна вярност към Мулето! А щом това не беше се променило, нищо друго не бе от значение.

Отново насочи мислите си към действие. Чанис беше зает в другия край на стаята. Нокътят на палеца на Притчър се насочи към свързочното устройство върху китката му.

После, когато се получи отговор, го заля вълна на облекчение, а след като тя отмина, усети слабост.

Отпуснатите мускули на лицето му не го издадоха, но вътрешно крещеше от радост, а щом Чанис се обърна към него, разбра, че фарсът е почти свършил.

ЧЕТВЪРТА ИНТЕРЛЮДИЯ

Двамата Говорители се разминаха по пътя и единият спря другия.

— Получих съобщение от Първия Говорител.

В очите на втория се появи полузагрижен блясък.

— Точка на пресичане?

— Да! Дано да сме живи да видим изгрева!

5. Един мъж и Мулето

В никоя от постъпките на Чанис нямаше признак, че долавя някаква малка промяна в поведението на Притчър и в отношенията помежду им. Облегна се назад върху твърдата дървена пейка и разпери крака пред себе си.

— Какво впечатление ти направи губернаторът?

Притчър сви рамене.

— Никакво. Със сигурност не ми се видя паранормален гений. Твърде жалък представител на Втората Фондация, ако се предположи, че е такъв.

— Знаеш ли, според мен не е. Не зная какво да мисля. Да предположим, че ти си от Втората Фондация — Чанис се замисли, — какво би направил? Да приемем, че имаш известна представа за нашата задача тук. Как би постъпил с нас?

— „Покръстване“, разбира се.

— Като Мулето? — Чанис вдигна рязко поглед. — Щяхме ли да знаем, ако са ни „покръстили“? Питам се… Ами, ако са просто психолози, но много умни?

— В такъв случай доста бързо щях да наредя да ни убият.

— А нашият кораб? Не — Чанис размаха пръст. — Ние блъфираме, приятелю. Може да е само блъф. Дори и да са усвоили напълно контрола над чувствата, ние двамата сме само разузнавачи. Всъщност те трябва да се бият с Мулето и затова са също толкова внимателни спрямо нас, колкото сме ние към тях. Допускам, че знаят кои сме.

— Какво възнамеряваш да правиш? — Притчър се взираше в него със студен поглед.

— Да чакам — Чанис изплю думата. — Нека дойдат при нас. Тревожат се, може би от кораба, но повече от всичко заради Мулето. Те блъфираха с губернатора. Нищо не се получи. Ние останахме спокойни. Следващият човек, който ще изпратят, ще бъде от Втората Фондация и той ще ни предложи някаква сделка.

— А после?

— След това ще сключим сделката.

— Не съм на същото мнение.

— Защото мислиш, че с нея ще бъде измамен Мулето? Няма.

— Не, Мулето може да се справи с твоите измами, с всяка от тях, която би могъл да изобретиш. Но въпреки това не съм съгласен.

— Тогава, сигурно защото смяташ, че не можем да заблудим хората от Втората Фондация?

— Вероятно няма да успеем. Но причината е другаде.

Чанис сведе поглед към онова, което събеседникът му държеше в ръка.

— Искаш да кажеш, че това е причината — подхвърли той мрачно. Притчър стисна по-здраво бластера.

— Правилно. Арестуван си.

— Защо?

— За измяна спрямо Първия Гражданин на Съюза.

Устните на Чанис се свиха.

— Какво става?

— Вече казах — предателство. И необходима корекция на ситуацията от моя страна.

— Какви са доказателствата ти? Или поне улики, предположения, фантазии? Да не си полудял?

— Не. А ти? Нима мислиш, че Мулето изпраща младежи с жълто по устата си на смешни авантюристични мисии за нищо? Тогава ми се видя странно. Но изхабих доста време да се съмнявам в себе си. Защо трябваше да изпрати теб? Защото се усмихваш и се обличаш добре? Защото си на двадесет и осем?

— Сигурно, понеже може да ми се има доверие. Но дали си способен да мислиш логично?

— Или вероятно, защото не може да ти се има доверие? Което, както излиза, е достатъчно логично.

— Какво, да не би да си разменяме парадокси или това е игра на думи, в която се съревноваваме кой може да каже по-малко с най-много думи?

Бластерът се придвижи напред с Притчър зад него. Той застана изпънат пред по-младия мъж.

— Стани!

Чанис се подчини, като не бързаше особено, и усети дулото на бластера да докосва колана му, без мускулите на корема му да се свият.

— Мулето искаше да се намери Втората Фондация. Той не успя и аз се провалих, а тайна, която никой от двамата не може да разкрие, е добре укрита. Така че оставаше само една очебийна възможност — да се намери такъв, който вече знае скривалището.

— И аз ли съм това?

— Явно ти си бил. Тогава, разбира се, не го знаех, но макар разумът ми сигурно да работи по-бавно вече, той все още се насочва в правилната посока. Как лесно намерихме Звездокрай! Как чудотворно изследва правилния район на Лещата сред безкраен брой възможности! И след като го направи, колко лесно откриваме тъкмо вярната точка на наблюдение! Неловък глупак! Нима толкова си ме подценил, че никаква комбинация от невъзможни случайности не ти се е видяла прекалена, за да я преглътна?

— Искаш да кажеш, че съм постигнал твърде голям успех?

— Прекален успех за всеки предан човек.

— Понеже поставените от теб стандарти за успех бяха твърде ниски?

Бластерът го ръгна, макар върху лицето, изправено срещу Чанис, само студеният блясък на очите да издаваше нарастващия гняв.

— Защо ти плаща Втората Фондация?

— Да ми плаща? — Чанис реагира с безкрайно презрение. — Докажи го.

— Или си под умственото им влияние.

— Без Мулето да го знае? Смешно.

— Мулето сигурно го знае. Именно това се опитвам да ти набия в главата, млади тъпако! Нима предполагаш, че в противен случай щяха да ти дадат кораб, с който да си играеш? Заведе ни при Втората Фондация, както се предполагаше, че ще направиш.

— Извличам някакво зърно от цялата тази огромна плява. Мога ли да попитам, защо правя всичко това? Ако бях предател, защо щях да те заведа при Втората Фондация? Защо да не те разкарам насам-натам из Галактиката, да поскитаме весело, без да намерим нещо повече, отколкото ти някога си откривал?

— Заради кораба. И понеже хората от Втората Фондация съвсем явно се нуждаят от атомни оръжия за самозащита.

— Ще трябва да измислиш нещо по-добро. Един кораб не би означавал нищо за тях, а ако си мислят, че с негова помощ ще усвоят науката и през следващите години ще построят атомни централи, те са твърде, твърде наивни жители на Втората Фондация. Толкова наивни, колкото теб, бих казал!

— Ще имаш възможността да обясниш това на Мулето.

— На Калгън ли се връщаме?

— Точно обратното. Оставаме тук. След около петнадесет минути Мулето ще дойде при нас. Нима си смятал, че няма да ни последва, плиткоумен пън, преизпълнен с възхищение от собствената си персона? Добре изигра ролята на обратна примамка. Може и да не доведе нашите жертви при нас, но със сигурност ни откара при тях.

— Мога ли да седна — попита Чанис — и да ти обясня нещо, като го нарисувам? Ако обичаш.

— Ще останеш прав!

— Тогава ще го кажа и прав. Мислиш, че Мулето ни е последвал благодарение на хиперследящото устройство в комуникационната верига?

Бластерът май трепна, но Чанис не би се заклел, че се е случило.

— Не изглеждаш изненадан — продължи той. — Само че няма да си губя времето в съмнения, че си изненадан. Да, знаех за него. А сега, след като ти доказах, че ми е известно нещо, за което си мислеше, че не е, ще ти съобщя друго, което ти не знаеш, а аз съм сигурен, че не ти е известно.

— Позволяваш си прекалено дълъг предговор, Чанис. Смятах те за по-изобретателен.

— Няма какво да изобретявам. Имаше предатели, или, разбира се, агенти на неприятеля, ако предпочиташ това название. Но Мулето научи за тях по доста странен начин. Разбираш ли, изглежда, че някои от „покръстените“ са били обработени.

Този път бластерът потрепна. Несъмнено.

— Наблягам на това, Притчър, по тази причина се нуждаеше от мен. Аз бях „непокръстен“. Той не ти ли изтъкна необходимостта от „непокръстен“? Независимо дали ти е съобщил истинската причина или не?

— Опитай нещо друго, Чанис. Ако бях срещу Мулето, щях да го зная. — Спокойно, бързо Пригчър обследваше съзнанието си. Усещаше го непроменено, Явно младият мъж лъжеше.

— Искаш да кажеш, че се смяташ за верен на Мулето? Вероятно. Лоялността ти не е била засегната. Мулето твърдеше, че твърде лесно се разпознава. Но как се чувстваш психически? Не мислиш ли малко по-бавно? Винаги ли си се усещал нормално, след като тръгнахме на път? Какво се опитваш да направиш, да пробиеш дупка в мен, без да натиснеш спусъка?

Притчър отдръпна бластера на сантиметър.

— Какво искаш да кажеш?

— Твърдя, че са се намесили в съзнанието ти. Бил си обработен. Не си видял Мулето да монтира хиперследящото устройство. Не си забелязал никой да го прави. Намерил си го и си предположил, че е Мулето, и оттогава приемаш като естествено, че той ни следва. Разбира се, наръчният ти предавател, който носиш, се свързва с кораба на дължина на вълната, която не действа за мен. Нима си мислиш, че не го знаех? — Чанис вече говореше бързо, гневно. Маската на безразличие се бе видоизменила в свирепост. — Но там отгоре не идва Мулето. Не е той!

— А кой, ако не е той?

— Ами ти кой предполагаш, че е? Намерих онова следящо устройство в деня, когато излетяхме. Но не мислех, че е Мулето. По това време той нямаше нужда да прибягва до обиколни пътища. Не разбираш ли колко е глупаво? Ако аз бях предател и той го е знаел, можеше да ме „покръсти“ толкова лесно, колкото и теб и щеше да извлече тайната на разположението на Втората Фондация направо от съзнанието ми, без да ме изпраща на път през половината Галактика. Ти способен ли си да запазиш тайна от Мулето? А ако аз не съм знаел, нямаше да го отведа до нея. Тогава и в двата случая защо да ме изпраща?

Явно следящото устройство трябва да е било поставено от агент на Втората Фондация. Именно той идва сега към нас. А щеше ли да бъдеш измамен, ако не бяха обработили ценното ти съзнание? Доколко си нормален, щом си въобразяваш, че лудостта е мъдрост? Аз да предам кораб на Втората Фондация?! Та какво ще го правят този кораб?

Теб искат, Притчър. Ти знаеш повече за Съюза от който и да е друг с изключение на Мулето, а не си опасен за тях, докато той е. Затова са вмъкнали в съзнанието ми посоката на търсене. Разбира се, за мен беше напълно невъзможно да намеря Звездокрай чрез претърсване наслуки на Лещата. Знаех го. Но ми беше известно, че Втората Фондация ни преследва и че те са го устроили. Тогава защо да не поиграя на тяхната игричка? Всичко се превърна в битка на блъфове. Те искаха нас, а аз желаех да намеря местоположението им и да върви по дяволите онзи, който не устои на блъфа на другия!

Но докато се целиш с този бластер в мен, ние ще изгубим. И идеята явно не е твоя, а тяхна. Дай ми бластера, Притчър. Зная, че ти изглежда нередно, но сега не говори твоето съзнание, а Втората Фондация, проникнала в теб. Дай ми бластера, Притчър, и заедно ще се възправим срещу онова, което наближава.

Притчър с ужас посрещна нарастващото объркване. Правдоподобност… Нима можеше да греши толкова? Защо възникваше това вечно съмнение в него самия? Защо не беше сигурен? Какво правеше Чанис, та да звучи толкова правдоподобно?

Правдоподобност!

Или неговото съзнание се бореше срещу чужда намеса?!

Дали не беше раздвоен?

Сякаш съвсем в мъгла видя Чанис да стои пред него с протегната ръка — и внезапно разбра, че ще му даде бластера. А когато мускулите на ръката му бяха готови да се свият по подходящ начин, за да го направи, вратата зад него се отвори бавно и той се обърна.

Вероятно в Галактиката има личности, които могат да бъдат сбъркани една с друга дори от хора, които никога не бързат. Също така е възможно да съществуват състояния на съзнанието, при които човек да припознае неприличащи си двойки. Но Мулето се извисяваше над всяка комбинация от двата фактора. И даже цялата душевна агония на Притчър не успя да спре мигновения умствен приток на хладнокръвна жизненост, който го заля в този миг.

Физически Мулето не можеше да овладее никакво положение. Нито контролираше сегашното.

Беше доста смешна фигура в слоевете облекло, които го удебеляваха твърде много за него, без да му позволят дори така да достигне нормални размери. Голяма част от лицето му беше скрита, а останалата се засенчваше от преобладаващата студеночервеникава издатина на човката му.

Вероятно не можеше да съществува нещо по-нелепо и несъвместимо като представа за спасение.

— Задръж бластера, Притчър — каза той. После се обърна към Чанис, който бе повдигнал рамене и седнал. — Емоционалната обстановка тук изглежда доста объркана и конфликтна. Какво означаваше това, че друг, а не аз ви е следил?

— По ваши заповеди ли е било поставено в кораба ни следящо устройство, сър? — намеси се рязко Притчър. Мулето го изгледа хладнокръвно.

— Разбира се. Нима е възможно друга организация в Галактиката, освен Съюза на Световете да разполага с такъв сложен апарат?

— Той твърдеше…

— Е, той е тук, генерале. Не е необходимо да се цитира косвено. Какво си разправял, Чанис?

— Явно погрешни неща, сър. Мнението ми беше, че следящото устройство е било поставено от някой, платен от Втората Фондация, и че са ни довели тук за свои собствени цели, които бях готов да парирам. Освен това имах до известна степен впечатлението, че генералът е в ръцете им.

— Говориш, сякаш вече не мислиш така.

— Опасявам се, че не. В противен случай нямаше вие да се появите.

— Е, тогава, нека се разберем — Мулето свали горните слоеве от подплатените и нагрявани с електричество дрехи. — Имаш ли нещо против, ако и аз седна? А сега… тук сме в пълна сигурност и без никаква опасност някой да ни обезпокои. Никой от жителите на тази бучка лед няма желание да се приближи до това място. Уверявам ви в това! — наблягането върху паранормалните му способности бе направено с мрачна настойчивост.

— Защо ни е уединение? — прояви възмущението си Чанис. — Дали някой няма да ни поднесе чай и да докара танцьорки?

— Едва ли. Каква беше твоята теория, младежо? Човек от Втората Фондация ви е следил с устройство, каквото няма никой освен мен и … как каза, че си намерил това място?

— Очевидно, сър, изглежда ясно, че за да се обяснят известните факти, някои понятия са били вкарани в главата ми…

— От същите тези хора на Втората Фондация?

— От никой друг, както предполагам.

— Тогава не ти е минавало през ума, че ако човек от Втората Фондация може да те принуди, примами, или привлече да отидеш там за собствените му цели — и приемем, че си си представил, че е използвал методи, подобни на моите, макар, не забравяй, аз мога да имплантирам само чувства, а не мисли, — не си се сетил, че щом е способен да направи това, не е било необходимо да поставя следящо устройство на кораба ви.

Чанис вдигна рязко поглед и внезапно разтревожен срещна големите очи на своя владетел. Притчър изсумтя и раменете му се отпуснаха с видимо облекчение.

— Не — отвърна Чанис, — за това не съм се сетил.

— Или, че ако са били принудени да те проследят, не биха могли да се чувстват способни да те насочват, и че щом не си направляван, възможността да намериш пътя дотук, както си направил, би била твърде малка. Не се ли досети за това?

— Нито за него.

— А защо? Нима интелектуалното ти ниво неочаквано се е снижило до такава невероятно ниска степен?

— Единственият отговор е във въпроса, сър. Присъединявате ли се към генерал Притчър в обвинението му, че съм предател?

— Имаш ли оправдание, в случай че да?

— Само единственото, което представих пред генерала. Ако бях предател и знаех местоположението на Втората Фондация, можехте да ме „покръстите“ и пряко да го научите. Ако сте сметнали за необходимо да ме проследите, тогава не съм знаел предварително и не съм предател. Така че на вашия парадокс отговарям с друг.

— И какво е заключението ти?

— Че не съм предател.

— С което трябва да се съглася, тъй като доводът ти е неоспорим…

— Тогава мога ли да ви попитам защо сте ни следили тайно?

— Защото съществува трето обяснение на всички обстоятелства. И ти, и Притчър обяснихте някои факти по собствен начин, но не всичките. Аз — ако можеш да ми отделиш времето, — ще ти обясня всичко. И за кратко време, така че няма опасност да се отегчиш. Седни, Притчър, и ми дай бластера си. Вече не съществува опасност да ни нападнат. Нито от тук, вътре, нито отвън. Всъщност даже и от страна на Втората Фондация. Благодарение на теб, Чанис.

Стаята беше осветена по обичайния за Росем начин с електрически нагрявани жички. От тавана висеше само една крушка и на слабата й жълтеникава светлина тримата хвърляха своите сенки.

— Тъй като смятах за необходимо да проследя Чанис — поде Мулето, — явно, че с това съм целил да спечеля нещо. Понеже той стигна до Втората Фондация с изумителна бързина и твърде директно, можем с основание да приемем, че съм очаквал да се случи точно това. Понеже не съм научил нищо направо от него, нещо трябва да ми е попречило да го сторя. Това са фактите. Разбира се, на Чанис отговорът му е известен. Зная го и аз. Разбираш ли, Притчър?

— Не, сър — с недоумение отвърна Притчър.

— Тогава ще обясня. Само един вид човек може едновременно да знае местоположението на Втората Фондация и да не допусне да го науча. Чанис, опасявам се, че ти самият си от Втората Фондация.

Чанис се наведе напред, опря лакти в колената си и през стиснати гневно устни отрони:

— Какво е прякото ви доказателство? Днес дедукциите ви на два пъти се оказаха погрешни.

— Има и пряко доказателство, Чанис. Беше доста лесно. Разказах ви, че някой е обработвал моите хора. Явно, той трябва да е бил такъв, който: а) не е „покръстен“ и б) е много близко до центъра на събитията. Полето беше голямо, но не и безгранично. Прекалено голям успех имаше, Чанис. Хората те харесваха твърде много. Твърде добре се справяше. Почнах да се питам…

Тогава те повиках, за да поемеш ръководството на тази експедиция, и това не те изненада. Наблюдавах чувствата ти. Не те разтревожи. Прекали със самоувереността си, Чанис. Всеки наистина компетентен човек би проявил поне известна несигурност по отношение на такава задача. Тъй като умът ти я избегна, всичко опираше или в твоята глупост, или в някакъв емоционален контрол.

Беше лесно да се изпробват алтернативите. Улових разума ти в миг на отпускане, сетне го изпълних със скръб и после я отстраних. След това беше разгневен толкова изкусно, че бих могъл да се закълна, че е естествена реакция, ако не беше случилото се преди това. Защото, докато се занимавах с чувствата ти, само за миг, за съвсем кратък миг, преди да се съвземеш, умът ти оказа съпротива. Единствено това ми трябваше да зная.

Никой не би могъл да ми устои дори и за толкова кратко време, без да притежава контрол, подобен на моя.

— Е, добре? А сега какво? — гласът на Чанис беше нисък и рязък.

— Сега ще умреш… като член на Втората Фондация. Това просто е необходимо и вярвам, че го съзнаваш.

Чанис още веднъж погледна дулото на бластера. Дуло, насочвано този път от разум не като този на Притчър, който би могъл да се извърти в собствена изгода, а също така зрял и устойчив на сила като неговия. И периодът от време, определен му за корекция на събитията, беше нищожен.

Всичко, което последва, е трудно да се опише от човек с нормален набор от чувства и обичайната неспособност за контрол върху тях.

През крайно малкото време, докато палецът на Мулето натискаше спусъка, Чанис осъзна основно следното.

Емоционалната нагласа на мутанта в момента бе съставена от твърда и завършена решителност, незамъглена ни най-малко от колебание. Ако Чанис бе достатъчно заинтересуван след това, за да изчисли изтеклото време от решението на Мулето да стреля до избухването на разрушителната енергия, би могъл да научи, че периодът, с който е разполагал, е бил една пета от секундата.

Оказа се едва достатъчен.

В съшия кратък период Мулето осъзна, че емоционалният потенциал на мозъка на Чанис внезапно се извиси нагоре, без собственият му разум да го долови, и че едновременно с това прилив на чиста пронизваща омраза се изля върху него от неочаквана посока.

Именно този нов емоционален елемент отдръпна пръста му от спусъка. Нищо друго не би могло да го направи и почти успоредно с промяната в действията си, той осъзна напълно новата ситуация.

Беше замръзнала жива картина, продължила по-малко, отколкото бе изисквало значението й от драматична гледна точка. Мулето бе отдръпнал пръста си от бластера и се взираше напрегнато в Чанис. Чанис стоеше изпънат и все още не смееше да си поеме дъх. Притчър седеше сгърчен в креслото, всичките му мускули бяха в спазъм, готови да се пръснат, всяко сухожилие се напрягаше в усилие да го изхвърли напред, лицето му, най-после загубило тренираната си вдървеност, се бе превърнало в неузнаваема смъртна маска на ужасна омраза, а очите му се взираха изцяло и само в Мулето.

Между Чанис и Мулето бяха разменени само една-две думи, но те напълно разкриваха онзи мощен поток на емоционално осъзнаване, с чиято помощ се постигна пълноценното взаимно разбирателство между такива като тях. Заради собствената ни ограниченост е необходимо да преведем с повече думи онова, което стана тогава и след това.

— Вие сте между два огъня — произнесе напрегнато Чанис, — Първи Гражданино. Не сте в състояние да контролирате едновременно две съзнания, особено когато едното е моето. Така че имате избор. Сега Притчър е освободен от вашето „покръстване“. Прекъснах връзките. Той е старият Притчър, който на времето се опита да ви убие, който мисли, че сте враг на всичко свободно, справедливо и свещено. И освен това знае, че в продължение на пет години сте го унизявали с принудата да ви обожава безпомощно. Задържам го, като потискам волята му, но ако ме убиете, това ще свърши и за значително по-малко време, отколкото ви е необходимо да пренасочите бластера или дори волята си, той ще ви ликвидира.

Мулето съвсем ясно го съзнаваше. Не помръдна.

— Ако се извърнете, за да го поставите под контрол, продължи Чанис, — да го убиете или да направите каквото и да е, няма да сте достатъчно бърз, за да се обърнете и отново да ме спрете.

Мулето продължи да стои неподвижно. Само въздъхна тихо, сякаш потвърждавайки правотата на младежа.

— Така че — подкани го Чанис, — хвърлете бластера и нека отново се озовем при еднакви условия. Тогава ще си върнете Притчър.

— Направих грешка — каза накрая Мулето. — Сбърках, че допуснах да има трети човек при сблъсъка с вас. Това внесе излишна променлива величина. Предполагам, че трябва да платя за тази грешка.

Той пусна безгрижно бластера и го ритна в другия край на стаята. В същото време Притчър се строполи в дълбок сън.

— Когато се събуди, ще бъде напълно нормален — заяви с безразличие Мулето.

От мига, когато палеца му започваше да натиска спусъка на бластера до жеста, с който го хвърли, целият диалог продължи по-малко от секунда и половина.

Но под границите на съзнанието и само за кратко над границата на усещането Чанис долови бегъл емоционален проблясък в съзнанието на Мулето. И това беше все още изблик на сигурен и уверен триумф.

6. Един мъж, Мулето и още някой

Двама мъже, външно отпуснати и напълно спокойни, физически крайно противоположни, всеки техен нерв трептящ напрегнато в ролята на емоционален детектор…

За първи път от много години Мулето не беше достатъчно сигурен в собствените си действия. Чанис го знаеше, макар че за момента успяваше да се предпази с голямо усилие. Известно му беше също, че нападението срещу него не изискваше същото напрежение от противника му. Той беше наясно, че в изпитанието на издръжливост щеше да загуби.

Но да мисли за това беше смъртоносно. Да се издаде пред Мулето с емоционална слабост означаваше да му подари оръжие. В съзнанието му вече бе зърнал нещо — нещо подобно на увереност в победата.

Да печели време…

Защо се бавеха другите? В това ли се криеше източникът на увереността на Мулето? Какво знаеше противникът му, което не му беше известно? Разумът, който наблюдаваше, не му съобщаваше нищо. Ако можеше поне да чете мисли!… И въпреки това…

Чанис грубо възпря собствения си мисловен водовъртеж. Само едно беше от значение — да печели време…

— Тъй като бе решено, и аз не го отрекох при дуела ни за Притчър, че съм член на Втората Фондация, бихте ли ми казали защо съм дошъл в Звездокрай.

— А, не — изсмя се Мулето самоуверено с тънък глас. — Аз не съм Притчър. Не е необходимо да ви давам обяснения. Вие изложихте вашите, тъй наречени, доводи. Каквито и да са, действията ви ме задоволяват и затова няма да разпитвам повече.

— И все пак, трябва да има някои непълноти във вашата версия. Звездокрай ли е Втората Фондация, която очаквахте да намерите? Притчър разказа доста за другия ви опит да я откриете и за психологичния ви инструмент Еблинг Майс. Понякога той се разбъбряше под моето… хм… леко поощрение. Помислете отново за Еблинг Майс, Първи Гражданино.

— Защо?

Самоувереност!

Чанис усети как самоувереността наднича открито, сякаш с течение на времето всяко опасение, което би могъл да изпитва Мулето, полека лека се стапяше.

Като въздържаше решително прииждащото отчаяние, той каза:

— Значи ви липсва любопитство? Притчър ми разправи за огромната изненада на Майс от нещо. Съществувало е неговото неописуемо драстично желание да бърза, да предупреди колкото е възможно по-скоро Втората Фондация. Защо? Защо? Еблинг Майс умря. Втората Фондация не бе предупредена. И въпреки това тя съществува.

Мулето се усмихна с истинско удоволствие и с внезапен и изненадващ изблик на жестокост, която Чанис почувства да се показва и после внезапно да се отдръпва. Накрая Първия Гражданин отвърна:

— Но явно Втората Фондация е била предупредена. В противен случай как и защо Бейл Чанис пристигна на Калгън, за да обработва хората ми и за да се заеме с доста неблагодарната задача да ме надхитри. Предупреждението е дошло твърде късно, това е всичко.

— Тогава — и Чанис позволи от него да се излъчи съжаление, — вие дори не знаете с какво се занимава Втората Фондация и какво въобще става сега…

Да печели време!

Мулето долови съжалението на събеседника си и очите му се присвиха във внезапна враждебност. Потърка носа си с четири пръста с привичния си жест и подхвърли рязко:

— Позабавлявайте се добре тогава. И какво можете да ми разкажете в такъв случай за Втората Фондация?

Чанис преднамерено заговори повече с думи, отколкото с емоционална символика.

— Доколкото чух, именно загадката, заобикаляща Втората Фондация, е озадачила Майс. Хари Селдън е основал двете си системи толкова различно. Първата Фондация е била самохвален показ, заслепил половината Галактика в продължение на два века. А Втората представлява тъмна бездна.

Няма да разберете защо е така, освен ако още веднъж почувствате интелектуалната атмосфера на дните, когато е умирала Империята. Било е време на абсолютни стойности, на велики последни обещания, поне в мисловната област. Разбира се, това е признак на разлагаща се култура — били са изграждани бентове срещу по-нататъшното развитие на идеи. Именно бунтът му срещу тези бентове е направил Селдън прочут. Една от последните искри на младежкото му творческо вдъхновение е запалила с блясъка на залеза Империята и неясно е предсказала изгрева на Втората Империя.

— Много драматично. И какво от това?

— Той е създал фондациите си съгласно законите на психоисторията, но кой е знаел по-добре от него, че дори тези закони са относителни. Той никога не е създавал завършени продукти. Те са за декадентски мозъци. Неговият механизъм е развиващ се и Втората Фондация е била инструмент на тази еволюция. Ние, Първи Гражданино на Временния Съюз на Световете, ние сме пазители на Селдъновия план. Само ние!

— Да не би да се опитвате с приказки да се окуражите — попита с презрение Мулето, — или се мъчите да ми направите силно впечатление? Защото Втората Фондация, планът на Селдън, Втората Империя не ме впечатляват ни най-малко, нито докосват някаква струна на съчувствие, състрадание, отговорност или какъвто и да е друг източник на помощ, в чиито капан може би се опитвате да ме вкарате. Във всеки случай, бедни глупако, говорете за Втората Фондация в минало време защото тя е унищожена.

Когато Мулето стана от креслото и се приближи, Чанис почувства да се повишава силно емоционалния потенциал, който го притискаше. Съпротивяваше се отчаяно, но нещо непоколебимо се промъкваше в него, биеше по съзнанието му, превиваше го все по-назад.

Усети стената зад себе си, а Мулето стоеше изправен пред него със скръстени ръце и устни, които се усмихваха ужасно под огромния му извисяващ се като планински връх нос.

— Играта ви свърши, Чанис — заяви Мулето. — Играта на всички вас — на всички хора от онова, което е било Втората Фондация. Било е! Било!

За какво седяхте тук през цялото време, брътвейки си с Притчър, когато можехте да го повалите, да му отнемете бластера без никакво физическо усилие? Чакахте мен, нали, да ме издебнете в положение, което нямаше да възбуди подозрението ми!

Не ви провървя, затова защото не се нуждаех от никакво осъзнаване. Познавах ви. Много добре ви познавах, Чанис от Втората Фондация.

Но какво чакате сега? Продължавате отчаяно да ме обсипвате с думи, сякаш само звукът на гласа ви ще ме залепи за креслото. И през цялото време, докато говорите, нещо в мозъка ви чака, чака и все още чака. Но никой няма да дойде. Никой от онези, които очаквате никой от съюзниците ви. Тук сте сам, Чанис, и ще останете сам. Знаете ли защо?

Защото вашата Втора Фондация ме преценяваше погрешно до самия край. Отрано узнах плана им. Мислехте, че ще ви последвам тук и ще бъда подходяща съставка за тяхното ястие. Вие трябваше да сте примамка — примамка за бедния глупав слаб мутант, толкова увлечен по следите на Империята, че да падне сляпо в очевидна клопка. Но нима съм техен пленник?

Питам се дали им е дошло наум, че едва ли бих бил тук без флотата си — срещу артилерията на всяка единица от която те са напълно и жалостиво безпомощни? Дали са се сетили, че няма да се бавя с преговори и да изчаквам събитията?

Преди дванадесет часа моите кораби бяха хвърлени срещу Звездокрай и те са приключили изцяло своята мисия. Звездокрай е превърната в развалини, нейните населени центрове са унищожени. Не е имало съпротива. Втората Фондация вече не съществува, Чанис, и аз, немощният слабак, съм властелин на Вселената.

Чанис успя само да поклати слабо глава.

— Не… не…

— Да… да… — имитира го Мулето. — И ако вие сте последният останал жив, а това е твърде вероятно, също няма да е задълго.

Последва кратка напрегната пауза и Чанис почти изкрещя от внезапната болка на разкъсващото проникване в най-съкровените тъкани на мозъка му.

Мулето се отдръпна и промърмори:

— Не е достатъчно. Все пак не издържахте изпитанието. Отчаянието ви е преструвка. Страхът ви не се дължи на огромното поражение, което придружава разрушаването на един идеал, а е дребният пронизващ страх от личното унищожение.

И слабата ръка на Мулето сграбчи Чанис за гърлото в уж немощна хватка, от която той кой знае защо не успя да се освободи.

— Вие сте осигуровката ми, Чанис. Мой водач и предпазна мярка срещу всяко недооценяване от моя страна — очите на Мулето се втренчиха в него настойчиво, изпитателно… — Правилно ли съм преценил, Чанис? Надхитрих ли ви вас, хората от Втората Фондация? Звездокрай е разрушена, унищожена до основи. Защо тогава отчаянието ви е преструвка? Каква е действителността? Трябва да зная действителността и истината! Говорете, Чанис, говорете. Нима не съм проникнал достатъчно дълбоко? Дали опасността все още съществува? Говорете! Къде съм сбъркал?

Чанис усещаше думите да се измъкват от устата му. Не излизаха с желание. Стисна зъби, за да не ги изпуска. Прехапа езика си. Напрегна всички мускули в гърлото си.

И все пак те се заизнизваха — задъхани, измъквани със сила, и по пътя си разкъсваха гърлото, езика и зъбите му.

— Истината — изписка той, — истината…

— Да, истината. Какво още трябва да се направи?

— Селдън е основал Втората Фондация тук. Тук, както вече казах. Не съм лъгал. Психолозите дошли и поели под контрол местното население.

— На Звездокрай? — Мулето проникна дълбоко в изблика на мъчение сред емоционалния прилив на другия, грубо го разкъсваше. — Разруших Звездокрай. Знаеш какво искам. Дай ми го.

— Не Звездокрай. Казах, че хората от Втората Фондация може и да не са онези, които привидно са на власт. Звездокрай е само маскировка… — Думите почти не се различаваха, учленяваха се против всеки атом на волята на Чанис. — Росем… Росем! Росем е светът…

Мулето отпусна хватката си и Чанис се строполи в кълбо от болка и ужас.

— И мислехте да ме измамите? — изрече тихо Мулето.

— Излъгах ви — това беше последното зрънце съпротива у Чанис.

— Но не продължи достатъчно дълго за вас и вашите. Имам връзка с моята флота. И след Звездокрай ще дойде редът и на Росем. А най-напред…

Чанис усети терзаещият мрак да се нахвърля срещу него и автоматично вдигнатата към очите му ръка не успя да го отблъсне. Беше мрак, който задушаваше, и докато усещаше разкъсаното си наранено съзнание да потъва в безкрайна тъма, зърна последния образ на тържествуващия мутант — смееща се пръчка с дълъг месест нос, трептящ от смях.

Звукът отмря. Тъмата го обгърна любовно.

Всичко свърши с разкъсващо чувство, подобно на насечения блясък на светкавица, и Чанис бавно се върна на земята, докато зрението му се възстановяваше болезнено в замъглени видения през напоените му със сълзи очи.

Главата го болеше непоносимо и само с остра агонизираща болка можа да вдигне ръка до нея.

Явно беше жив. Бавно, също като пера, подхванати от преминаващ въздушен вихър, мислите му се успокоиха и се утаиха. Усети в него да нахлува облекчение — отвън. Бавно, мъчително, склони глава и облекчението отново му донесе остра болка.

Защото вратата беше отворена и Първия Говорител стоеше на прага. Опита се да проговори, да извика, да предупреди, но езикът му се вдърви и разбра, че част от мощното съзнание на Мулето все още го държеше и не пускаше думите му навън.

Сведе още веднъж глава. Мулето все още беше в стаята — разгневен и с бесен поглед. Вече не се смееше, но зъбите му бяха оголени в жестока усмивка.

Чанис почувства умственото влияние на Първия Говорител да преминава през съзнанието му с лечебно докосване, после дойде сковаващото усещане, когато в мигновена борба влезе в допир с отбраната на Мулето и се отдръпна.

Мутантът каза дрезгаво с ярост, която изглеждаше гротескно за дръгливото му тяло:

— Значи още един идва да ме посрещне — ловкото му съзнание протегна пипалата си извън стаята… навън…

— Вие сте сам — заключи той.

Първия Говорител го прекъсна, утвърдително кимвайки с глава.

— Аз съм съвсем сам. Необходимо е да бъда сам, защото преди пет години именно аз недооцених бъдещето ви. Ще изпитам известно удовлетворение, ако поправя грешката си без чужда помощ. За съжаление не взех предвид силата на вашето поле на емоционално отблъскване, което обкръжава това място. Трябваше ми доста време, за да проникна през него. Поздравявам ви за майсторството, с което е изградено.

— Няма защо да ми благодарите — беше враждебният отговор. — Не ми подхвърляйте комплименти. Да не би да сте дошли, за да струпате и отпадъците от своя мозък към оня раздробен стълб на вашето царство?

Първия Говорител се усмихна.

— Какво говорите! Човекът, когото наричате Бейл Чанис, изпълни добре мисията си, още повече, че далеч не ви беше равен по умствена мощ. Виждам, разбира се, че сте се отнесли зле с него, но вероятно ще бъде възможно дори сега да го възстановим напълно. Той е смел човек, сър. Пожела доброволно да се заеме с тази мисия, макар да бяхме в състояние да предскажем математически огромната възможност за повреда на съзнанието му — значително по-ужасяваща алтернатива на чисто физическото осакатяване.

Съзнанието на Чанис пулсираше напразно с онова, което искаше да каже и не можеше, предупреждението, което копнееше да изкрещи и не беше способен да го направи. Успяваше само да излъчва непрекъснато поток от страх… страх…

Мулето беше спокоен.

— Знаете, разбира се, за унищожаването на Звездокрай.

— Да. Нападението на вашата флота беше предвидено.

— Аха, предполагам — откликна мрачно Мулето. — Но не и предотвратено, нали?

— Не, не беше предотвратено. — Емоционалната символика на Първия Говорител беше ясна: нещо почти като ужас, отвращение от самия себе си. — И грешката е много повече моя, отколкото ваша. Кой можеше преди пет години да си въобрази вашето могъщество? От самото начало подозирахме — от момента, когато завзехте Калгън, че притежавате възможността за емоционален контрол. Това не е толкова удивително, Първи Гражданино, и мога лесно да ви го обясня.

Емоционалният контакт, какъвто двамата с вас владеем, не е новост. Всъщност той е вродено качество на човешкия мозък. Повечето хора успешно разчитат емоциите по примитивен начин, като ги свързват на практика с израза на лицето, тона на гласа и така нататък. У доста животни това качество е много по-развито — до голяма степен те използват обонянието, като разбира се, самите емоции са не толкова сложни.

Всъщност хората са способни на много повече, но преди милион години с развитието на говора способността за пряк емоционален контакт е започнала да се атрофира. Големият напредък на нашата Втора Фондация бе, че това забравено сетиво бе възстановено поне до известна степен на възможностите му.

Ала ние не се раждаме с неговата пълноценна употреба. Милион години упадък са страхотна пречка и трябва да възпитаваме сетивото, да го тренираме също като мускулите си. И тук е главната разлика. Вие сте роден с тази способност.

Дотолкова можахме да пресметнем. Също и въздействието на такова сетиво върху дадена личност в света на хора, които не го притежават. Зрящият в царството на слепите. Изчислихме предела, до който мегаломанията ще ви завладее, и мислехме, че сме подготвени. Но не бяхме готови за два фактора.

Първият беше големият обхват на вашето сетиво. Ние можем да установяваме емоционален контакт, само когато сме в зрителното поле, и затова сме по-безпомощни срещу физически оръжия, отколкото си представяте. Зрението играе такава огромна роля. При вас не е така. Точно е известно, че поставяте хората под контрол и освен това установявате емоционален контакт с тях, когато са извън полето на зрение и достатъчно далеч, за да ви чуват. Това бе открито твърде късно.

Второ, не знаехме за вашите физически недостатъци, особено онзи, който е толкова важен за вас, че сте приели прякора Мулето. Не предвидихме, че не сте само мутант, но и стерилен при това и не обърнахме внимание на допълнителната физическа деформация, дължаща се на вашия комплекс за малоценност. Допускахме само мегаломания, но не и силна психопатична параноя.

Аз нося отговорността, задето пропуснахме всичко това, защото бях ръководител на Втората Фондация, когато завзехте Калгън. След като унищожихте Първата Фондация, го открихме, но твърде късно и заради тази грешка милиони умряха в Звездокрай.

— И сега ще оправите нещата? — тънките устни на Мулето се присвиха, а съзнанието му пулсираше от омраза. — Какво ще промените? Ще ме угоите ли? Ще ми върнете мъжествеността? Ще изличите от миналото продължителното детство сред враждебна среда?! Нима окайвате моите страдания? За моето нещастие ли скърбите? Не изпитвам съжаление заради онова, което съм извършил поради необходимост. Нека Галактиката се брани, доколкото може, защото ни най-малко не се трогна да ме защити, когато се нуждаех от нея!

— Разбира се, вашите емоции — поде Първия Говорител, — са единствено рожби на средата ви и не трябва да се осъждат, а само да се променят. Унищожаването на Звездокрай беше неизбежно. Алтернативата щеше да бъде значително по-големи разрушения из цялата Галактика в продължение на векове. Направихме най-доброто, което успяхме при нашите ограничения. Евакуирахме колкото можахме повече хора от Звездокрай. Децентрализирахме останалия свят. За съжаление, по необходимост мерките ни бяха далеч от адекватните. Оставихме милиони да загинат — не съжалявате ли за това?

— Никак. Не повече, отколкото скърбя за стоте хиляди, които трябва да умрат на Росем след не повече от шест часа.

— На Росем ли? — възкликна бързо Първия Говорител.

Обърна се към Чанис, който с усилие бе полуседнал и съзнанието му упражни силата си. Чанис усети дуела на мозъци над него, после настъпи кратко прекъсване на връзката и думите се изсипаха нестройно от устата му.

— Сър, провалих се напълно. Насили ме да му го кажа по-малко от десет минути преди да дойдете. Не успях да устоя и за мен няма прошка. Той знае, че Звездокрай не е Втората Фондация. Известно му е, че тя е на Росем — и парализиращите го емоционални вериги отново го изолираха от всичко наоколо.

— Разбирам — намръщи се Първия Говорител. — Какво възнамерявате да направите?

— Нима наистина питате? Наистина ли ви е трудно да проумеете нещо съвършено ясно? През цялото време, докато ми проповядвахте за естеството на емоционалния контакт, докато ме засипвахте с думи, като мегаломания и параноя, аз работех. Влязох във връзка с моята флота и тя получи необходимите заповеди. След шест часа, освен ако по някаква причина не отменя нарежданията си, те ще бомбардират цялата планета, с изключение на това село и район от двеста и петдесет квадратни километра около него. Ще се справят напълно със задачата и после ще се приземят тук. Разполагате с шест часа, а за шест часа не ще успеете да надвиете съзнанието ми, нито да спасите останалата част от Росем.

Мулето разпери ръце и отново се изсмя, докато Първия Говорител изглежда трудно възприемаше новото положение на нещата.

— А каква е алтернативата? — попита той.

— Защо трябва да има алтернатива? Не мога да спечеля повече от това, което вече имам. Защо да скъпя живота на хората на Росем? Може би, ако позволите на корабите ми да кацнат и всички вие — хората на Втората Фондация, се подчините на умствен контрол, който да ме задоволи, бих могъл да отменя заповедта за бомбардиране. Вероятно ще бъде от полза да поставя под свой контрол толкова много хора с висок интелект. Но пък ще изисква доста усилия и може всъщност да не си струва, така че не настоявам особено да се съгласите, Какво ще кажете, жителю на Втората Фондация? С какво оръжие разполагате срещу моя мозък, който е поне толкова силен, колкото вашия, и срещу корабите ми, които са по-мощни от всичко, което някога сте мечтали да притежавате?

— Какво имам ли? — бавно изрече Първия Говорител, — Ами нищо, освен едно зрънце, толкова малко зрънце познание, което дори вие не притежавате.

— Говорете бързо — изсмя се Мулето, — говорете находчиво. Защото както и да се гърчите, няма да се измъкнете.

— Бедният мутант — рече Първия Говорител. — Няма от какво да се измъквам. Задайте си сам въпроса — защо Бейл Чанис бе изпратен на Калгън като примамка? Бейл Чанис, който макар да е млад и храбър е почти толкова по-немощен умствено от вас колкото и този ваш заспал офицер Хан Притчър. Защо не съм отишъл аз или някой друг от нашите първенци, който би бил по-равностоен противник за вас?

— Вероятно — бе самоувереният отговор, — защото не сте били достатъчно глупави, тъй като сте разбрали, че никой от вас не може да се сравнява с мен.

— Истинската причина е по-логична. Вие знаехте, че Чанис е жител на Втората Фондация. Липсваше му способността да го скрие от вас. Известно ви е било също, че сте по-силен от него, така че не сте се страхували да го разиграете и да го проследите, каквото е било и неговото желание, за да го надхитрите по-късно. Ако аз бях отишъл на Калгън, можехте да ме убиете, защото щях да представлявам истинска опасност, или ако избегнех смъртта, като скриех действителната си самоличност, нямаше да успея да ви убедя да ме последвате в космоса. Само познатата малоценност ви подмами. А ако бяхте останали на Калгън, цялата сила на Втората Фондация нямаше да успее да ви навреди, тъй като там бяхте заобиколени от вашите хора, машини и собствената ви умствена мощ.

— Умствената ми сила е все още с мен, гърчещо се червейче — каза Мулето, — а хората и машините ми не са далеч.

— Вярно е, но не сте на Калгън. Тук сте в Кралство Звездокрай — много логично представено ви като Втората Фондация, много логично. Трябваше да ви се представи така, защото сте мъдър човек, Първи Гражданино, и бихте възприели само логичното.

— Правилно и това беше мигновена победа за вашата страна, но все пак разполагах с достатъчно време, за да измъкна истината от вашия човек Чанис и все още имах мъдростта да осъзная, че подобна истина вероятно съществува.

— А на наша страна, о, не дотам мъдро, беше убеждението, че можете да направите още една крачка и затова Бейл Чанис беше подготвен за нея.

— Съвсем не е бил, защото оскубах мозъка му до голо като кокошка. Затрептя гол и разкрит пред мен и когато каза, че Росем е Втората Фондация, това си беше самата истина, тъй като така го бях смачкал и нивелирал, че никаква сянка от измама не би могла да остане скрита в някаква микроскопична гънчица.

— Напълно вярно. И толкова по-добре за предвидливостта ви. Защото вече ви казах, че Бейл Чанис беше доброволец. Знаете ли какъв доброволец? Преди да замине от Фондацията за Калгън при вас, той се подложи на драстична операция на емоциите. Мислите ли, че е била достатъчна, за да ви измами? Смятате ли, че ако Бейл Чанис беше непокътнат умствено, би било възможно да ви заблуди? Не, Чанис сам беше излъган по необходимост и с негово съгласие. До последната гънка на мозъка си Бейл Чанис честно вярва, че Росем е Втората Фондация. От три години вече ние, хората от Втората Фондация изградихме тази привидност тук, в кралство Звездокрай в подготовка и очакване на вашето идване. И успяхме, нали? Стигнахте до Звездокрай, след това и до Росем — но не ще преминете по-нататък.

Мулето скочи на крака.

— Осмелявате се да твърдите, че Росем също не е Втората Фондация?

Под прилива на умствена мощ от Първия Говорител Чанис на пода усети да се пръскат окончателно веригите му и с мъка се изправи. Той викна недоверчиво:

— Искате да кажете, че Росем не е Звездокрай?

Жизнените му преживявания, всичко, което помнеше и знаеше, се завихри мъгляво и объркано около него.

— Виждате ли, Първи Гражданино — усмихна се Първия Говорител, — Чанис е толкова разстроен, колкото и вие. Разбира се, че Росем не е Втората Фондация. Да не сме луди, та да доведем вас, нашият най-голям, най-могъщ и най-опасен враг, в собствения си свят! О, не!

Нека флотата ви бомбардира Росем, Първи Гражданино, щом така желаете. Нека унищожи всичко, което може. Най-много да убият Чанис и мен, а това ще ви остави в положение, което няма да е с нищо по-добро.

Защото експедицията от Втората Фондация на Росем, която е тук от три години и действаше временно като старейшини на това село, излетя вчера и отива на Калгън. Разбира се, тя ще се изплъзне от вашата флота и ще бъде на Калгън поне един ден преди вас. Затова ви разкривам всичко. Освен ако отменя заповедите си, когато се върнете, ще заварите разбунтувала се Империя, разпаднало се кралство и само тези от флотата с вас ще ви бъдат верни, но в безнадеждно малцинство. Освен това хората от Втората Фондация ще се включат в останалата там флота и ще се погрижат да не „покръстите“ никого. С вашата империя е свършено, мутанте.

Мулето бавно сведе глава, докато гневът и отчаянието обзеха напълно мозъка му.

— Да. Твърде късно… Много късно… Сега разбирам.

— Понякога разбирате — съгласи се Първия Говорител, — а понякога не.

В отчаянието на момента, когато съзнанието на Мулето се разкри, Първия Говорител — готов за този миг и пределно наясно със същността му — бързо нахлу в него. Беше необходима само незначителна част от секундата, за да се завърши напълно промяната.

Мулето вдигна глава и попита:

— В такъв случай трябва да се върна на Калгън?

— Естествено. Как се чувствате?

— Превъзходно — челото му се набръчка. — Вие кой сте?

— Има ли значение?

— Не, разбира се. — Той престана да мисли по въпроса и докосна рамото на Притчър. — Събуди се, Притчър, отиваме си у дома.

Два часа по-късно Бейл Чанис се почувства достатъчно силен, за да върви сам.

— Няма да си спомня дори? — каза той.

— Никога. Запазва умствената си мощ и империята, но сега мотивите му са съвсем различни. За него понятието Втора Фондация не представлява нищо и той е човек на мира. Следователно оттук нататък ще бъде много по-щастлив човек в продължение на малкото години живот, които му остават поради несъвършения му организъм. А след като умре, планът на Селдън ще продължи… някак.

— А вярно ли е — настоя Чанис, — вярно ли е, че Росем не е Втората Фондация? Бих могъл да се закълна… казвам ви, че е. Не съм луд.

— Не сте луд, Чанис, а само, както вече обясних, малко променен. Росем не е Втората Фондация. Елате! Ние също ще се върнем у дома.

ПОСЛЕДНА ИНТЕРЛЮДИЯ

Бейл Чанис седеше в малката стая, облицована с бели плочки, и не мислеше за нищо. Беше доволен да живее в настоящето. Съществуваха стените, прозорецът и тревата навън. Не, те нямаха имена. Бяха просто предмети. Имаше легло, стол и книги, които се прожектираха бавно върху екрана в долния край на леглото. Една сестра му носеше храна.

Отначало полагаше усилия да съедини откъслеците, които чуваше. Като например онова, което двамата мъже си говореха.

— Сега настъпи пълна афазия — каза единият. Пречистен е напълно и мисля, че няма увреждания. Ще бъде необходимо само да върнем записа на оригиналната му настройка на мозъчни вълни.

Спомняше си наизустените някога звуци и по непонятна причина те му се струваха особени, сякаш означаваха нещо. Но защо да се безпокои?!

По-добре да гледа красивите променящи се цветове на екрана в основата на онова, върху което лежеше.

После някой влезе, направи му нещо и той спа дълго.

Когато и това премина, леглото беше вече легло, той знаеше, че е в болницата, и думите, които си спомняше, имаха смисъл.

Изправи се.

— Какво става?

Първия Говорител беше до него.

— Ти си във Втората Фондация и ти е върнато съзнанието — оригиналното ти съзнание.

— Да! Да! — Чанис осмисли, че си е отново той, предишният, и в това имаше невероятно тържество и радост.

— А сега ми разкажи — рече Първия Говорител, — знаеш ли къде се намира Втората Фондация?

Истината го заля в огромна вълна и Чанис не отговори. Също като Еблинг Майс преди него той усещаше само невероятна, вцепеняваща изненада. Накрая кимна и отвърна:

— Звездите на Галактиката са ми свидетели… сега зная!

ВТОРА ЧАСТ

ФОНДАЦИЯТА ИЗДИРВА

7. Аркадия

ДАРЪЛ, АРКАДИ — писателка, родена на 11.05.362 година от ерата на Фондацията, починала на 01.07.443 г.е.ф. Макар да е предимно авторка на романи, Аркади Даръл е най-известна с биографията на баба си Байта Даръл. Основаващо се на непосредствена информация, в продължение на векове произведението служило като основен източник на данни за Мулето и неговото време.

… Подобно на „Непредизвикани възпоминания“, романът й „Още и още и още веднъж“ е вълнуващо отражение на блестящото общество на Калгън през първото междуцарствие, основаващ се, както се твърди, на посещение на Калгън през младостта й…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Аркадия Даръл издекламира уверено в микрофона на своето възпроизвеждащо устройство:

— Бъдещето на Селдъновия план от А. Даръл.

После си помисли мрачно, че един ден, когато стане много известна писателка, ще пише всичките си шедьоври под псевдонима Аркади. Само Аркади. Без фамилно име.

„А. Даръл“ щеше да остане просто нещо, което се е налагало да поставя под всичките си съчинения за част по композиция и реторика — нещо толкова лишено от вкус. Всички други деца трябваше да го правят, с изключение на Олинтъс Дам, защото целият клас се смя, когато го направи за първи път. А „Аркадия“ беше име на малко момиченце, което й бяха дали, защото прабаба и се казвала така. Родителите й просто нямаха никакво въображение.

Сега, когато вече с два дни беше надхвърлила четиринадесетте години, човек би решил, че ще разберат простия факт на превръщането й във възрастна личност и ще я наричат Аркади. Устните й се свиха, когато помисли как баща й ще вдигне поглед от апарата за микрофилми, за да каже: „Но, ако възнамеряваш да се преструваш на деветнадесетгодишна, Аркадия, какво ще правиш, когато станеш на двадесет и пет, а всички младежи мислят, че си на тридесет?“

От мястото си, просната през страничните облегалки и в кухината на специалното си кресло, тя виждаше огледалото на тоалетната си масичка. Стъпалото й пречеше малко, защото чехълът продължаваше да се върти около палеца й, затова тя го нахлузи, седна с необичайно изправен врат и някак почувства със сигурност, че го е удължила с пет сантиметра до стройна царственост.

За миг се взря замислено в лицето си — беше прекалено пълно. Размърда челюсти на около два сантиметра зад стиснатите устни и огледа получилото се измършавяване от различни ъгли. Облиза набързо устни с върха на езика си и ги остави да се нацупят с влажната си мекота. После отпусна по светски уморено очи… О, само бузите й да не бяха толкова глупаво розови!

Опита се да дръпне с пръсти външните краища на клепачите си, така че да придобие загадъчната екзотична унесеност на жените от системата на вътрешните звезди, но ръцете й пречеха и не можеше да види добре лицето си.

После изпъчи брадичка, погледна се в полупрофил, с леко напрегнати очи от това, че гледаше с ъгълчетата им, и с лека болка в мускулите на шията, и каза с глас една октава под нормалната му височина:

— Наистина, татко, ако смяташ, че за мен има някакво значение какво си мислят разни момчетии, ти просто…

Тогава си спомни, че все още микрофонът в ръцете й работи и възкликна печално: „О, божичко!“, като го изключи.

Върху леко виолетовия лист с бежова линия за полето в лявата страна беше написано:

„БЪДЕЩЕТО НА СЕЛДЪНОВИЯ ПЛАН

— Наистина, татко, ако смяташ, че за мен има някакво значение какво си мислят разни момчетии, ти просто…

— О, божичко!“

Тя с досада извади листа от машината и друг се появи с прищракване на мястото му.

Но въпреки това раздразнението й се изличи от лицето и широката й малка уста се разтегна в самодоволна усмивка. После деликатно подуши хартията. Всичко е както трябва — не липсват необходимите елегантност и шарм. А писателското майсторство беше последното, за което мислеше.

Машината бе доставена преди два дни на първия й рожден ден като възрастна. Беше казала: „Но, татко, всеки… абсолютно всеки, който има и най-малката претенция да е някой, притежава такава машина. Никой, освен старите глупаци не използва ръчни машини…“

„Няма друг модел толкова компактен, от една страна, и толкова адаптивен, от друга — бе заявил продавачът. — Изписва вярно думите и поставя препинателните знаци съобразно смисъла на изречението. Естествено, тя помага много за образованието, защото поощрява всеки, който работи с нея, да използва правилно произношение и дишане, за да е сигурен в точното изписване, да не говорим въобще за изискването за подходящо и елегантно оформяне, за правилна пунктуация.“

Дори тогава баща й се бе опитал да вземе машина, пригодена за писане с клавиатура, сякаш тя беше някаква съсухрена стара мома учителка.

Но когато я донесоха, се оказа моделът, който бе пожелала — получен с малко повече вопли и подсмърчания, отколкото се полагаха за възрастен на четиринадесет години — а страниците се изписваха с прекрасен, съвсем женски почерк, с най-красивите изящни главни букви, каквито някой въобще е виждал.

Дори възклицанието „О, божичко!“ излъчваше очарование, когато машината го бе обработила.

Въпреки това трябваше да го оправи, затова седна изпъната в креслото, постави делово първото копие пред себе си и започна отново — стегнато и ясно; коремът й беше прибран, гърдите повдигнати и дишането внимателно регулирано. Поде с драматичен жар:

— Бъдещето на плана Селдън.

Сигурна съм, че историята на Фондацията е добре известна на всички нас, които са имали щастието да бъдат образовани в ефикасната и с добри училища система на нашата планета.

(Така! Това щеше да се понрави на старата вещица госпожица Ърлкинг.)

Историята е предимно история на плана на Хари Селдън. Двете са едно цяло. Но въпросът в съзнанието на повечето хора днес е дали този план с цялата му мъдрост ще продължи да се изпълнява, дали ще бъде унищожен, или вече е бил ликвидиран. За да го разберем, може би ще е най-добре да прегледаме набързо върховите му точки, доколкото той е бил разкрит пред човечеството досега. В онези дни преди близо четири века, когато Първата галактическа империя е изпаднала в парализата, предшестваща смъртта й, един човек — Хари Селдън — предвидил наближаващия край. Чрез науката психоистория, чиито математически тънкости са забравени отдавна… (Тя прекъсна в леко съмнение. Беше сигурна, че „тънкости“ се пишеше с „ъ“, но изписването не й изглеждаше правилно. Е, машината не можеше да греши…) той и хората, работили с него, можели да предскажат хода на великите социални и икономически течения, които заливали Галактиката по онова време. За тях било възможно да осъзнаят, че оставена на себе си, Империята ще се разпадне и че ще последват поне тридесет хиляди години анархичен хаос, преди да се изгради нова Империя.

Било твърде късно да се предотврати големият провал, но все още било възможно поне да се съкрати междинният период на хаос. Поради това бил съставен Планът, според който само едно хилядолетие щяло да отделя Втората империя от Първата. Сега завършва четвъртото столетие от тези хиляда години и много поколения хора са живели и умрели, докато Планът продължавал да действа неумолимо.

Хари Селдън основал две фондации в противоположните краища на Галактиката по начин и при такива обстоятелства, че да се получат най-добрите математически решения на неговия психоисторически проблем. В една от тях, нашата Фондация, основана тук, на Терминус, били съсредоточени физическите науки на Империята и чрез притежанието на тези науки Фондацията успяла да устои на нападенията на варварските крале от покрайнините на Империята, които се отцепили от нея и станали независими.

На свой ред Фондацията била способна да завоюва краткотрайните кралства благодарение водачеството на редица мъдри и героични мъже като Салвор Хардин и Хобър Малоу, които успели да изтълкуват Плана интелигентно и да преведат страната си през неговите… (Тук също искаше да напише „тънкости“, но реши да не рискува втори път.) …усложнения. Всички наши планети все още тачат паметта им, макар да са минали векове.

Накрая Фондацията установила търговска система, която контролирала голяма част от Сиуенианския и Анакреонския сектор на Галактиката и дори победила останките от старата Империя под командването на последния велик генерал Бел Райъс. Изглеждало, че нищо не е в състояние да спре изпълнението на Селдъновия план. Всяка криза, планирана от Селдън, настъпвала в предвиденото време и била преодолявана, като с всяко решение Фондацията правела нова гигантска храчка към Втората империя и мира.

И тогава… (На това място тя се задъха и изсъска думите през зъби, но транскриберът просто ги написа спокойно и грациозно.) …когато изчезнали последните останки от мъртвата Империя и само неефикасни диктаторчета управлявали отцепилите се територии на разпадащия се колос… (Тя взе тази фраза от приключенския филм по телевидеото миналата седмица, но старата госпожица Ърлкинг слушаше само симфонии и лекции, та нямаше никога да разбере.) …се появил Мулето.

В Плана не бил предвиден този странен човек. Той бил мутант, чието раждане не могло да се предскаже. Притежавал странната и загадъчна способност да контролира и манипулира човешките емоции и по този начин успявал да подчини всички хора на собствената си воля. Със смайваща бързина станал завоевател и строител на Империята, докато накрая победил дори самата Фондация.

Но никога не успял да покори Вселената, защото при първото му мощно втурване напред бил спрян от мъдростта и смелостта на една велика жена… (Сега отново се появи старият проблем. Баща й би настоял тя никога да не споменава факта, че е внучка на Байта Даръл. Всички го знаеха — Байта действително беше почти най-великата жена и наистина бе спряла Мулето сама.) …по начин, чиято истинска история се знаеше изцяло от съвсем малко хора.

(Ето! Ако се наложеше да се чете пред класа, последното можеше да се изрече със загадъчен глас, някой сигурно щеше да попита каква е истинската история и тогава… ами тя не би успяла да скрие истината, щом я питат, нали? В мислите си Аркадия вече безмълвно развихряше разгорещеното си и красноречиво обяснение пред строгия и разпитващ я баща.)

След пет години ограничено управление настъпила друга промяна, причините за която са неизвестни, и Мулето изоставил плановете си за по-нататъшните завоевания. Последните му пет години били на просветен деспот.

Някои твърдят, че промяната в Мулето е била причинена от Втората Фондация. Но никой досега не е открил точното разположение на тази друга Фондация, нито знае точната й функция, така че тази теория остава недоказана.

Цяло поколение е минало от смъртта на Мулето. А какво е бъдещето сега, след като той се появи и си отиде? Мулето прекъсна Селдъновия план и изглежда го е надробил на части, но веднага след смъртта му Фондацията се възроди като нова от мъртвата пепел на умираща звезда.

(Това сама го измисли.)

Планетата Терминус отново приютява центъра на търговска федерация, почти толкова голяма и богата, колкото и преди завоюването й, дори по-мирна и по-демократична.

Това било ли е планирано? Дали великата мечта на Селдън е още жива и дали все още предстои след шестстотин години да се създаде Втора галактическа империя? Самата аз го вярвам, защото… (Това беше значимата част. Госпожица Ърлкинг винаги изписваше онези широки грозни червени драсканици, които твърдяха: „Това е само описателно. Какви са личните ви реакции? Мисли! Изрази себе си! Вникни в собствената си душа.“ Много знаеше тя за душите с киселото си лице, което никога през живота й не се бе усмихвало…) …никога, по никое време политическото положение не е било толкова благоприятно. Старата Империя е напълно мъртва и периодът на управление на Мулето сложи край на ерата на военните диктатори, която го предшестваше. Повечето заобикалящи ни сектори на Галактиката са цивилизовани и мирни.

Още повече, че вътрешното здраве на Фондацията е по-добро от когато и да било преди. Деспотичните времена на наследствените кметове от преди завоеванието отстъпиха на демократичните избори от ранните периоди. Вече няма дисидентски светове на независими търговци; не съществуват несправедливостите и дезорганизацията, придружавали натрупването на голямо богатство в ръцете на малцина.

Поради това няма причина да се плашим от провал, освен ако е истина, че самата Втора Фондация представлява опасност. Онези, които мислят така, нямат доказателства в подкрепа на своите твърдения, а се опират само на неопределени страхове и суеверия. Мисля, че увереността в самите себе си, в нашата нация и във великия план на Хари Селдън би трябвало да изместят от сърцата ни всякаква несигурност и… (Х-м-м. Това е ужасно старомодно, но в края на краищата се очаква нещо подобно!) …затова казвам…"

„БЪДЕЩЕТО НА СЕЛДЪНОВИЯ ПЛАН“ стигна дотук в този момент, защото на прозореца се почука съвсем леко и когато Аркадия се изправи, подпряна върху страничната облегалка на креслото, видя срещу себе си зад стъклото едно усмихнато лице. Симетриятана чертите му беше интересно подчертана от късата вертикална линия на пръста, поставен пред устните.

С кратка пауза, необходима й, за да добие не толкова озадачен вид, Аркадия се смъкна от креслото, отиде до кушетката пред широкия прозорец с привидението, клекна на нея и се вгледа замислено навън.

Усмивката върху лицето на мъжа бързо изчезна. Докато пръстите на едната ръка стискаха до побеляване перваза, другата направи бърз жест. Аркадия се подчини спокойно и натисна ключалката, която спускаше плавно долната третина на прозореца в гнездото й в стената, и позволи на топлия пролетен въздух да възпрепятства климатичната инсталация.

— Не можете да влезете — каза тя самодоволно. — Прозорците са напълно защитени и настроени само за хората, които живеят тук. Ако се вмъкнете, всякакви предупредителни устройства ще се развихрят. — Помълча, после добави: — Изглеждате доста глупаво, като се крепите върху перваза под прозореца. Ако не внимавате, ще паднете, ще си счупите врата и ще смачкате много ценни цветя.

— В такъв случай — отвърна мъжът на прозореца, който си мислеше точно същото с малко по-друг подбор прилагателни, — ще изключите ли алармените инсталации и ще ме пуснете ли да вляза?

— Няма смисъл — увери го Аркадия. — Вероятно имате предвид друга къща, защото аз не съм момиче, което пуска непознати мъже в своята… спалня по това време на нощта. — Когато го изрече, очите й отправиха зноен поглед изпод натежали клепачи… или поне неразумно подобие на такова изражение.

Всякакви следи от чувство за хумор изчезнаха от лицето на непознатия младеж.

— Нали това е къщата на доктор Даръл? — измърмори той.

— Защо да ви осведомявам?

— О, Галактико…! Довиждане…

— Ако скочите, младежо, лично ще вдигна тревога.

(Намерението й беше фразата да прозвучи като изискано и изтънчено подмятане, тъй като за просветения поглед на Аркадия натрапникът явно беше в зряла възраст, поне на тридесет… доста стар всъщност.)

Последва продължително мълчание. Накрая той изговори през зъби:

— Е, вижте какво, момичето ми, ако не искате да остана, нито да си отида, какво желаете да направя?

— Предполагам, че можете да влезете. Доктор Даръл наистина живее тук. Сега ще изключа предпазната преграда.

Внимателно, след като се огледа изпитателно, младият мъж протегна ръка през прозореца, после се повдигна и мина през него. Изтупа коленете си с гневни движения и вдигна към нея почервенялото си лице.

— Напълно сигурна ли сте, че ако ме заварят тук, престижът и доброто ви име няма да пострадат?

— Не повече, отколкото вашите, защото веднага щом чуя стъпки отвън, ще се развикам и разкрещя и ще кажа, че сте влезли насила.

— Така ли? — възкликна той с натъртена учтивост. — А как възнамерявате да обясните, че предпазната преграда е изключена?

— Пфу! Това няма да е трудно. По начало нямаше такава.

Очите на младежа се разшириха и в тях се появи изумление.

— Блъф ли беше? На колко години си, хлапе?

— Намирам този въпрос за твърде нахален, младежо. И не съм свикнала да се обръщат към мен с „хлапе“.

— Не се учудвам. Вероятно сте дегизираната баба на Мулето. Имате ли нещо против, ако сега напусна, преди да сте организирали група за линчуване, в която аз да играя ролята на жертва?

— Най-добре ще е да не си тръгвате, защото баща ми ви очаква.

Погледът на младия мъж отново се изпълни с предпазливост. Едната му вежда се повдигна, когато подметна:

— Охо? Има ли някой при баща ви?

— Не.

— Някой да го е посещавал напоследък?

— Само търговци и… вие.

— Нещо необичайно да се е случвало въобще?

— Само вие.

— Забравете ме, моля. Не, не ме забравяйте. Кажете, как разбрахте, че баща ви ме очаква?

— О, това не беше трудно. Миналата седмица получи лична капсула със самоокисляващо се писмо, наясно сте, нали? Изхвърли кожуха на капсулата в дезинтегратора за смет и вчера даде на Поли — това е прислужницата ни, нали разбирате, един месец отпуск, за да посети сестра си в Терминус Сити, а днес следобед приготви леглото в спалнята за гости. Затова знаех, че очаква някого, за когото се предполага, че няма да разбера нищо. А обикновено споделя всичко с мен.

— Наистина ли?! Изненадан съм, че се налага да го прави. Бих помислил, че узнавате всичко, преди да ви го разправи.

— Обикновено е така — Аркадия се изсмя. Започваше да се чувства съвсем непринудено. Посетителят не беше младичък, но изглеждаше много изискан, с къдрава кестенява коса и яркосини очи. Може би щеше отново да срещне някой като него, когато самата станеше възрастна…

— А точно сега — попита той, — как разбрахте, че аз съм очакваният посетител?

— Ами кой друг би могъл да бъде? Той очаква някого по толкова мистериозен начин, ако разбирате какво искам да кажа, а ето, че вие почвате да подскачате наоколо и се опитвате да се промъкнете през прозореца, вместо да влезете през входната врата, както бихте направили, ако имахте малко ум в главата. — Тя си спомни един любим израз и го използва веднага. — Мъжете са толкова глупави!

— Май сте доста самовлюбено хлапе, а? Искам да кажа, госпожица. Може и да грешите. Ами ако ви уверя, че всичко това е загадка за мен и че доколкото ми е известно, баща ви очаква друг?

— О, не мисля. Не ви поканих да влезете, преди да видя, че изпуснахте куфарчето си.

— Какво?

— Куфарчето ви, младежо. Не съм сляпа. Не го изпуснахте неволно, защото най-напред погледнахте надолу, за да сте сигурни, че ще тупне на подходящо място. После вероятно сте разбрали, че ще падне точно под живия плет и няма да се вижда, така че го хвърлихте и след това погледнахте надолу. Сетне, това че се качихте на прозореца, вместо да отидете до вратата, трябва да означава, че се опасявате да се доверите на къщата, преди да огледате мястото. А след като си имахте малка неприятност с мен, се погрижихте за куфарчето си, преди да вземете мерки за собствената си личност, което значи, че смятате съдържанието му, каквото и да е то, за по-ценно от собствената си безопасност, а от това следва, че докато вие сте тук, вътре, а куфарчето е навън, вероятно сте доста безпомощен. — Тя млъкна, за да си поеме така необходимия й дъх.

— Ако не се отчита — изцеди през зъби младежът, — това, че смятам да ви задуша почти до смърт и да изляза оттук с куфарчето.

— Ако не се отчита, млади момко, че случайно под леглото си имам бухалка за бейзбол, до която мога да стигна за две секунди от мястото, където съм, и че съм доста силна за момиче!

Безизходно положение. Накрая с пресилена учтивост „младежът“ каза:

— Мога ли да ви се представя, след като се сприятелихме толкова? Казвам се Пелеас Антор. А вие?

— Аз съм Арка… Аркади Даръл. Приятно ми е да се запозная с вас.

— А сега, Аркади, бъдете добро малко момиче и повикайте баща си.

— Не съм малко момиче — наежи се Аркадия. — Мисля, че сте много груб, особено когато молите за услуга.

— Много добре! — въздъхна Пелеас Антор. — Бихте ли били така добра, мила малка стара дамо, натъпкана с лавандула, да повикате баща си?

— Нямах точно това предвид, но ще му съобщя за вас. Само че, без да отделям поглед от вас, млади момко! — и тя удари с крак по пода.

В коридора се разнесе шум от забързани стъпки и вратата се отвори със замах.

— Аркадия… — чу се експлозия от издишан въздух и доктор Даръл попита: — Вие кой сте, сър?

Пелеас скочи на крака с явно облекчение.

— Доктор Торан Даръл? Аз съм Пелеас Антор. Мисля, че сте били уведомен за мен. Поне дъщеря ви твърди, че е така.

— Дъщеря ми ли го твърди? — той се наведе напред и я изгледа с намръщен поглед, който отскочи безобидно от непроницаемата стена на невинност в широко отворените й очи, с която тя посрещна обвинението.

— Наистина ви очаквах — каза накрая доктор Даръл. — Бихте ли дошли с мен долу, моля? — той млъкна, когато очите му доловиха леко движение, което видя едновременно и Аркадия.

Тя се втурна към транскрибера си, но това се оказа излишно, тъй като баща й стоеше точно до него.

— Оставила си го включен през цялото време, Аркадия — изрече той любезно.

— Татко — изписка тя с истинска мъка, — съвсем неджентълменско е да четеш личната кореспонденция на друг човек, особено когато е разговорна!

— Аха — отвърна баща й, — но „разговорна кореспонденция“ с непознат мъж в стаята ти! Като баща, Аркадия, трябва да те пазя от всяко зло.

— О, божичко… нямаше нищо подобно.

Пелеас внезапно се изсмя.

— А, точно така беше, доктор Даръл. Младата дама се канеше да ме обвини в какво ли не и настоявам да го прочетете, дори само за да се очисти името ми.

— Ох… — Аркадия успя с усилие да задържи сълзите си. Собственият й баща й нямаше доверие. И този глупав транскрибер! Ако проклетият глупак не бе се покатерил на прозореца и не бе я накарал да забрави да го изключи… А сега баща й щеше да й държи дълги кротки проповеди за това, което не се полага да вършат млади дами. Според него изглеждаше, че няма нищо, което те да могат да правят, освен може би да се задавят и да умрат…

— Аркадия — рече кротко баща й, — струва ми се, че една млада дама…

Знаеше си го. Знаеше си го!

— …не би трябвало да е толкова невъзпитана към по-възрастни от нея мъже.

— Ами защо дойде да надзърта през прозореца ми? Една млада дама има право на спокойствие в стаята си… Сега ще трябва да правя отначало цялото си проклето съчинение.

— Не си ти тази, която ще оспорва правилността на това, че е попаднал на твоя прозорец. Просто не биваше да го пускаш да влезе. Трябвало е веднага да ме извикаш, особено ако си мислила, че го очаквам.

— По-добре щеше да е — отвърна тя свадливо, — ако въобще не го беше видял… този глупак. Той ще издаде всички наши тайни, ако продължава да се катери по прозорците, вместо да влиза през вратите.

— Аркадия, никой не иска мнението ти за неща, за които нямаш понятие.

— И още как имам! Става дума за Втората Фондация, това е то…

Последва мълчание. Дори Аркадия усети известно нервно потрепване в корема си.

— Къде си чула това? — попита тихо доктор Даръл.

— Никъде, но какво друго трябва да се пази в такава тайна? И не бива да се безпокоиш, че ще кажа на някого.

— Господин Антор — обърна се към посетителя доктор Даръл, — трябва да ви се извиня за всичко това.

— О, няма нищо — разнесе се доста глухият отговор на Антор. — Не е ваша вината, че се е продала на силите на мрака. Но имате ли нещо против да й задам един въпрос, преди да излезем? Госпожице Аркадия…

— Какво искате?

— Защо мислите, че е глупаво да се влиза през прозореца, вместо през вратата?

— Защото изваждате на показ онова, което се стараете да скриете, глупчо. Ако аз имах някаква тайна, нямаше да си слагам пластир на устата, за да позволя на всички да узнаят, че крия нещо. Щях да говоря колкото обикновено, само че за друго. Никога ли не сте чели изказванията на Салвор Хардин? Той е бил нашият пръв кмет, ако знаете.

— Да, известно ми е.

— Е, той обичал да разправя, че само лъжа, която не се срамува от себе си, би могла да успее. Казвал е също, че не е задължително да се говори истината, но трябва да се говори правдиво. Е, когато влизате през прозорец, това представлява срамуваща се от себе си лъжа и не звучи истински.

— Какво бихте направили вие тогава?

— Ако исках да се срещна с баща ми по напълно секретна работа, щях да се запозная съвсем открито с него и да разговарям за най-различни напълно законни неща. И после, когато всеки знае за вас и ви свързва с баща ми като нещо естествено, бихте могли да сте колкото си искате тайнствен и никой нямаше и да помисли да ви разпитва.

Антор изгледа със странен поглед момичето, а после доктор Даръл.

— Да вървим — предложи той. — В градината има едно куфарче, което искам да прибера. Почакайте! Само още един последен въпрос. Аркадия, наистина ли имате бухалка за бейзбол под леглото?

— Не! Нямам.

— Аха. Така си и мислех.

Доктор Даръл спря на прага на вратата.

— Аркадия — рече той, — когато пишеш отново съчинението си за Селдъновия план, не бъди толкова излишно загадъчна по отношение на баба ти. Не е необходимо да споменаваш тази част въобще.

Двамата с Пелеас слязоха по стълбите мълчаливо. После посетителят попита с напрегнат глас:

— Извинете ме, сър, но на колко години е?

— Онзи ден навърши четиринадесет.

— Четиринадесет? Велика Галактико… Кажете, говорила ли е някога, че някой ден очаква да се омъжи?

— Не, не е. Поне не пред мен.

— Е, ако някога реши, застреляйте го. Онзи, за когото ще се омъжи, имам предвид. — Той се вгледа съсредоточено в очите на по-възрастния мъж. — Говоря сериозно. В живота не може да има по-голям ужас, отколкото да живееш с онова, което тя ще бъде на двадесет години. Разбира се, не искам да ви обиждам.

— Не ме обиждате. Мисля, че разбирам какво искате да кажете.

На горния етаж обектът на техните нежни анализи стоеше пред транскрибера с негодувание и умора, когато изрече мрачно:

— Бъдещето на Селдъновия план.

Транскриберът с рядка самоувереност преведе това в елегантен сложен шрифт с необходимите главни букви като „БЪДЕЩЕТО НА СЕЛДЪНОВИЯ ПЛАН“.

8. Планът на Селдън

МАТЕМАТИКА — Синтезът на изчислените n-променливи с n-мерна геометрия беше основата на онова, което на времето Селдън бе нарекъл „моята малка алгебра на човечеството“…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Представете си една стая…

Местоположението й в момента не е от значение. Достатъчно е само да кажем, че в това помещение, повече от където и да е, съществува Втората Фондация.

Това е стая, която в продължение на столетия е била убежище на чистата наука и все пак не е разполагала с нито едно от устройствата, с които в течение на хилядолетия човечеството е привикнало да отъждествява науката. Вместо това тя е била наука, която е работила само с математически концепции по начин, наподобяващ философията на древни, древни раси в примитивните, праисторически времена, преди появата на технологията, преди човекът да напусне своята единствена, сега вече неизвестна планета, на която е възникнал.

От една страна, в това помещение се е намирал Първичният Радиант, който е съдържал в същността си пълния План на Селдън — предпазван от „умствена“ наука, все още неподдаваща се на нападение от страна на комбинираната мощ на останалата част от Галактиката.

От друга страна, в тази стая е имало и един човек — Първия Говорител.

Той беше дванадесетият по ред от главните пазители на Плана и титлата му нямаше по-дълбоко значение от факта, че при събиранията на водачите на Втората Фондация той говореше пръв.

Неговият предшественик бе победил Мулето, но останките от гигантската битка все още осейваха пътя на Плана. Вече двадесет и пет години той и неговата администрация се опитваха да върнат Галактиката на упоритите и глупави човешки същества към правия път. Задачата се оказа безкрайно сложна.

Първия Говорител погледна към отварящата се врата. Дори докато в самотата на помещението той мислеше за четвъртвековните си усилия, които сега бавно и неизбежно наближаваха връхната си точка, неговото съзнание „оглеждаше“ внимателно новодошлия с благоразположено очакване. Младеж, ученик — един от онези, които накрая биха могли да поемат наследството.

Младият мъж застана нерешително на прага, така че Първия Говорител трябваше да отиде при него и да го въведе с приятелски положена на рамото му ръка.

Ученика се усмихна смутено и Първия Говорител му отвърна, като каза:

— Най-напред трябва да ви осведомя защо сте тук.

Бяха лице в лице от двете страни на писалището. Никой от двамата не говореше по начин, който би могъл да бъде разпознат от който и да е човек в Галактиката, ако самият той не е член на Втората Фондация.

По произход речта беше средство, с чиято помощ човекът се бе научил да предава несъвършено своите мисли и чувства. Чрез съставянето на произволни звуци и комбинации от звуци, за да представят някои умствени нюанси, той бе развил метод на съобщаване, но толкова тромав, неясен, скован и неадекватен, че превръщаше целия финес на разума в груба гутурална сигнализация.

Надолу и все надолу… — резултатите можеха да се проследят и цялото страдание, което човечеството бе познало въобще, щеше да се сведе до простия факт, че никакви хора в историята на Галактиката преди Хари Селдън и малко на брой след него успяваха да се разберат истински помежду си. Всяко човешко същество живееше зад непроницаемата стена от задушаваща духовна мъгла, в която не съществуваше никой, освен самият него. От време на време се появяваха неясни сигнали от дълбините на пещерата, в която се намираше друг човек — така че всеки да може да запълзи към другия. Но понеже не се познаваха, не можеха да се разберат, не се осмеляваха да се доверят взаимно и още от детството си изпитваха ужаса и несигурността на крайната изолация — съществуваше постоянно преследващият ги страх на човек от човека, дивашкото хищничество на човек спрямо човека.

Краката в продължение на десетки хиляди години затъваха, влачеха се в калта и възпираха умовете, които в същото време бяха достойни за другарство със звездите.

Човекът мрачно и инстинктивно се беше стремил да заобиколи затворническите решетки на обичайния говор. Семантиката, символната логика, психоанализата — всички те бяха средства, чрез които речта можеше или да се избегне, или да се усъвършенства. Психоисторията бе развитие на „умствената“ наука, нейна окончателна математизация, която накрая бе успяла. Чрез развитието на математиката, необходима, за да бъдат разбрани фактите на неврофизиологията и електрохимията на нервната система, които, от своя страна, трябваше, трябваше да се проследят от ядрените сили, най-напред стана възможно истински да напредне психологията. А чрез обобщаване на психологическите познания от индивида към групата и социологията бе математизирана.

По-големите групи — билионите, които населяваха планетите; трилионите, които обитаваха сектори; квадрилионите, които изпълваха цялата Галактика, се превърнаха от обикновени човешки същества в огромни сили, поддаващи се на статистическа обработка, така че за Хари Селдън бъдещето стана ясно и неизбежно и можа да се създаде Планът.

Същите основни постижения на „умствената“ наука, които доведоха до създаването на Селдъновия план, направиха ненужно Първия Говорител да използва думи, когато се обръща към ученика си.

Всяка реакция на даден стимул, колкото и слаба да беше, бе напълно показателна и за най-малките изменения, за всички искрици от токове, които протичаха в мозъка на другия. Първия Говорител не можеше инстинктивно да усеща емоционалната настройка на Ученика, както бе успявал да прави Мулето — тъй като Мулето беше мутант със способности, които никога нямаше да бъдат напълно разбираеми за обикновения човек, дори и за член на Втората Фондация — той по-скоро ги разпознаваше в резултат на интензивно обучение.

Но тъй като в общество, основаващо се на говора, по начало е невъзможно да се предаде методът на комуникация между членовете на Втората Фондация, от тук нататък няма въобще да се занимаваме с него. Първия Говорител ще се представя, сякаш говори с обичайни думи, и ако преводът не винаги е напълно точен, той поне ще е най-доброто, което може да се постигне при тези обстоятелства.

Поради това ще си въобразяваме, че Първия Говорител наистина казва: „Най-напред трябва да ви осведомя защо сте тук“, вместо само да се усмихне, ей така и да повдигне пръст по такъв и такъв начин.

И тъй:

— През по-голямата част от живота си вие сте изучавали упорито и успешно „умствените“ науки. Възприели сте всичко, което вашите учители са могли да ви дадат. Време е вие и още неколцина като вас да започнете стажа си за говорители.

Вълнение от другата страна на писалището.

— Не, трябва да го приемете спокойно. Надявали сте се, че ще се окажете подходящ. Опасявали сте се, че няма да е така. Всъщност и надеждата, и опасението са слабости. Знаели сте, че ще отговорите на изискванията и се колебаете да признаете този факт, защото подобно знание може да ви бележи като самоуверен и поради това неподходящ. Глупости! Безнадеждно глупав човек е онзи, който не съзнава, че е мъдър. Част от квалификацията ви е знанието, че отговаряте на изискванията.

Успокоение от другата страна на писалището.

— Точно така. Сега се чувствате по-добре и предпазната ви броня е свалена. По-способен сте да се съсредоточите и да разберете. Помнете, за да бъдете действително ефикасен, не е необходимо да държите съзнанието си под строга контролираща бариера, която за интелигентното сондиране е по-осведомяваща, отколкото разголеното съзнание. По-скоро човек трябва да култивира невинност, липса на чувство за превъзходство на собствената си личност, които не ви оставят какво да криете. Моето съзнание е открито за вас. Нека бъде така и за двама ни!

— Не е лесно да си Говорител — продължи той. — По начало е трудно да бъдеш психоисторик, а не е казано, че дори и най-добрият психоисторик може да изпълни условията, за да стане Говорител. Има известна разлика. Говорителят не само трябва да познава математическите тънкости на Селдъновия план; необходимо е той да изпитва симпатия към него и целите му. Нужно е да обича Плана — за него той трябва да бъде животът и въздухът, който диша. Нещо повече, необходимо е Планът да се превърне в негов жив приятел.

— Знаете ли какво е това? — ръката на Първия Говорител надвисна леко над блестящия куб в средата на писалището, който нямаше никакви отличителни белези.

— Не, Говорителю, не ми е известно.

— Чували ли сте за Първичния Радиант?

— Това ли е?…

Изненада от другата страна на писалището.

— Очаквахте нещо по-благородно и вдъхващо страхопочитание? Е, това е естествено. Апаратът е бил създаден от хора по времето на Империята, докато Селдън е бил жив. Близо четиристотин години той напълно служеше на нуждите ни, без да изисква поправки и пренастройване. И за щастие, защото никой във Втората Фондация не е способен да се справи с него в техническо отношение. — Той се усмихна леко. — Хората от Първата Фондация биха могли да направят втори екземпляр, но, разбира се, те не трябва никога да узнаят това.

Той натисна едно лостче от неговата страна на писалището и стаята потъна в мрак. Но само за миг, защото с постепенно засилващото се сияние двете дълги стени на помещението заблестяха. Отначало перленобяло, монотонно, със следа от лека тъмнина тук-там, и накрая с по някоя тънка червена ивица, която просветваше като промъкващо се ручейче през тъмна гора.

— Елате, момчето ми, стъпете тук пред стената. Няма да хвърлите сянка. Тази светлина не се излъчва от Радианта по обикновения начин. Да ви кажа право, сам не зная дори как се получава този ефект, но няма да хвърляте сянка. Това ми е известно.

Двамата стояха в светлината. Всяка стена беше дълга десет метра и висока три. Всеки сантиметър беше изписан с дребен шрифт.

— Това не е целият План — каза Първия Говорител. — За да се побере върху двете стени, отделните уравнения би трябвало да се намалят до микроскопични размери, но не е нужно. Това, което виждате сега, представлява главните части на Плана до този момент. Знаете го, нали?

— Да, Говорителю, известен ми е.

— Разпознавате ли някоя част?

Протяжно мълчание. Ученикът посочи с пръст и при това му действие линията уравнения се заспуска по стената, докато само една поредица от функции, за която бе помислил — едва ли би могло да се сметне бързият обобщаващ жест за достатъчно точен — се разположи на нивото на очите му. Първия Говорител се изсмя тихо.

— Ще установите, че Първичния Радиант е настроен на вашето съзнание. Можете да очаквате и още изненади от малкото устройство. Какво щяхте да кажете за уравнението, което избрахте?

— То — заекна Ученика — е Ригелианов интеграл, който използва планетарно разпределение на смесване, обозначаващо наличието на две главни икономически класи на дадена планета или може би сектор плюс нестабилен емоционален модел.

— И какво означава?

— Представлява границата на напрежение, тъй като тук имаме — той посочи с пръст и уравненията отново се раздвижиха — схождаща се поредица.

— Добре — заяви Първия Говорител. — Кажете ми какво мислите за всичко това. Завършено произведение на изкуството, нали?

— Определено!

— Погрешно! Не е. — С по-остър тон: — Това е първият урок, от който трябва да се отучите. Селдъновият план не е нито пълен, нито безгрешен. Той просто е бил най-добрият, който е могло да се състави на времето. Над дванадесет поколения хора са размишлявали над тези уравнения, работили са по тях, разлагали са ги до последния десетичен знак и отново са ги сглобявали. Направили са и нещо повече. Наблюдавали са как изминават почти четиристотин години, сравнявали са действителността с предвижданията и уравненията и са трупали опит.

Научили са повече, отколкото Селдън въобще знаел, и ако със събраните познания от вековете бихме могли да повторим неговия труд, щяхме да се справи по-добре. Ясно ли ви е това?

Ученика изглеждаше леко шокиран.

— Преди да станете Говорител — продължи Първия Говорител, — ще трябва сам да направите принос към Плана. Не е толкова голямо кощунство. Всеки червен белег, който виждате на стената, е приносът на отделен човек от тези, които са живели след Селдън. Ами… е… — той погледна нагоре. — Там!

Цялата стена сякаш се завихри около него.

— Това — посочи той — е мое. — Тънка червена линия обкръжаваше две разклонени стрелки и включваше около петдесет квадратни сантиметра във всяка посока. Между двете имаше поредица от уравнения в червено. — Не изглежда много — продължи Първия Говорител. — Намира се в точка на Плана, до която няма да стигнем за време, равно на онова, което вече е изминало. То е период на сливане, когато бъдещата Втора Империя ще се окаже в хватката на личности, които ще заплашват да я разкъсат, ако битката бъде прекалено изравнена по сили, или ще я стегнат в скованост, ако силите са неравни. Тук са взети предвид и двете възможности, проследени са и е посочен методът как и двете да се избегнат.

Но всичко е въпрос на вероятности и е възможно да съществува трети път. Той е малко вероятен — за да бъдем точни, дванадесет пункта от четири процента, — но дори и по-малки вероятности вече са се осъществявали, а Планът е завършен само до четиридесет процента. Тази трета възможност се състои в това, че се допуска компромис между две или повече противопоставящи се личности. Това — аз го доказвам — най-напред ще замрази Втората Империя в безполезна форма, а после, накрая, ще причини повече беди чрез гражданска война, отколкото ще са възможни, ако компромисът въобще не бъде постигнат. За щастие това може да се избегне. И тук е моят принос.

— Ако позволите да ви прекъсна, Говорителю… Как се прави промяна?

— Чрез Радианта. Във вашия случай ще установите например, че математическите ви разработки ще бъдат проверени щателно от пет различни комисии и че ще се наложи да ги защитавате срещу съгласувани и безмилостни нападки. После ще минат две години и вашата разработка отново ще бъде обсъдена. Неведнъж се е случвало привидно свършена работа да разкрие недостатъците си след встъпителен период от месеци или години. Понякога самият автор открива грешката си.

Ако след две години и още един преглед, не по-малко подробен от първия, все още премине — и още по-добре, ако междувременно младият учен е извадил на показ допълнителни подробности, нови доказателства — приносът ще бъде прибавен към Плана. Това беше връхната точка в моята кариера — тя ще бъде кулминация и за вашата.

Първичният Радиант може да се настрои на вашето съзнание и всички поправки и допълнения ще се правят чрез умствена връзка. Нищо няма да показва, че поправката или добавката е ваша. През цялата история на Плана не е имало персонализация. Той е по-скоро творение на всички нас заедно. Разбирате ли?

— Да, Говорителю!

— Тогава, достатъчно по този въпрос. — Една крачка към Първичния Радиант и стените отново се изчистиха, само по горните им ръбове останаха ивици нормално осветление. — Седнете до писалището и ми позволете да ви поговоря. За психоисторика като такъв е достатъчно да познава добре биостатистиката и неврохимическата електроматематика. Някои не знаят повече и могат да бъдат само техници по статистика, но Говорителят трябва да може да обсъжда Плана и без математика. Ако не самия План, то поне неговата философия и целите му.

Преди всичко, каква е целта на Плана? Моля, разкажете ми със собствени думи… и не търсете изящни изражения. Няма да ви преценяват по изискаността и блясъка, уверявам ви.

Това беше първата възможност на Ученика да изрече нещо повече от възклицания и той се поколеба, преди да навлезе в разчистеното му пространство.

— В резултат на онова, което съм научил — поде той нерешително, — вярвам, че смисълът на Плана е да създаде човешка цивилизация, основаваща се върху ориентация, коренно различна от всичко, което е съществувало преди. Ориентация, която според откритията на психохимията, никога не би могла да се осъществи спонтанно…

— Спрете! — възкликна настоятелно Първия Говорител. — Не бива да казвате „никога“. Това е мързеливо пренебрегване на фактите. Всъщност психоисторията предвижда само възможности. Дадено събитие може да е безкрайно малко вероятно, но вероятността винаги е по-голяма от нула.

— Да, Говорителю. Ако мога да се поправя, добре известно е, че желаната ориентация не притежава значима вероятност да се осъществи спонтанно.

— По-добре. Каква е ориентацията?

— Към цивилизация, основаваща се на „умствената“ наука. През цялата известна история на човечеството всеки напредък е бил постиган предимно във физикалната технология, в способността да се управлява неодушевеният свят, заобикалящ човека. Контролът на собствената личност и на обществото е бил оставен на случайността или на неясните търсения на интуитивни етични системи, основаващи се на вдъхновение и емоции. В резултат никога не е съществувала култура с по-голяма стабилност от петдесет и пет процента, и то само в резултат на голямо човешко нещастие.

— А защо ориентацията, за която говорим, не може да бъде спонтанна?

— Защото голям брой човешки същества са умствено пригодени да участват в развитието на физическите науки и всички получават грубите и видими облаги от това. Но само незначително малцинство са надарени да водят човека през по-големите усложнения на „мисловната“ наука, а облагите, получавани от нея, макар и да са по-дълготрайни, са по-трудно забележими и по-неуловими. Освен това, тъй като подобна ориентация би довела до развитието на доброжелателна диктатура на най-добрите в умствено отношение — фактически по-високостоящи, — срещу нея ще възникне негодувание и тя няма да е стабилна без прилагане на сила, което ще принизи останалото човечество до грубо ниво. Подобно развитие е неприемливо и трябва да се избегне.

— В какво е разрешението тогава?

— Разрешението е Планът на Селдън. Условията са така подбрани и поддържани, че за едно хилядолетие след началото — шестотин години от сега нататък, ще бъде създадена Втора галактическа империя, в която човечеството ще бъде готово за водачеството на „умствената“ наука. В същия времеви интервал Втората Фондация в нейното развитие ще е извела напред група психолози, готови да поемат водачеството. Или както сам често съм мислил, Първата Фондация създава физическата рамка на единствена политическа общност, а Втората Фондация дава умствената рамка на готова управляваща класа.

— Разбирам. Доста задоволително. Смятате ли, че всяка Втора Империя, дори и създадена по времето, определено от Селдън, ще бъде осъществяване на Плана?

— Не, Говорителю, не мисля. Има няколко възможни Втори Империи, които биха могли да се образуват в периода между деветстотин и хиляда и седемстотин години след началото на Плана, но само една от тях е истинската Втора империя.

— И с оглед на всичко това, защо е необходимо съществуването на Втората Фондация да се крие и преди всичко от Първата Фондация?

Ученика потърси скрито значение на въпроса и не го откри. Отговорът му беше неуверен.

— По същата причина, поради която подробностите на Плана като цяло трябва да се пазят в тайна от човечеството. Законите на психоисторията са статистически по същност и стават невалидни, ако действията на отделни хора нямат произволен характер. Ако значима група хора узнае ключови подробности от Плана, техните действия ще се ръководят от това им знание и вече няма да са случайни според аксиомите на психоисторията. С други думи, те вече няма да са напълно предсказуеми. Извинете, Говорителю, но чувствам, че отговорът ми не е задоволителен.

— Добре е, че го усещате. Отговорът ви е изцяло непълен. Самата Втора Фондация трябва да остане скрита, а не просто Планът. Втората Империя още не е създадена. Все още имаме общество, което ще се възпротиви на управляваща класа от психолози, ще се опасява от създаването й и ще се бори срещу нея. Разбирате ли го?

— Да, Говорителю. Просто това никога не е било изтъквано…

— Не омаловажавайте. Никога не е било изтъквано… в класната стая, но би трябвало да сте способен сам да направите извода. Това и много други неща ще вършим в близкото бъдеще по време на вашия стаж. Ще се видим отново след една седмица. Дотогава бих желал да приготвите коментар за известен проблем, който сега излагам пред вас. Не искам пълна и строга математическа обработка. Тя би отнела цяла година на специалист, а не само седмица на вас. Но моля ви за указания на тенденциите и насоките…

Тук има разклонение в Плана през периода от време от около преди половин век. Необходимите подробности са включени. Ще се уверите, че пътят, следван от предполагаемата реалност, се отклонява от всички планирани предвиждания, като вероятността й е под един процент. Ще пресметнете колко време може да продължи отклонението, преди да се превърне в непоправимо. Изчислете вероятния край, ако то не се поправи, и предложете разумен метод за оправяне.

Ученика превъртя наслуки апарата за разчитане и огледа всички пасажи, появили се на малкия вграден екран.

— Защо точно този проблем, Говорителю? — попита той. — Явно той има и друга значимост, а не само чисто академична.

— Благодаря ви, моето момче. Схващате толкова бързо, колкото очаквах. Проблемът не е предполагаем. Преди близо половин век Мулето нахлу в историята на Галактиката и в продължение на десет години беше единственият решаващ фактор във Вселената. Не беше предвиден, нито бяха направени изчисления за него. Навреди на Плана сериозно, макар и не фатално.

Но за да бъде спрян, преди да стане фатално, бяхме принудени да се намесим активно срещу него. Разкрихме съществуването си и което е много по-лошо — част от нашата мощ. Първата Фондация научи за нас и сега техните действия се предвиждат въз основа на това им знание. Вгледайте се в проблема. Ето тук… и тук. Естествено, няма да говорите за това на никого.

Последва ужасена пауза, докато Ученика осъзна постепенно значението на информацията.

— Значи Планът на Селдън се е провалил! — възкликна той.

— Още не. Само би могъл да не се изпълни. Според последното изчисление вероятностите за успех все още са двадесет и един и четири десети процента.

9. Конспираторите

За господин Даръл и Пелеас Антор вечерите минаваха в приятелски разговори, а дните в приятно бездействие. Това би могло да се нарече обикновено гостуване. Доктор Даръл представи младия мъж като братовчед от далечния космос и баналността скоро притъпи интереса към него.

Но някак си в обичаен разговор беше възможно да се спомене някакво име. Последваше леко замисляне. Доктор Даръл можеше да каже „Не“ или „Да“. По откритата комуникационна вълна се отправяше нехайно подхвърлена покана: „Искате ли да се запознаете с моя братовчед?“

А подготовката на Аркадия протичаше по своеобразен начин. Всъщност нейните действия можеха да се смятат най-малко нормални от всички други.

Например в училище тя принуди Олинтус Дам да й подари саморъчно изработен звукоприемник чрез методи, които сочеха за нея бъдеще, обещаващо опасност за всички мъже, с които би могла да има контакт. За да избегнем подробностите, нека споменем, че тя прояви такъв интерес към саморекламираното хоби на Олинтус (той имаше работилница в дома си), който, съчетан с удачното прехвърляне на този интерес към грозноватите черти на Олинтус, накара нещастният юноша да установи: първо, че нашироко и разпалено обсъжда принципите на хипервълновия двигател; второ, че замаяно се вглежда в големите, поглъщащи го очи, втренчени така безгрижно в неговите, и трето — че насила й пъхаше в ръцете своето най-велико творение — вече споменатия звуков приемник.

По-късно Аркадия обръщаше постепенно все по-малко внимание на Олинтус, но достатъчно дълго, за да отстрани всякакви съмнения, че единствено звуковият приемник е бил причината за тяхното приятелство. В течение на дългите следващи месеци Олинтус непрекъснато си спомняше благодарение на нежните филизи на паметта за този кратък период от своя живот, докато накрая, поради липсата на по-нататъшни дразнители, се отказа и позволи на всичко това да се изличи.

Когато настъпи седмата вечер и петима души седяха във всекидневната на Дарълови, вече похапнали и запушили по цигара, писалището на Аркадия на горния етаж беше предвидливо заето от напълно неразпознаваемото саморъчно произведение на изобретателния Олинтус.

И така, петима души. Доктор Даръл, разбира се, с посивяващата си коса и изрядно облекло, изглеждаше малко по-възрастен от действителните си четиридесет и две години. Пелеас Антор, в момента сериозен и с бързо бягащ поглед, изглеждаше млад и неуверен в себе си. И тримата нови мъже: Джол Турбор, телекоментатор, едър и с пълни устни; доктор Елвет Семик, заслужил професор по физика в университета, мършав и сбръчкан, запълващ наполовина дрехите си; Хомир Мун, библиотекар, длъгнест и чувстващ се крайно неудобно.

Доктор Даръл говореше с лекота, с нормален прозаичен глас.

— Това събиране, джентълмени, бе устроено поради малко по-различни от обичайните светски причини. Може би сте се досетили. Тъй като съзнателно бяхте подбрани заради миналото ви, вероятно ще успеете да отгатнете също, че съществува опасност. Няма да я омаловажавам, но ще изтъкна, че във всеки случай ние сме осъдени хора.

Ще забележите, че всички вие сте поканени без какъвто и да било намек за тайнственост. От никого не е било изисквано да дойде тук незабележимо. Прозорците не са регулирани, за да не прозират. В стаята няма никакви завеси. Достатъчно е да привлечем вниманието на врага, за да бъдем погубени, а най-добрият начин да ни забележат е като възприемем фалшива и театрална тайнственост.

(Аха, помисли си Аркадия, наведена над гласовете, които излитаха леко дрезгаво от малката кутия.)

— Разбирате ли това?

Елвет Семик присви долната си устна и оголи зъби в сбръчканата гримаса, която предшестваше всяко негово изречение.

— Е, хайде разправяйте. Разкажете ни за младежа.

— Името му е Пелеас Антор — каза доктор Даръл. — Беше студент на моя стар колега Клайзе, който почина миналата година. Преди да умре, Клайзе ми изпрати неговия мозъчен модел до пето подниво и този модел сега бе сверен с мъжа пред вас. Знаете, разбира се, че модел на мозъка не може да се подправи дотолкова, дори от учени психолози. Ако не ви е известно, ще се наложи да приемете моето твърдение, че е така.

— Все ще трябва с нещо да започнем — заяви Турбор с присвити устни. — Ще приемем думите ви за това, особено защото след смъртта на Клайзе вие сте най-големият електроневролог в Галактиката. Поне така ви описвам в един мой видеокоментар и дори сам си вярвам. На колко години сте, Антор?

— На двадесет и девет, господин Турбор.

— Хм-м-м. И вие ли сте електроневролог? Известен?

— Само изучавам тази наука. Но работя упорито и съм облагодетелстван от обучението на Клайзе.

Мун се намеси. При напрежение леко заекваше.

— Аз… аз бих искал да… да започнете вие. Мисля, че всич… всички говорят прекалено много.

Доктор Даръл повдигна вежди и погледна към Мун.

— Прав сте, Хомир. Започвайте, Пелеас.

— Не още — отвърна Пелеас Антор бавно, — защото преди да започнем, макар да оценявам чувствата на господин Мун, трябва да поискам данни за мозъчните вълни.

— Какво е това? — намръщи се Даръл. — За какви мозъчни вълни намеквате?

— Моделите на всички вас. Вие взехте моите, доктор Даръл. Налага се аз да снема вашите и на всички останали. И трябва сам да извърша измерванията.

— Няма причини да ни се доверява, Даръл — рече Турбор. — Младежът има право.

— Благодаря ви — каза Антор. — Тогава, ако ни поведете към вашата лаборатория, доктор Даръл, ние ще ви последваме. Тази сутрин си позволих да проверя апаратурата ви.

Науката енцефалография беше едновременно и нова, и стара. Стара в смисъл, че познанието за микротоковете, пораждани от нервните клетки на живи същества, принадлежаха към онази огромна категория от човешки знания, чиито източник бе напълно загубен. Беше знание, проблеснало още в зората на човешката история…

И в същото време беше нова. Фактът за съществуването на микротокове дремеше през десетките хиляди години на Галактическата империя като един от онези ярки и причудливи, но достатъчно безполезни раздели на човешкото познание. Някои се бяха опитвали да класифицират вълновото излъчване на мозъка при сън и бодърстване, в покой и при стрес, спрямо болния и здравия човек, но дори и най-широките понятия имаха безбройни опорочаващи ги изключения.

Други бяха опитвали да докажат съществуването на групи мозъчни вълни, аналогични на добре известните кръвни групи, и да сведат човешката външност до определящ фактор. Това бяха расистки настроени личности, които твърдяха, че хората се делят на подвидове. Но подобна философия не можеше да процъфти, противопоставяйки се на вселенската енергия, съдържаща се в колосалната Галактическа империя. А тя бе политическа същност, която обхващаше дванадесет милиона звездни системи — от централния свят на Трантор (сега великолепен и невъзможен спомен от великото минало) до най-самотния астероид в Периферията. Освен това в обществото, отдадено, както беше това при Първата Империя, на физическите науки и неодушевената технология, някакъв неясен, но мощен тласък отхвърляше встрани изучаването на мозъка. Това не беше особено престижно, защото не можеше да донесе незабавна полза, и тъй като не беше доходно, се финансираше зле.

След разпадането на Първата Империя настъпи раздробяване на организираната наука и тя отстъпи по-назад дори от основните принципи на атомната енергия — към химическата енергия на въглищата и петрола. Разбира се, единственото изключение беше Първата Фондация, където искрата на науката се съживяваше, разпадаше се, поддържаше се и се разгаряше в пламък. Но и там управляваше физикалното, а мозъкът, с изключение на хирургията, беше пренебрегната област.

Хари Селдън пръв изрази онова, което по-късно започна да се приема като истина.

„Невралните микротокове — бе казал той на времето, — са носители на искрата на всеки променлив импулс и реакция, съзнателен или подсъзнателен. Мозъчните вълни, записани върху карирана хартия в треперещи върхове и вдлъбнатини, са огледало на комбинираните мисловни импулси на милиарди клетки. Теоретичният анализ ще разкрие мислите и емоциите на индивида до най-малките подробности. Би трябвало да се намерят разлики, които се дължат не само на големи физически недостатъци, наследени или придобити, но също и на променящи се състояния на чувствата, на усвоеното образование и опит, дори на нещо толкова фино, като промените във философията за живота на субекта.“ Но даже Селдън не бе постигнал нещо повече от предположение.

А сега в продължение на петдесет години хората от Първата Фондация се втурваха в този неимоверно огромен и сложен склад на нови познания. Естествено, подходът беше осъществяван чрез нова техника, като например „вживяването“ на електроди в шевове на черепа, поставяни по нови начини, които позволяваха да се осъществява контакт направо със сивите клетки, без да е необходимо дори да се бръсне част от косата. А съществуваше и записващо устройство, което автоматично отбелязваше данните за мозъчните вълни като цяло и като отделни функции на шест независими променливи величини.

Най-значимото, може би, беше нарастващото уважение към енцефалографията и енцефалографите. Клайзе, най-великият от тях, участваше в научни конференции наравно с физиците. Доктор Даръл, макар вече да не се занимаваше активно с наука, беше известен заради блестящия му принос за напредъка на енцефалографския анализ почти толкова, колкото и с това, че беше син на Байта Даръл, великата героиня на миналото поколение.

И така, сега доктор Даръл седеше в собственото си кресло с деликатното докосване на леките като пера електроди, които едва притискаха черепа му, докато поставените във вакуум игли трептяха напред-назад. Гърбът му беше обърнат към записващото устройство — в противен случай, както е добре известно, видът на движещите се криви би предизвикал несъзнателно усилие да ги управлява със забележим резултат, — но знаеше, че централната скала показваше силно ритмичната и слабо променяща се крива Сигма, както трябваше да се очаква от неговото мощно и дисциплинирано съзнание. Тя щеше да се засили и пречисти на допълнителната скала, която регистрираше вълната на малкия мозък. Щяха да се появят острите, почти прекъснати подскоци от фронталния лоб и не толкова силните трептения от подкоровите райони с тесния си обхват от честоти…

Той познаваше така добре собствения си модел на мозъчни вълни, както някой артист би бил напълно уверен в цвета на очите си.

Пелеас Антор не каза нищо, когато Даръл стана от наклоненото кресло. Младият мъж откъсна седемте записа, погледна ги с бързия трениран поглед на човек, който знае точно какви, почти нищожни детайли търси.

— Ако нямате нищо против, доктор Семик.

Пожълтялото от възрастта лице на Семик беше сериозно. Електроенцефалографията беше наука, разкриваща старостта му, за която знаеше малко, плашило, срещу което леко негодуваше. Знаеше, че е стар и че моделът на мозъчните му вълни ще го покаже. Личеше по бръчките на лицето му, приведената му походка, треперенето на ръцете — но те говореха само за тялото му. Моделът на мозъчните вълни можеше да разкрие, че мозъкът му също е остарял. Неудобно и неоправдано нахлуване в последната предпазваща крепост на човека — собственото му съзнание…

Електродите бяха нагласени. Разбира се, манипулацията не беше болезнена. Причиняваше само лек гъдел далеч под нивото на усещане.

После дойде ред на Турбор, който седя спокойно и безчувствено през цялата процедура от петнадесет минути, и на Мун, който потрепна при първото докосване на електродите, а после по време на сеанса въртеше очи, сякаш искаше да ги обърне назад и да гледа през дупка в тила си.

— А сега… — поде Даръл, когато всичко приключи.

— А сега — каза Антор с извинителен тон, — в къщата има още една личност.

— Дъщеря ми? — намръщи се Даръл.

— Да. Ако си спомняте, предложих тази вечер да си стои у дома.

— За енцефалографски анализ ли? Защо, за бога?

— Не мога да продължа без него.

Даръл повдигна рамене и се заизкачва по стълбите. Предупредена навреме, Аркадия бе изключила звуковия приемник, когато той влезе. После го последва с кротко подчинение. За първи път в живота й — с изключение, когато снеха основния й мозъчен модел като бебе за целите на идентификацията и регистрирането й, тя попадаше под електродите.

— Мога ли да видя — попита тя, когато процедурата приключи, и протегна ръка.

— Няма нищо да разбереш, Аркадия — отвърна доктор Даръл. — Не е ли време да си лягаш?

— Да, татко — каза тя сдържано. — Лека нощ на всички.

Аркадия изтича нагоре по стълбите и се вмъкна в леглото с минимална подготовка. Със звукоприемника на Олинтус, облегнат до възглавницата, тя се почувства като героиня от филмокнига, наслаждавайки се с възторг на „шпионирането“.

Първите думи, които чу, бяха на Антор.

— Всички анализи, джентълмени, са задоволителни. Включително и на детето.

„Дете“, помисли си Аркадия с отвращение и сред мрака се наежи срещу Антор.

Антор бе отворил чантата си и извади от нея няколко десетки записи на мозъчни вълни. Не бяха оригинални. Нито пък чантата имаше обикновена ключалка. Ако друга, а не неговата ръка бе държала ключа, съдържанието й щеше безшумно и мигновено да оксидира и да се превърне в неразпознаваема пепел. А щом бъдеха извадени от чантата, записите щяха и без това да се самоунищожат след половин час.

Но в периода на краткия им живот Антор бързо обясни:

— Тук имам записи от няколко дребни правителствени чиновници на Анакреон. Това е психолог в университета Локрис; това — индустриалец от Сиуена. Другите сами ги вижте.

Струпаха се по-наблизо. За всички, освен за Даръл записите бяха само драскулки върху пергамент. На Даръл те говореха с милион езици.

Антор посочи небрежно:

— Привличам вниманието ви, доктор Даръл, към равната област сред вторичните тау-вълни във фронталния лоб, което е общото във всички тези записи. Бихте ли използвали моята аналитична линийка, сър, за да проверите твърдението ми?

Аналитичната линийка можеше да се смята за далечен роднина — както небостъргача към колибата — на играчката, използвана в детските градини — логаритмичната линийка. Даръл я употреби със заучен от дълга практика жест. Начерта резултата със замах и той беше такъв, какъвто го бе предрекъл Антор. Имаше безлични плоски линии в районите на фронталния лоб, където би трябвало да се очакват силни колебания.

— Как бихте изтълкували това, доктор Даръл? — попита Антор.

— Не съм сигурен. Импровизирано бих казал, че не виждам как е възможно. Дори в случаи на амнезия има потискане, но не и изличаване. Може би драстична мозъчна операция?

— О, нещо е изрязано — викна нетърпеливо Антор, — да! Но не физически. Знаете, че Мулето можеше да прави точно това. Той успяваше да потиска напълно всякакъв капацитет за определено чувство или поведение на съзнанието и да оставя само подобни плоски зони. Или…

— Или може да го е направила Втората Фондация. Това ли е? — попита Турбор с бавна усмивка.

Нямаше нужда да се отговаря на този чисто риторичен въпрос.

— Какво ви накара да подозирате, господин Антор? — попита Мун.

— Не бях аз, а доктор Клайзе. Той събираше модели на мозъчни вълни подобно на планетарната полиция, но по различен начин. Специализираше се за интелектуалци, правителствени служители и изтъкнати бизнесмени. Както разбирате, напълно ясно е, че ако Втората Фондация направлява историческия ход на Галактиката — на нас, — те трябва да го правят хитро и по колкото е възможно по-незабележим начин. Ако работят чрез съзнанията, както би трябвало, те ще бъдат мозъците на хора с влияние — културно, политическо или в индустрията. А с тях той се занимаваше лично.

— Да, но има ли потвърждение? — възрази Мун. — Как действат тези хора — имам предвид с плоските зони. Може би е напълно нормално явление? — той погледна другите със своите подобни на детски очи, но не забеляза поощрение.

— Оставям това на доктор Даръл — каза Антор. — Попитайте го колко пъти е наблюдавал подобни явления при общите си изследвания или е чел в доклади в литературата за миналото поколение. После му задайте въпроса какви са възможностите да се открие един подобен случай на хилядата в категориите, които доктор Клайзе е изучавал.

— Смятам, че няма съмнение — подхвърли доктор Даръл замислено. — Това са изкуствени разсъдъци. Те са били обработени. В известен смисъл подозирах това…

— Зная го, доктор Даръл — прекъсна го Антор. — Известно ми е също, че на времето сте работили с доктор Клайзе. Бих искал да науча защо сте прекъснали.

Във въпроса нямаше действителна враждебност. Вероятно нищо повече от предпазливост, но все пак резултатът беше продължително мълчание. Даръл изгледа един по един гостите си, после рязко каза:

— Защото нямаше смисъл в битката на Клайзе. Той се бореше с неприятел, който беше прекалено силен за него. Разкриваше нещо, което двамата — той и аз — знаехме, че ще открие, че не сме господари на самите себе си. А аз не исках да го узная! Притежавах чувство за собствено достойнство. Харесваше ми да мисля, че нашата Фондация е господар на собствената си колективна душа; че предците ни не са се борили и умирали съвсем напразно. Мислех, че най-простото ще бъде да отвърна поглед от проблема, докато не съм напълно сигурен. Не се нуждаех от поста си, тъй като правителствената пенсия, отпусната за вечни времена на семейството ми, стигаше за неголемите ми нужди. Домашната ми лаборатория щеше да е достатъчна, за да не се отегчавам, и все някой ден животът ми щеше да свърши… После Клайзе почина…

Семик показа зъбите си и каза:

— Този човек Клайзе… не го познавах. Как е умрял?

— Загина — намеси се Антор. — Мислеше по проблема. Половин година преди това ми каза, че твърде много се доближава…

— А сега и ние сме доста близо… нали? — подхвърли Мун с пресъхнала уста, а адамовата му ябълка заподскача.

— Да — отвърна Антор категорично, — но ние и без това сме стигнали дотам. Точно затова всички вие бяхте избрани. Аз съм ученик на Клайзе. Доктор Даръл беше негов колега. Джон Турбор разобличаваше по електронните масмедии сляпата вяра в спасителната ръка на Втората Фондация, докато правителството му затвори устата с помощта на един могъщ финансист, чийто мозък показва онова, което Клайзе наричаше „плато на Тампър“. Хомир Мун притежава най-голямата домашна колекция на Мулиана — ако мога да използвам израза, за да обознача събраните данни за Мулето, — която съществува, и е публикувал няколко статии, съдържащи предположение за естеството и функциите на Втората фондация. Доктор Семик е дал не по-малък принос от всеки друг за математическата страна на енцефалографския анализ, макар според мен да не съзнава, че неговите математически изследвания могат да бъдат приложени по този начин.

Семик разтвори широко очи и се задъха.

— Не, младежо. Аз анализирах вътрешноядрените движения… проблема за n-телата, както знаете. Нищо не разбирам от енцефалография.

— Тогава не е известно в какво положение се намираме. Разбира се, правителството не може да направи нищо по този проблем. Не зная дали кметът или някой друг в администрацията съзнава колко сериозно е положението. Не съм сигурен. Но съм уверен в едно — ние петимата няма какво да губим, а можем да спечелим много. С всяко увеличаване на познанията ни ще се придвижваме в по-безопасна посока. Разбира се, ние сме само в началото.

— Доколко разпространено е — намеси се Турбор, — проникването на Втората Фондация?

— Не зная. Това е честният отговор. Всички прониквания, които досега сме разкрили, са във външните покрайнини на нацията. Столичният свят може да е все още чист, макар и това да не е сигурно — в противен случай нямаше да ви подлагам на проверка. Към вас, доктор Даръл, имаше подозрения, тъй като бяхте изоставили изследванията на Клайзе. Знаете ли, той никога не ви прости. Мислех, че е възможно Втората Фондация да ви е покварила, но Клайзе винаги настояваше, че сте били страхливец. Ще ме извините, доктор Даръл, че обяснявам това, за да изясня собствената си позиция, Аз лично мисля, че разбирам отношението ви, и ако е било малодушие, смятам, че е извинително.

Даръл пое дъх, преди да отговори.

— Аз избягах! Наречете го, както искате. Опитах се да запазя приятелството ни, но той въобще не ми писа, нито ми се обади до деня, когато ми изпрати модела на вашите мозъчни вълни, а това стана едва една седмица преди да умре…

— Ако не възразявате — прекъсна го Хомир Мун в припадък на нервно красноречие, — не раз… не разбирам какво мислите, че вършите. Ние сме не… нещастна група конспиратори, ако само го… говорим, говорим и… говорим. И не виждам какво друго все пак бихме могли да сторим. Това е де… детинщина. Мо… мозъчни вълни и дрънканици! Има ли поне едно нещо, което възнамерявате да направите?

Очите на Пелеас Антор блестяха.

— Да, има. Нуждаем се от повече информация за Втората Фондация. Това е основното, което ни е необходимо. Мулето прекара първите пет години от управлението си именно в търсене на такава информация и се провали — или поне всички ние сме били принудени да го вярваме. Но после престана да търси! Защо? Защото се е провалил? Или защото е успял?

— О… още приказки — изрече Мун горчиво. — Как ще го разберем?

— Ако ме изслушате… Столицата на Мулето е била Калгън. Калгън не е бил част от сферата на търговско влияние на Фондацията преди Мулето и още не е част от нея. Сега Калгън се управлява от онзи човек, Стетин, освен ако утре не бъде извършен поредният дворцов преврат. Стетин нарича себе си Първи Гражданин и се смята за наследник на Мулето. Ако въобще съществува някаква традиция в онзи свят, тя се свежда до свръхчовешкото и величието на Мулето — традиция, почти суеверна по въздействието си. В резултат старият дворец на Мулето се пази като храм. Никой не може да влезе в него без разрешение и нищо в него не е докоснато.

— Е?

— Е, защо е така? Във времена като днешните нищо не се случва без причина. Ами ако не само суеверието прави двореца на Мулето недостижим? Ако Втората Фондация е уредила нещата така? Накратко, в случай, че резултатите от петгодишното търсене на Мулето са довели до…

— О, глу… глупости.

— Защо не? — попита Антор. — През цялата си история Втората Фондация се е крила и се е намесвала в делата на Галактиката само по най-незабележим начин. Зная, че за нас би изглеждало по-логично да се разруши дворецът или поне да се премахнат от него всички данни. Но трябва да вземете предвид психологията на тези опитни учени. Те са селдъновци, те са мулевци и работят косвено, чрез съзнанието. Никога не биха разрушили или премахнали, когато имат възможност да постигнат целите си, като създадат подходящо душевно състояние. Е?

Не последва отговор и Антор продължи:

— И вие, Мун, сте точно човекът, който може да получи информацията, от която се нуждаем.

— Аз ли? — възклицанието беше на изненада. Мун огледа бързо другите. — Не мога да направя подобно нещо. Не съм човек на действието. Не съм телевизионен герой. Аз съм библиотекар. Ако мога да ви помогна в това отношение, добре, даже и рискувайки срещу Втората Фондация, но няма да се впускам в космоса с някаква дон… донкихотовщина като тази.

— Вижте — продължи търпеливо Антор, — двамата с доктор Даръл решихме, че вие сте подходящият човек. Това е единственият начин да се направи естествено. Казвате, че сте библиотекар. Чудесно! Какви са основните ви интереси? Мулиана! Вече притежавате най-голямата колекция от материали за Мулето в Галактиката, Естествено е да пожелаете още, това е по-естествено за вас, отколкото за всеки друг. Вие можете да поискате разрешение за влизане в двореца на Калгън, без да възбудите подозрение за някакви скрити подбуди. Възможно е да ви откажат, но няма да ви заподозрат. Нещо повече, имате едноместен кораб. Известно е, че по време на отпуските посещавате чуждестранни планети. Дори и преди сте били на Калгън. Не разбирате ли, че трябва само да постъпвате, както винаги сте го вършили?

— Но нали не мога само да кажа „Не… не бихте ли били така любезни да ме пуснете във вашата светая светих, гос… господин Първи Гражданино?“

— Защо не?

— Защото, Галактиката да ми е на помощ, няма да ме пуснат!

— Добре, тогава. Няма. В такъв случай ще се върнете у дома и ще измислим нещо друго.

Мун се огледа с безпомощна съпротива. Чувстваше, че го уговарят за нещо, което мразеше. Никой не пожела да му помогне да се измъкне.

Така че накрая в къщата на доктор Даръл бяха взети две решения. Първото беше неохотното съгласие от страна на Мун да излети в космоса, веднага щом започне лятната му отпуска.

Второто беше задкулисното решение от страна на напълно неофициален член на събранието, взето, когато тя изключи звукоприемника и се приготви за закъснелия си сън. Засега второто решение не ни засяга.

10. Наближаващата криза

На Втората Фондация бе изминала една седмица и Първия Говорител отново се усмихваше на Ученика.

— Сигурно ми носите интересни резултати, защото в противен случай нямаше да сте толкова разгневен.

Ученика положи ръка върху купчината изчислителна хартия, която бе донесъл със себе си.

— Сигурни ли сте, че проблемът е реален? — попита той.

— Предпоставките са верни. Нищо не съм изопачил.

— Тогава трябва да приема резултатите, а не желая.

— Естествено. Но какво общо имат желанията ви с това? Добре, кажете ми какво ви смущава толкова. Не, не, оставете настрана вашите решения. По-късно ще ги подложа на анализ. Говорете ми със свои думи. Позволете да преценя доколко сте разбрали.

— Е, тогава, Говорителю… Става съвсем ясно, че е настъпила цялостна промяна в базисната психология на Първата Фондация. Докато са знаели за съществуването на Селдъновия план, без да са им известни неговите подробности, те са били изпълнени с вяра, но несигурни. Сигурни са били, че ще успеят, но не им е било известно кога и как. Поради това непрекъснато е царяла атмосфера на напрежение и точно това е желаел Селдън. С други думи, можело е да се разчита на Първата Фондация да работи с максималния си потенциал.

— Съмнителна метафора — подметна Първия Говорител, — но ви разбирам.

— Но сега, Говорителю, те знаят за съществуването на Втората Фондация, и то почти в подробности, а не само като за някакво древно и неясно твърдение на Селдън. Досещат се за функцията й като пазител на Плана. Известно им е, че съществува някаква формация, която наблюдава всяка тяхна стъпка и няма да ги остави да се провалят. Поради това изоставят целеустремения си ход и позволяват да ги понесат на носилка. Опасявам се, че и това е още една метафора.

— Продължавайте, въпреки това.

— Самият отказ от усилие, нарастващата инерция, изпадането в слабост и в декадентска и хедонистична култура означава провал за Плана. Те трябва сами да се движат напред.

— Това ли е всичко?

— Не, има и още. Реакцията на мнозинството е, както е описана. Но съществува голяма вероятност за реакция на малцинството. Знанието за нашето настойничество и контрол ще предизвикат у малцина не задоволство, а враждебност. Това следва от теоремата на Корилов…

— Да, да. Известна ми е теоремата.

— Съжалявам, Говорителю. Трудно е да се избегне математиката. Във всеки случай ефектът е, че не само намаляват усилията на Фондацията, но част от тях се насочват срещу нас, и то активно.

— Това ли е всичко?

— Остава един друг фактор, вероятността за който е умерено ниска…

— Много добре. И какъв е той?

— Докато усилията на Първата Фондация са били насочени само към Империята, докато единствените им врагове са били огромни и остарели негодни кораби, останали от опустошенията на миналото, те явно са се занимавали само с физическите науки. След като ние заемаме вече голяма част от мислите им, много е вероятно да им се наложи промяна на възгледите. Възможно е да се опитат да станат психолози…

— Тази промяна — прекъсна го Първия Говорител хладнокръвно, — вече е действителност.

Устните на Ученика се присвиха в тънка бледа линия.

— Тогава всичко е свършено. Това е съществена несъвместимост с Плана. Говорителю, щях ли да зная за това, ако живеех… извън?

Първия Говорител отвърна сериозно:

— Чувствате се унизен, млади приятелю, защото като смятате, че разбирате толкова много, така добре, внезапно откривате, че доста очевидни неща не са ви били известни. Мислейки, че сте един от властелините на Галактиката, внезапно установявате, че сте близо до гибел. Естествено е да негодувате срещу кулата от слонова кост, в която сте живели, изолацията, в която сте били обучавани, теориите, с които сте отгледани.

И аз на времето изпитвах същото чувство. Нормално е. Но все пак беше необходимо през годините на формиране на характера ви да нямате пряк досег с Галактиката, да останете тук, където цялото знание прониква във вас и вашият разум внимателно се изостря. Можехме да ви покажем този… този частичен провал на Плана по-рано и да ви спестим сегашния шок, но нямаше да разберете правилно значимостта му, както ще стане сега. В такъв случай вие не намирате никакво решение на проблема?

Ученика поклати глава и съобщи безнадеждно:

— Никакво!

— Е, не е изненадващо. Чуйте ме, младежо. Съществува начин на действие и той се следва от повече от десетилетие. Не е обичаен, но бяхме принудени да го възприемем против волята си. Включва малки вероятности, опасни предположения… Бяхме заставени понякога дори да се занимаваме с индивидуални реакции, защото това беше единственият възможен начин, а вие знаете, че психостатистиката по самата си същност е лишена от стойност, когато се прилага към по-малки от планетарни числа.

— Успяваме ли? — попита задъхано Ученика.

— Все още не може да се каже. Досега поддържахме положението стабилно, но за първи път в историята на Плана е възможно неочаквани действия на отделни индивиди да ни погубят. Регулирали сме минимален брой външни лица до необходимото ни състояние на съзнанието, имаме наши агенти, но техните действия са планирани. Те не смеят да импровизират. Това трябва да ви е ясно. И няма да скрия най-лошото — ако бъдем открити тук, на този свят, ще бъде погубен не само Планът, но и самите ние, физическата ни същност. Затова виждате, че решението ни не е твърде добро.

— Но малкото, което описахте, не звучи въобще като решение, а по-скоро наподобява отчаяно налучкване.

— Не. Нека по-добре го наречем интелигентно налучкване.

— Кога ще настъпи кризата, Говорителю? Кога ще знаем дали сме успели, или не?

— Ами, несъмнено, до една година.

Ученика обмисли това и после кимна с глава. Ръкува се с Говорителя.

— Е, добре е да го зная.

Завъртя се на пети и излезе.

Първия Говорител погледна навън, когато прозорецът стана прозрачен. Отвъд гигантските структури, към спокойните, струпани звезди.

Една година щеше да мине бързо. Дали в края й нещо от наследството на Селдън щеше да оцелее?

11. Пътник без билет

Мина малко повече от месец, преди да можеше да се каже, че лятото е започнало. Започнало дотолкова, доколкото Хомир Мун бе написал окончателния си финансов доклад за отчетната година, бе се погрижил заместващият го библиотекар, намерен от правителството, да се запознае достатъчно с тънкостите на пощата (човекът от миналата година се бе оказал доста незадоволителен) и бе уредил да изкарат малкия му кораб „Унимара“ — наречен така заради един деликатен епизод от преди двадесет години — от зимната му паяжина.

Напусна Терминус мрачен и разстроен. Никой не го изпрати на космодрума. Обратното нямаше да е естествено, защото в миналото никой не го бе правил. Много добре знаеше, че това пътуване не трябваше по никакъв начин да се различава от никое от предишните, но въпреки всичко се чувстваше изпълнен с неясно недоволство. Той, Хомир Мун, рискуваше кожата си с най-безумна отчаяна храброст и все пак го оставяха сам!

Поне той така си мислеше.

И понеже грешеше, през следващия ден и на „Унимара“, и в крайградския дом на доктор Даръл цареше объркване. По време бъркотията най-напред настъпи в дома на Даръл благодарение на Поли, прислужницата, чиято месечна отпуска отдавна вече се беше превърнала в спомен. Тя се втурна надолу по стълбите слисана и заекваща.

Добрият доктор я пресрещна и тя напразно се опита да изрази чувствата си с думи, а когато накрая не излезе нищо, му тикна в ръцете лист хартия и някакво кубче. Той ги пое без желание.

— Какво не е наред, Поли? — попита я.

— Отишла си е, докторе.

— Кой си е отишъл?

— Аркадия!

— Какво искаш да кажеш? Къде е отишла? Какво говориш?

Тя тропна с крак.

— Аз не зная. Няма я, а с нея са изчезнали един куфар и някои дрехи и има писмо. Защо не го прочетете, вместо да стоите така? Ах, тия мъже!

Доктор Даръл повдигна рамене и отвори плика. Писмото не беше дълго и с изключение на недодялания подпис „Аркадия“ бе написано с елегантния почерк на нейния транскрибер.

„Скъпи татко,

Щеше да бъде просто прекалено съкрушително да се сбогувам лично с теб. Може би щях да се разплача като малко момиче и ти щеше да се срамуваш заради мен. Затова ти пиша писмо, за да ти кажа колко ще ми липсваш, дори докато изживявам прекрасната лятна ваканция с чичо Хомир. Ще се грижа добре за себе си и няма да мине много време, преди да съм си отново у дома. Междувременно ти оставям нещо, което е лично мое. Сега можеш да разполагаш с него.

Твоя любяща дъщеря

Аркадия“

Прочете го няколко пъти с изражение, което ставаше все по-объркано.

— Изчете ли го, Поли? — попита накрая той вдървено.

Поли веднага възприе отбранително поведение.

— Не можете да ме упрекнете, докторе. Отвън на плика беше написано „Поли“ и нямаше как да разбера, че вътре писмото е за вас. Не си навирам носа в чужди работи, докторе, и през всичките тези години, докато съм при…

Даръл вдигна примирително ръка.

— Много добре, Поли. Не е важно. Просто исках да съм сигурен, че разбираш какво се е случило.

Обмисляше бързо. Нямаше полза да я кара да забрави случката. По отношение на неприятеля „да забрави“ беше безсмислена дума. А подобен съвет, тъй като щеше да направи проблема по-важен, щеше да има обратен ефект.

— Знаеш, че е странно момиче — каза той вместо това. — Много романтично. Откакто уредихме да направим пътуване в космоса това лято, тя беше много възбудена.

— А защо никой не ми каза за това пътуване в космоса?

— Беше решено, докато те нямаше, и просто забравихме. Не е кой знае какво.

Първоначалните чувства на Поли сега се съсредоточиха само в силно възмущение.

— Проста работа, а? Бедното хлапе е тръгнало с един куфар, без подходящи дрехи и при това само! Колко време ще отсъства?

— Не бих искал да се безпокоиш, Поли. На кораба ще има достатъчно дрехи за нея. Всичко е уредено. Кажи, моля те, на господин Антор, че искам да го видя. О, най-напред… това ли е предметът, който Аркадия е оставила за мен? — той го повъртя в ръцете си.

Поли отметна глава.

— Никак не зная. Мога само да ви кажа, че писмото беше върху него. Забравили да ми кажат, виж ти! Ако майка й беше жива…

Даръл й махна с ръка да излезе.

— Моля те, повикай господин Антор.

Гледната точка на Пелеас Антор се различаваше напълно от становището на бащата на Аркадия. Първата му реакция беше изразена със свиване на юмруци и дърпане на коси, а после премина към горчиви думи.

— Велики Космос, какво чакаме? Какво чакаме и двамата? Обадете се по визифона на космодрума и ги помолете да се свържат с „Унимара“.

— По-полека, Пелеас, тя е моя дъщеря.

— Но Галактиката не е ваша.

— Почакайте. Тя е умно момиче, Пелеас, и е обмислила всичко внимателно. По-добре ще е да проследим мислите й, докато нещата са все още пресни. Знаете ли какво е това?

— Не. Какво значение има?

— Защото е звукоприемник.

— Това ли?

— Примитивна изработка е, но действа. Изпробвах го. Не разбирате ли? Това е нейният начин да ни съобщи, че е участвала в политическите ни разговори. Знае къде отива Хомир Мун и защо. Решила е, че ще бъде вълнуващо да замине и тя.

— Велики Космос! — изстена младият мъж. — Още едно съзнание, което да опоска Втората Фондация.

— Само дето няма причина Втората Фондация предварително да заподозре, че момиче на четиринадесет години е опасно, освен ако ние направим нещо, с което да привлечем вниманието им към нея, като например да върнем кораба от космоса без друга причина, а само за да я свалим. Забравяте ли с кого си имате работа? Колко малък е пределът, който ни дели от разкриване? И колко безпомощни ще се окажем след това?

— Но не можем да позволим всичко да зависи от едно безумно дете!

— Тя не е безразсъдна и ние нямаме избор. Не е било необходимо да напише писмото, но тя го е направила, за да не допусне да се обърнем към полицията и да обявим, че едно дете се е загубило. Писмото й подсказва как да превърнем цялата работа в приятелско предложение от страна на Мун да вземе със себе си за кратка ваканция дъщерята на един приятел. И защо не? Той ми е приятел от близо двадесет години. Познава я, от тригодишна, откакто се върнах с нея от Трантор. Съвсем естествена постъпка и всъщност би трябвало да намали подозрението. Един шпионин не води със себе си четиринадесетгодишна племенница.

— Така. А как ще постъпи Мун, когато я открие?

Доктор Даръл повдигна вежди.

— Не мога да кажа… ала предполагам, че тя ще се справи с него.

Но нощем къщата се оказваше твърде самотна и доктор Даръл установи, че съдбата на Галактиката ставаше маловажна при мисълта, че младият лудешки живот на дъщеря му беше в опасност.

Вълнението на „Унимара“, макар и да засягаше по-малко хора, бе значително по-голямо.

В багажния отсек Аркадия установи, първо, че й помага опитът, и второ, че й пречи точно обратното.

Така тя посрещна хладнокръвно началното ускорение и със стоицизъм лекото прилошаване, което придружаваше прилива и отлива на първия скок през хиперпространството. Беше изпитвала и двете при космически скокове преди и се бе подготвила за тях. Знаеше също, че багажните отсеци са включени във вентилационната система на кораба и дори могат да се осветяват от стенните панели. Но тях ги изключи, понеже бяха прекалено неромантични. Стоеше на тъмно, както се полага на конспиратор, дишаше съвсем тихо и се вслушваше в различните шумове, които заобикаляха Хомир Мун.

Разнасяха се неразличими звуци, каквито издаваше сам мъж. Тътрене на обувки, търкане на плат в метал, шепот на тапицирано кресло, притиснато от тежест, рязко прещракване на контролното табло или леко потупване на длан по фотоелектрическа клетка.

И все пак накрая именно липсата на опит подведе Аркадия. Във видеокнигите и видеозаписите пътникът без билет сякаш имаше безкрайни възможности за прикриване. Разбира се, винаги съществуваше опасността да бутне нещо, което да падне с трясък, или да кихне — даже там, във видеозаписите беше почти сигурно, че ще кихне. Тя знаеше всичко това и внимаваше. Съзнаваше също, че е вероятно да изпитва жажда и глад. Беше се подготвила за това с провизии от домашния килер. Но оставаха неща, за които никога не се споменаваше във филмите, и Аркадия със смущение разбра, че въпреки най-добрите си намерения можеше да остане скрита в отсека само за ограничено време.

А на едноместен спортен кораб като „Унимара“ обитаемото пространство се състоеше основно от едно помещение, така че не съществуваше дори рискованата възможност да се измъкне от отсека, докато Мун е зает другаде.

С огромно нетърпение чакаше да се разнесат звуците на здрав сън. Ако само знаеше дали хърка… Поне и беше известно къде е разположено леглото и можеше да разпознае шумовете от въртенето в него, когато ги чуеше. Разнесе се продължително поемане на дъх и после прозявка. Зачака в настъпилата тишина, прекъсвана от тихите протести на леглото при промяна на положението или преместване на крак.

Вратата на багажния отсек се отвори лесно при натиска на пръста й и тя подаде глава с изпъната шия…

Последва определено човешки звук, който внезапно се прекъсна.

Аркадия се вкамени. Тишина! Все още тишина!

Опита се да погледне извън вратата, без да движи глава, и не успя. Главата последва очите.

Разбира се, Хомир Мун беше буден — четеше в леглото, окъпан от меката настолна светлина, вглеждаше се с широко отворени очи в тъмнината, а едната му ръка крадливо се промъкваше под възглавницата.

Главата на Аркадия неволно се отдръпна силно назад. После светлината изгасна и гласът на Мун изрече треперливо и рязко:

— Имам бластер и, за бога, ще стрелям…

— Това съм аз. Не стреляй! — изпищя Аркадия.

Забележително е колко крехко цвете е романтиката. Нервен човек с оръжие в ръка можеше да развали всичко.

Светлината отново се разля из целия кораб, а Мун беше седнал в леглото. Леко посивелите косми по гърдите му и наболата еднодневна брада му придаваха напълно измамен вид на непочтеност.

Аркадия пристъпи извън отсека, като подръпваше якето си от метален, за което се предполагаше, че е гарантирано немачкаемо.

След миг на объркване, при което едва не изскочи от леглото, но се усети и само придърпа чаршафа до раменете си, Мун измърмори:

— Как… как… какво… — нищо свързано не му се разбираше.

— Ще ме извиниш ли за минутка? — каза хрисимо Аркадия. — Трябва да си измия ръцете. — Познаваше разположението на помещенията в кораба и бързо се измъкна. Когато се върна отново, придобила кураж, Хомир Мун вече стоеше пред нея в овехтял отвън, но подплатен с блестящ пухкав материал отвътре халат.

— В името на всички черни дупки на космоса… какво пра… правиш на този кораб? Ка… как си се вмъкнала? Какво ми… мислиш, че ще трябва да правя с теб? Какво въобще става тук?

Би могъл да задава въпроси до безкрайност, но Аркадия мило го прекъсна.

— Просто исках да дойда с теб, чичо Хомир.

— Защо? Че аз никъде не отивам!

— Тръгнал си за Калгън, за да събереш информация за Втората Фондация.

Мун нададе див рев и напълно падна духом. За един ужасяващ миг Аркадия помисли, че ще изпадне в истерия или ще започне да си бие главата в стената. Той продължаваше да държи бластера и докато го наблюдаваше, усети корема си да се превръща в ледена буца.

— Внимавай… успокой се… — успя само да каже тя.

Но Мун макар и с усилие си върна сравнително нормалното състояние и хвърли бластера върху леглото с такава сила, че би трябвало той да се задейства и да пробие дупка в корпуса на кораба.

— Как си се качила? — попита той бавно, като много внимателно процеждаше всяка дума през зъби, за да не се разтрепери, преди да я изрече.

— Беше лесно. Просто влязох в хангара с моя куфар и казах „Багажа на господин Мун“ и пазачът само махна с ръка, без дори да вдигне поглед.

— Знаеш, че ще трябва да те върна — заяви Хомир и при тази мисъл бе изпълнен със задоволство. Космосът му бе свидетел, че вината не беше негова.

— Не можеш — спокойно отвърна Аркадия, — защото ще привлече внимание.

— Какво?

— Ти знаеш. Уместно беше именно ти да отидеш на Калгън, защото е естествено за теб да помолиш за разрешение да прегледаш архивите на Мулето. И се налага да бъдеш толкова естествен, че да не предизвикаш никакво съмнение. Ако се върнеш с контрабанден пътник на борда, това би могло да влезе в телевизионните новини.

— Откъде са ти дошли наум те… тези мисли за Калгън? Такива… де… детинщини… — разбира се, беше прекалено словоохотлив, за да е убедителен, дори за някой, който не знаеше, колкото Аркадия.

— Чух всичко — тя успя напълно да потисне напиращата в нея гордост — с помощта на звукоприемник. Зная всичко, така че се налага да ми позволиш да те придружа.

— А какво ще каже баща ти? — той изигра бързо коза си. — Доколко му е известно, може и да си отвлечена… мъртва.

— Оставих бележка — отвърна тя, като го „прецака“ и той вероятно знае, че не трябва да вдига шум или да предприема нещо. Сигурно ще получиш космограма от него.

За Мун единственото обяснение беше в някаква магия, защото две секунди след като Аркадия млъкна, се разнесе бурният звън на приемателя.

— Обзалагам се, че е баща ми — подхвърли Аркадия.

Наистина беше той. Съобщението не беше дълго и беше адресирано до нея. Гласеше: „Благодаря за чудесния подарък, който съм сигурен, че си използвала добре. Забавлявай се.“

— Виждаш ли? — каза тя. — Това са нареждания.

Хомир свикна с нея. След известно време беше дори доволен, че е на кораба. Накрая се чудеше как ли би се справил без момичето. Тя бърбореше! Беше възбудена! И най-вече изглеждаше съвсем безгрижна. Знаеше, че Втората Фондация е неприятелят, но това не я безпокоеше. Известно й беше, че на Калгън той трябваше да работи с вражески настроена администрация, но едва сдържаше нетърпението си.

Вероятно, защото беше на четиринадесет години.

Във всеки случай, сега едноседмичното пътуване означаваше диалог, а не самоанализ. Разбира се, разговорите не бяха твърде поучителни, тъй като засягаха почти изцяло схващанията на момичето как ще е най-добре да се отнесат към владетеля на Калгън. Забавни и глуповати, но изказвани тежко и обмислено. Хомир установи, че може истински да се усмихва, докато я слушаше, и се питаше от какъв ли точно бисер на историческата проза е извлякла понятията си за голямата Вселена.

Беше вечерта преди последния скок. Калгън се виждаше като ярка звезда сред полупразните покрайнини на Галактиката. В телескопа на кораба планетата беше бляскаво петно с едва забележим диаметър.

Аркадия седеше с кръстосани крака в единственото удобно кресло. Носеше памучни панталони и не твърде широка риза, които принадлежаха на Хомир. Собственият й по-женствен гардероб бе изпран и изгладен за приземяването.

— Знаеш ли, ще пиша исторически романи — каза тя. Беше съвсем доволна от пътуването. Чичо Хомир нямаше нищо против да я слуша и това правеше разговора много по-приятен, когато можеш да говориш на интелигентен човек, който се отнася сериозно към онова, което казваш.

— Чела съм много книги — продължи тя — за всички велики хора в историята на Фондацията. Като Селдън, Хардин, Малоу, Девърс и останалите. Дори съм изчела повечето от произведенията ти за Мулето, само че не са много забавни онези пасажи, в които Фондацията губи. Не би ли предпочел да се занимаваш с история, в която са изпуснати глупавите трагични периоди!

— Да, наистина — увери я сериозно Мун. — Но няма да е честна история, нали Аркадия? Няма да достигнеш академична почит, ако не излагаш цялата истина.

— О, пфу! Кой го е грижа за академично уважение? — Намираше го за възхитителен. Цели дни не пропускаше да я назовава Аркади. — Моите романи ще бъдат интересни, ще се разпродават и ще станат знаменити. Каква е ползата да пишеш книги, ако те не се продават и не станеш знаменитост? Не искам да ме познават само някои стари професори. А всички.

При тази мисъл очите й потъмняха от удоволствие и тя се намести по-удобно.

— Всъщност, веднага щом успея да накарам татко да ми разреши, ще посетя Трантор, за да събера материал за Първата Империя. Родена съм на Трантор. Знаеше ли го?

Беше му известно, но каза:

— Така ли? — и вмъкна подходяща доза изненада в гласа си. Бе възнаграден с нещо средно между лъчезарна и предвзета усмивка.

— Аха, баба ми… знаеш, Байта Даръл, чувал си за нея… веднъж била на Трантор с дядо ми. Всъщност там възпрели Мулето, когато цялата Галактика се била изправила на пръсти, и щом се оженили, баща ми и майка ми също отишли в столицата. Там съм била родена. Дори съм живяла там, докато мама умряла, само че тогава съм била само на три години и не помня много. Ходил ли си на Трантор, чичо Хомир?

— Не, не съм — облегнат на студения корпус, той я слушаше лениво. Калгън беше доста близо и усети отново да го обзема безпокойство.

— Не е ли просто най-романтичният свят? Баща ми разправя, че при Станел V на него е имало повече хора, отколкото сега на десет свята. Твърди, че бил огромна планета от метал — един голям град, който е бил столица на цялата Галактика. Показвал ми е снимки, които е правил на Трантор. Сега всичко е в развалини, но все още е изумителен. Просто умирам да го видя отново. Всъщност… Хомир!

— Да!

— Защо не отидем там, след като свършим с Калгън?

Върху лицето му отново се появи тревожен израз.

— Какво? Не започвай пак с такива предложения. Тук сме по работа, не за удоволствие. Не го забравяй.

— Но и това ще бъде работа! — изписка тя. — На Трантор сигурно има огромно количество информация. Не мислиш ли?

— Не — той се изправи на крака, — А сега остави компютъра на мира. Трябва да направим последния скок и после можеш да седнеш обратно. — При тези думи той си помисли, че все пак приземяването имаше и една добра страна: повече нямаше да му се наложи да спи върху палтото си на металния под.

Изчисленията не бяха сложни. „Космическият навигационен справочник“ обясняваше ясно маршрута „Фондацията — Калгън“. Настъпи мигновеното трепване на извънвремевото преминаване през хиперпространството и последната светлинна година остана зад тях.

Сега слънцето на Калгън си беше истинско слънце — голямо, ярко и жълтеникавобяло; не се виждаше през илюминаторите, които се бяха затворили автоматично на сгряната от него страна.

Калгън отстоеше на едно преспиване разстояние.

12. Владетелят

От всички светове в Галактиката Калгън несъмнено имаше най-забележителната история. Например развитието на планетата Терминус следваше почти непрекъснат възход. А на Трантор, на времето столица на Галактиката — почти непрекъснат упадък. Но Калгън…

Най-напред два века, преди да се роди Хари Селдън, Калгън си бе спечелил слава като свят на забавленията в Галактиката. Беше свят на забавленията в смисъл, че бе направил от тях индустрия — при това изключително доходна.

И стабилна. Най-солидната индустрия във Вселената. Когато цялата Галактика постепенно загина като цивилизация, върху Калгън не падна нито едно перце от катастрофата. Независимо как се променяха икономиката и социологията в съседните сектори на Галактиката, винаги оставаше един елит, а характерна черта на елита е, че постоянно разполага със свободно време — нещо като разкош, подобаващ на един елит.

Ето защо Калгън обслужваше последователно и успешно хилавите и напарфюмирани контета от имперския двор с техните блестящи и похотливи дами, грубите и хрипливи военачалници, които с желязна ръка управляваха световете, покорили с кръв, и разюзданите им и сладострастни мадами, както и въздебелите и луксозно облечени бизнесмени от Фондацията с техните натруфени и престъпни любовници.

Не се правеше никаква разлика, защото всички те имаха пари. И тъй като Калгън обслужваше всички и не изключваше никого; понеже стоката му винаги се търсеше; и защото притежаваше мъдростта да не се намесва в ничия политика и да не се забърква в проблемите на законността на никого, той процъфтяваше, когато нищо друго не се радваше на успех, и оставаше тлъст, когато всички други слабееха.

Но само преди Мулето. Сетне той също се покори на владетел, неотзивчив към забавленията или каквото и да било освен завоеванията. За него всички планети бяха еднакви, дори Калгън.

Така че в продължение на едно десетилетие Калгън се озова в странната роля на галактическа столица и метреса на великата Империя след края й.

После със смъртта на Мулето, внезапна като загасянето на свещ, настъпи упадък. Фондацията се разпадна. А с нея и след нея и остатъкът от владенията на Мулето. Петдесет години по-късно беше останал само обърканият спомен за онова кратко време на могъщество, подобно на опиумна пустота. Калгън никога не се възстанови напълно. Не успя да се върне към състоянието си на свят на нехайното удоволствие, какъвто бе бил, защото краткият период на властване не отпуска напълно хватката си. Вместо това живя последователно под управлението на няколко мъже, които Фондацията наричаше владетели на Калгън, но те самите се величаеха като Първи Гражданин на Галактиката по подражание на единствената титла на Мулето и които поддържаха измислицата, че също са велики завоеватели.

Настоящият владетел на Калгън беше на поста си от пет месеца. Бе го поел поради положението си като главнокомандващ флотата на планетата и поради прискърбната липса на предпазливост от страна на предишния владетел. Но никой на Калгън не беше достатъчно глупав, за да се занимава твърде дълго или отблизо с въпроса за законността му. Подобни неща се случваха и беше най-добре да се приемат безкоментарно.

Все пак такъв вид на оцеляване на най-приспособените в допълнение на това, че даваше предимство на жестокостта и злото, понякога допускаше и способността да се излезе напред. Но лорд Стетин беше достатъчно компетентен и с него трудно се работеше.

Не му беше лесно на негово превъзходителство министър-председателя, който с изумителна непредубеденост бе служил на последния владетел също така добре, както и на сегашния. И ако би живял достатъчно дълго, би служил също така усърдно и на следващия.

Не беше лесно и на лейди Калия, която беше за Стетин нещо повече от приятел и нещо по-малко от съпруга.

Тази вечер тримата бяха сами в личните покои на лорд Стетин. Първия Гражданин, обемист и блестящ в адмиралската униформа, която предпочиташе, се мръщеше от нетапицирания стол, на който седеше вдървено като пластмасата, от която беше направен. Министър-председателят му Лев Мейрус стоеше срещу него с празен незаинтересован поглед и дългите му нервни пръсти поглаждаха разсеяно дълбоката бръчка, която извиваше от кривия му нос по слабата, хлътнала буза и стигаше до обраслата със сиви косми брадичка. Лейди Калия се беше разположила грациозно в дълбоката мъхеста покривка на едно канапе и пълните й устни потрепваха леко в неволно цупене.

— Сър — поде Мейрус (това беше единственото обръщение към владетел с титлата Първи Гражданин), — липсва ви известно разбиране за непрекъснатия ход на историята. Вашият живот с неговите огромни промени ви кара да мислите, че и ходът на цивилизацията също се поддава на внезапни скокове. Но не е така.

— Мулето доказа обратното.

— Но кой може да следва неговите крачки?! Спомнете си, че той беше нещо повече от човек. А и не успя напълно.

— Пучи — изскимтя лейди Калия внезапно и се сви при разгневения жест на Първия Гражданин.

— Не ме прекъсвай, Калия — каза грубо лорд Стетин. — Мейрус, уморих се от бездействие. Моят предшественик прекара живота си в усъвършенстване на флотата и я превърна в добре настроен уред, който няма равен на себе си в Галактиката. И умря, като превъзходната машина бездействаше. Трябва ли и аз да продължавам така? Аз, един флотски адмирал? Колко време ще мине, преди машината да ръждяса? Засега тя изсмуква хазната и не дава нищо в замяна. Офицерите й копнеят за завоевания, а войниците за плячка. Цял Калгън желае връщането на Империята и славата. В състояние ли си да го разбереш?

— Това са само думи, но аз схващам какво имате предвид. Завоевания, плячка, слава — приятни, когато ги получаваш, но процесът на придобиването им често е рискован и винаги неприятен. Първоначалното прекрасно опиянение може да не трае дълго. И в течение на цялата история никога не е било разумно да се напада Фондацията. Дори Мулето щеше да е по-умен, ако се беше въздържал…

В сините празни очи на лейди Калия имаше сълзи. Напоследък Пучи едва я забелязваше и този път, когато й беше обещал вечерта да бъде нейна, този ужасен посивял мъж, който винаги гледаше през, а не в нея, се бе довлякъл. А Пучи го бе приел. Но тя не смееше нищо да каже, уплаши се дори от риданието, което неволно се изтръгна от нея.

Ето че сега Стетин говореше с гласа, който тя мразеше — груб и нетърпелив.

— Ти си роб на далечното минало — продължи той. — Фондацията е голяма по обем и население, но хората й не са здраво свързани и ще се разпадне от първия удар. Понастоящем заедно ги задържа само инерцията, която съм достатъчно силен да разбия. Ти си хипнотизиран от доброто старо време, когато само Фондацията е притежавала атомна мощ. Те са успели да избегнат последните удари на умиращата Империя и после са били изправени само пред безмозъчната анархия на военните диктатори, които пресрещали атомните съдове на Фондацията с негодни кораби и реликви.

Но Мулето, драги Мейрус, промени това. Той разпространи знанията, които Фондацията пазеше само за себе си, из половината Галактика и научният монопол изчезна завинаги. Можем да се справим с тях.

— А Втората Фондация? — попита хладнокръвно Мейрус.

— А Втората Фондация? — повтори също така спокойно Стетин. — Знаеш ли какви са намеренията й? Бяха й необходими десет години, за да спре Мулето, ако наистина тя е била факторът, в което някои се съмняват. Нима не ти е известно, че доста от психолозите и социолозите на Фондацията са на мнение, че Селдъновият план е бил напълно разстроен още по времето на Мулето? Ако Планът е провален, тогава съществува вакуум, който аз бих могъл да запълня не по-зле от всеки друг.

— Познанията ни по тези проблеми не са достатъчно големи, за да оправдаят риска.

— Нашите познания може би, но на планетата имаме посетител от Фондацията. Знаеше ли го? Някой си Хомир Мун, който, както разбирам, е писал статии за Мулето и е изразил мнението, че Селдъновият план вече не съществува.

Министър-председателят кимна.

— Чух за него или поне за трудовете му. Какво иска?

— Моли за разрешение да влезе в двореца на Мулето.

— Така ли? Разумно ще бъде да му се откаже. Никога не е препоръчително да се нарушават суеверията, с които е привикнала планетата.

— Ще го обмисля и ще говорим отново.

Мейрус се поклони и излезе.

— Сърдиш ли ми се, Пучи? — попита сълзливо лейди Калия.

Стетин се нахвърли върху нея.

— Не съм ли ти казвал никога да не ме наричаш с това смешно име в присъствието на други хора?

— Ти го харесваше.

— Вече не и да не се случва повече!

Той я загледа мрачно. За него беше загадка защо я търпи напоследък. Беше мекотело с празна глава, приятна при допир, с лесно поддаващи се на влияния чувства, удобен аспект на трудния му живот. Но дори и тази привързаност започваше да го уморява. Тя си мечтаеше за сватба, да стане Първа дама.

Смешно!

Подхождаше му, докато той беше само адмирал, но сега, в качеството му на Първи Гражданин и бъдещ завоевател, се нуждаеше от нещо повече. Трябваха му наследници, които да обединят бъдещите владения, нещо което Мулето никога не бе имал и поради това Империята не бе надживяла странния му нечовешки живот. Той, Стетин, имаше нужда от някой от известните исторически родове на Фондацията, с който би могъл да обединява династии. Запита се раздразнително защо да не се отърве още сега от Калия. Нямаше да е трудно. Щеше да похленчи малко… Отхвърли мисълта. Понякога и тя си имаше качества. Калия си възвръщаше доброто настроение и се съживяваше. Влиянието на Сивата брада си бе отишло, а гранитното лице на нейния Пучи се смекчаваше. Тя се изправи с едно плавно движение и почти се преля към него.

— Нали няма да ми се караш?

— Не! — той я потупа разсеяно. — А сега поседи тихичко за малко. Искам да помисля.

— За човека от Фондацията ли?

— Да.

— Пучи? — последва пауза.

— Какво?

— Пучи, ти каза, че мъжът води със себе си едно малко момиче, помниш ли? Мога ли да го видя, когато дойде? Никога…

— А защо си мислиш, че искам да доведе със себе си хлапачката? Да не би моята зала за аудиенции да е начално училище? Престани с глупостите си, Калия.

— Но аз ще се погрижа за нея, Пучи. Дори не трябва да се занимаваш с нея. Просто почти никога не виждам деца, а знаеш колко ги обичам.

Изгледа я ехидно. Никога не се отказваше от този подход. Тя обичаше деца, тоест неговите деца, неговите законни деца, с други думи — женитба. Изсмя се.

— Тази твоя хлапачка — каза той — е голяма — на четиринайсет или петнайсет години. Вероятно е висока колкото теб.

Калия изглеждаше съкрушена.

— Е, не може ли все пак? Ще ми разкаже за Фондацията. Знаеш, че винаги съм искала да отида там. Дядо ми е бил човек на Фондацията. Няма ли някога да ме заведеш там, Пучи?

Стетин се усмихна при тази мисъл. Може би щеше да я заведе, като завоевател. Благоразположението, което го изпълни при мисълта, се почувства в думите му.

— Добре, добре. Можеш да се срещнеш с момичето и да си говориш с него за Фондацията, колкото си искаш. Но далеч от мен, разбра ли?

— Честна дума, няма да те безпокоя. Ще я поканя в собствените си покои. — Отново се почувства щастлива. Напоследък рядко й позволяваха да върши каквото пожелае. Обгърна врата му с ръце и след кратко колебание усети сухожилията му да се отпускат, а голямата глава кротко легна на рамото й.

13. Дамата

Аркадия тържествуваше. Как се бе променил животът, откакто Пелеас Антор бе опрял глуповатото си лице в нейния прозорец — и само защото бе имала куража да направи каквото трябваше!

Ето че беше на Калгън. Ходи в прословутия Централен Театър — най-големият в Галактиката — и видя лично някои от певците, които бяха прочути дори в далечната Фондация. Беше пазарувала сама из „Цветната пътека“, модния център на най-веселия свят в космоса. И сама бе избирала, защото Хомир въобще нищо не разбираше от всичко това. Продавачките не възразяваха срещу дългите блестящи рокли с вертикални плохи, които я правеха да изглежда толкова висока, а валутата на Фондацията купуваше много, много неща. Хомир й даде банкнота от десет кредита и когато я смени в калгънди получи страхотно дебела пачка.

Дори си бе сменила прическата — полукъса отзад с две блестящи къдрици над всяко слепоочие. И така бяха обработили косата й, че тя изглеждаше още по-златиста — просто светеше.

Но сега-засега това беше най-доброто. Вярно, палатът на лорд Стетин не беше толкова голям и пищен като театрите или загадъчен и архаичен като стария дворец на Мулето, от който бяха видели единствено самотните кули при полета им над планетата, но представете си — истински лорд! Изпадаше в екстаз от славата му.

И не само това. Беше лице в лице с любовницата му. Аркадия изписа с главни букви думата в съзнанието си, защото знаеше ролята, която подобни жени бяха играли в историята; известни й бяха техните сила и обаяние. Всъщност често си бе мислила, че и тя би могла да е могъщо и чаровно същество, но някак си любовниците точно тогава не бяха на мода във Фондацията и освен това, ако въобще станеше въпрос, баща й вероятно нямаше да й разреши.

Разбира се, лейди Калия не оправдаваше представата на Аркадия за подобна роля. От една страна, беше по-скоро пълничка и въобще не изглеждаше порочна и опасна. Някак само посърнала и късогледа. При това гласът й беше писклив, а не гърлен, и…

— Искате ли още чай, детето ми? — попита Калия.

— Ще взема още една чаша, благодаря ви, Ваша милост — а не беше ли „Ваше височество“? Аркадия продължи със снизходителността на познавач: — Перлите, които носите, са прекрасни, миледи — (само „миледи“ изглежда беше най-добре.)

— О, така ли мислите? — Калия сякаш изпитваше удоволствие. Свали ги и ги остави да се полюляват с млечната си белота. — Бихте ли ги взели? Ако искате, можете да ги получите.

— Ох, господи… Наистина ли… — тя ги видя в ръката си, после ги отблъсна тъжно. — Татко няма да одобри.

— Няма да му харесат перлите ли? Но те са много красиви.

— Няма да му хареса, ако ги взема, искам да кажа. Твърди, че не бива да се приемат скъпи подаръци от други хора.

— Така ли? Но… тези са ми подарък от Пу… от Първия Гражданин. Нима е било нередно, как предполагаш?

— Нямах предвид… — Аркадия се изчерви. Но Калия се бе уморила от тази тема. Тя пусна перлите на пода и каза:

— Готвехте се да ми говорите за Фондацията. Моля ви, разправяйте.

И Аркадия внезапно се затрудни. Какво можеше да се разкаже за един до сълзи отчайващо скучен свят? За нея Фондацията беше крайградска зона, удобен дом, досадната необходимост от образование, безинтересната вечност на един спокоен живот.

— Предполагам, че е същата, каквато я виждате във филмокнигите — поде тя несигурно.

— Гледате ли филми-книги? Заболява ме главата, когато се опитвам. Но, знаете ли, обичам любовни видеофилми за вашите търговци. Такива едри, диви мъже! Винаги е толкова възбуждащо. Вашият приятел господин Мун от тях ли е? Не изглежда достатъчно див. Повечето търговци имат бради и силни басови гласове и са толкова властни спрямо жените… не мислите ли така?

Аркадия се усмихна безжизнено.

— Те са само част от историята, миледи. Имам предвид, че когато Фондацията е била млада, търговците са били първите изследователи, разширявали са границите и са носели цивилизованост в останалите райони на Галактиката. Учихме всичко това в училище. Но онова време е отминало. Вече нямаме търговци — само корпорации и други подобни.

— Наистина ли? Колко жалко. Тогава какво прави господин Мун? Искам да кажа, щом като не е търговец?

— Чичо Хомир е библиотекар.

Калия постави ръка пред устата си и се изкиска.

— Искате да кажете, че се грижи за филмокниги? О, божичко! Изглежда толкова глупаво възрастен мъж да се занимава с подобно нещо!

— Той е много добър библиотекар, миледи. Във Фондацията ценят високо такова занимание. — Аркадия остави дъгоцветната чаена чаша върху покритата с матов метал повърхност на масата. Домакинята прояви загриженост.

— Но, мило дете, не исках да ви засегна. Той сигурно е много интелигентен човек. Познах го по очите му, веднага щом го видях. Те бяха толкова… толкова интелигентни. Трябва да е и много храбър, щом иска да види двореца на Мулето.

— Храбър ли? — Аркадия потръпна от своята прикрита осведоменост.

Точно това чакаше. Интрига! Интрига! С пълно безразличие, като се взираше в края на палеца си, попита:

— Защо трябва човек да е смел, за да пожелае да види двореца на Мулето?

— Не знаете ли? — очите на Калия се разшириха и тя сниши глас. — Той е прокълнат. Когато умрял, Мулето наредил никой да не влиза в него, преди да се основе Галактическата империя. Никой на Калгън не би се осмелил да стъпи дори в парка му.

Аркадия обмисляше чутото.

— Но това е суеверие…

— Не го казвайте — Калия явно се измъчваше. — Пучи винаги го твърди. Ала казва, че е полезно да се разправя, че не е така, за да укрепва властта си над хората. Само че съм забелязала, че и той никога не е влизал. Нито пък Талос, който беше Първи Гражданин преди Пучи. — Порази я някаква мисъл и тя отново прояви остро любопитство. — Но защо господин Мун иска да види двореца?

И точно тук внимателно разработеният план на Аркадия можеше да се задейства. От книгите, които беше чела, знаеше много добре, че любовницата на владетеля е действителната сила зад трона, че тя е същинският източник на влияние. Поради това, ако чичо Хомир не успееше с лорд Стетин — а тя беше уверена в това, — Аркадия трябваше да оправи провала с помощта на лейди Калия. За нея тя наистина беше нещо като ребус.

Въобще не изглеждаше умна. Но нали цялата история доказваше…

— Има причина, миледи — поде тя, — но ви моля да я запазите в тайна!

— Заклевам се — отвърна Калия, като направи съответния жест над меката, издута белота на гръдта си.

Мислите на Аркадия течаха поне едно изречение пред думите й.

— Знаете ли, чичо Хомир е голям познавач на Мулето. Писал е много книги за него и смята, че цялата история на Галактиката се е променила, откакто Мулето е победил Фондацията.

— О, божичко!

— Той мисли, че Планът на Селдън…

Калия плесна с ръце.

— Зная за Плана на Селдън. Видеофилмите за търговците са винаги все за този План. Предполага се нещата така да се подредят, че Фондацията винаги да печели. Науката има нещо общо с това, но никога не разбирам какво точно. Винаги ме обзема безпокойство, когато се налага да слушам обяснения. Но продължавайте, скъпа. Когато вие обяснявате е различно. Всичко започва да изглежда толкова ясно…

— Е — продължи Аркадия, — не разбирате ли, че когато Фондацията е била победена от Мулето, Селдъновият план се е провалил и оттогава не действа. Тогава кой ще създаде втората Империя?

— Втората Империя ли?

— Да, някой ден тя трябва да бъде основана, но как? Това е проблемът, нали разбирате? А съществува и Втората Фондация.

— Втората Фондация ли? — Калия се обърка напълно.

— Да, те планират историята, която следва стъпките на Селдън. Те са спрели Мулето, защото се е появил преждевременно, обаче сега вероятно подкрепят Калгън.

— Защо?

— Защото сега Калгън може да предложи най-добрата възможност да стане ядро на нова Империя.

Изглежда лейди Калия неясно схвана това.

— Искате да кажете, че Пучи ще създаде нова Империя?

— Не може да се твърди със сигурност. Чичо Хомир мисли така, но ще трябва да се видят архивите на Мулето, за да се установи окончателно.

— Всичко това е прекалено сложно — изрече със съмнение лейди Калия.

Аркадия се предаде. Беше направила всичко по силите си.

Лорд Стетин беше доста разярен. Срещата с мекушавия мъж от Фондацията премина без никаква полза. Дори по-зле — беше разстройваща. Да си абсолютен владетел на двадесет и седем свята, да притежаваш най-голямата военна машина в Галактиката, да имаш в себе си най-силната амбиция и да разговаряш за глупости с някакъв си антиквар!

По дяволите!

Трябваше да наруши обичаите на Калгън, така ли? Да позволи да се плячкосва дворецът на Мулето, за да може този глупак да напише още една книга? За каузата на науката?! Свещената наука! Велика Галактико! Нима трябваше да му се хвърлят в лицето най-сериозно такива лозунги? Освен това — кожата му се наежи леко — съществуваше и проклятието. Самият той не вярваше в него. Никой интелигентен човек не го взимаше на сериозно. Но ако не го зачетеше, трябваше да е заради по-добра кауза, отколкото афишираната от оня глупак.

— Какво искаш пък ти? — сопна се той и лейди Калия се присви видимо на прага.

— Зает ли си?

— Да. Зает съм.

— Но тук няма никой, Пучи. Не мога ли да поговоря с теб поне за минутка?

— О, Галактико! Какво искаш? Побързай.

Тя започна да заеква.

— Малкото момиче ми каза, че отиват в двореца на Мулето. Помислих, че можем да ги придружим. Вътре сигурно е разкошно.

— Тя ли ти каза? Е, няма да отидат, а и ние няма да ги придружим. А сега върви да си гледаш работата. Дотегна ми от теб.

— Но, Пучи, защо не? Няма ли да им разрешиш? Малкото момиче каза, че ти ще основеш Империя!

— Пет пари не давам какво казва… Какво, какво? — той пристъпи към Калия и я хвана толкова здраво над лакътя, та чак пръстите му потънаха в меката плът. — Какво каза?!?

— Боли ме! Не мога да си спомня, докато ме гледаш така.

Той я пусна и известно време тя напразно разтриваше червените си белези. Изскимтя.

— Малкото момиче ме накара да обещая, че няма да разправям…

— Ужасно… Кажи ми. Веднага!

— Е, тя рече, че Планът на Селдън бил променен и че някъде друга Фондация уреждала да те накара ти да създадеш Империя. Това е всичко. Разказа, че господин Мун е много голям учен и че в двореца на Мулето ще се открият доказателства за всичко това. Ето какво ми разправи. Сърдиш ли се?

Но Стетин не отговори. Забързано излезе от стаята, а кравешките очи на Калия тъжно гледаха подире му. Преди да изтече и час, бяха издадени две заповеди с официалния печат на Първия Гражданин. С едната петстотин линейни кораба се изпращаха в космоса за — както официално се твърдеше — „военни маневри“. А другата целеше като ефект да хвърли в пълно недоумение един човек.

Когато втората заповед стигна до него, Хомир Мун преустанови подготовката за излитане. Разбира се, беше официално разрешение да влезе в двореца на Мулето. Той го изчете и препрочете без никаква радост.

Но Аркадия беше възхитена. Знаеше какво се е случило. Или поне така си мислеше.

14. Безпокойство

Поли сервира закуската на масата, като не откъсваше поглед от настолния рекордер на новини, който кротко изхвърляше днешните бюлетини. Лесно го правеше с едно око, без да губи сръчността си. Тъй като цялата храна беше стерилно пакетирана в контейнери, които служеха за еднократно употребяеми готварски съдове, задълженията й по закуската се състояха само да избере менюто и след това да изхвърли остатъците.

Цъкна с език заради онова, което видя, и тихо изохка, като си спомни нещо.

— Ох, хората са толкова порочни — рече тя, а в отговор Даръл само се покашля.

Гласът й придоби високия дрезгав тон, който автоматично възприемаше, когато се готвеше да оплаква злините на света.

— Защо ония ужасни калгънци — тя наблегна на последната сричка и я проточи — постъпват така? Човек би помислил, че ще ни оставят на мира. Ама не, само неприятности, все неприятности. Погледнете заглавията. „Тълпата се бунтува пред консулството на Фондацията“. О, ако само можех да им кажа какво мисля. Те просто не помнят, доктор Даръл, изфирясала е паметта им. Върнете се към последната война, след като Мулето умря — разбира се, тогава бях малко момиче, — ех, какви неприятности и тревоги! Моят чичо бе убит, и то само на двайсет години, а имаше бебе, момиче. Все още си го спомням. С руса коса и трапчинка на брадичката. Някъде пазя триизмерна фотография от него… А сега бебето му има собствен син във флотата и е много възможно, ако се случи нещо…

Тогава действаха патрули срещу бомбардировки и всички стари мъже взимаха поред участие в стратосферната отбрана — представям си какво ли биха могли да направят, ако калгънците бяха стигнали до тук. Майка ни разправяше на нас, децата, за хранителните дажби, цените и данъците. Човек едва е успявал да свърже двата края…

Бихте помислили, че ако имаха разум, хората никога нямаше да пожелаят да започнат отново, просто нямаше да имат нищо общо с подобни събития. Но предполагам, че не обикновените хора го правят, дори калгънците сигурно биха предпочели да си седят у дома при семействата, а не да се мотаят из корабите и да ги убиват. Виновен е оня ужасен човек Стетин. Чудо е, че оставят такива хора да живеят. Той уби оня старец… как бе казваше… Талос, а сега му се е приискало да стане господар на всичко.

И не зная защо иска да се бис с нас. Неизбежно ще загуби, както става с всички. Вероятно е в Плана, но понякога си мисля, че трябва да е порочен тоя план, щом в него има толкова сражения и убийства, макар да не мога да кажа нищо срещу Хари Селдън, който, сигурна съм, знае повече от мен и вероятно съм глупачка, за да го оспорвам. А и другата Фондация е не по-малко отговорна. Те биха могли да спрат Калгън още сега и да оправят всичко. И без това накрая ще го сторят и човек би помислил, че ще се заемат, преди да бъдат нанесени щети…

— Каза ли нещо, Поли? — вдигна очи доктор Даръл.

Очите на Поли се разшириха и после се присвиха.

— Нищо, докторе, нищо. Нямам какво да кажа. Човек би могъл по-скоро да се задуши в тая къща, отколкото да изрече и една дума. Само върши това, върши онова, но опитай се да издумаш нещо… — и тя излезе кипнала от яд.

Напускането и направи на Даръл толкова малко впечатление, колкото и приказките й.

Калгън! Глупости! Чисто физически неприятел! Такива като него винаги бяха побеждавани.

И все пак не можеше да се избяга от настоящата криза. Преди седем дни кметът го бе помолил да стане администратор на Отдела за изследвания и развитие. Беше обещал днес да отговори. Е…

Размърда се неспокойно. Защо именно той? Не можеше ли да откаже? Щеше да изглежда необичайно, а не смееше да постъпи странно. Всъщност какво го интересуваше Калгън? За него имаше само един враг. И винаги бе съществувал единствено той.

Докато беше жива жена му, беше доволен само да отлага задълженията, да се крие. Онези дълги спокойни дни на Трантор с руините на миналото около тях! Тишината на разрушения свят и пълната забрава!

Но тя почина. Едва пет години минаха оттогава, но той разбра, че може да живее, само като се бори срещу неясния и страхотен противник, който го бе лишил от мъжкото му достойнство, като управляваше съдбата му. Това правеше живота нещастна борба срещу предопределен край, превръщаше целия свят в омразна и смъртоносна игра на шах.

Наречете я пречистване — самият той й даваше това име, но борбата придаваше смисъл на живота му.

Най-напред в университета Сантани, където се бе присъединил към доктор Клайзе… Бяха добре преживени пет години.

Но Клайзе беше само събирач на данни. Не можеше да успее в истинската цел. А когато Даръл почувства със сигурност, че е така, разбра, че е време да го напусне.

Клайзе може и да е действал тайно, но сигурно е имал хора, които са работили за него и с него. Имаше пациенти, чиито мозъци е изследвал. Един университет го подкрепяше. Всичко това са били слабости.

Клайзе може да е действал тайно, но сигурно е имало хора, които са били наясно. Разделиха се като врагове. Това беше добре, така се налагаше. Трябваше той да напусне като предал се — в случай че някой ги следи.

Докато Клайзе изготвяше графики, Даръл изследваше математически понятия, съхранявайки ги в съзнанието си. Клайзе работеше с много хора, Даръл — сам. Клайзе в университет, Даръл в тихия си крайградски дом.

И почти беше постигнал успех.

Всеки член на Втората Фондация преставаше да бъде обикновено човешко същество, когато ставаше дума за мозъка му. Най-умният физиолог, най-изкусният неврохимик можеха да не забележат нищо, но разликата трябваше да съществува. И тъй като беше в съзнанието, точно там трябваше да е разпознаваема.

Да вземем човек като Мулето — нямаше съмнение, че хората от Втората Фондация притежаваха неговите способности, независимо дали са им дадени или са придобити — с умението му да разпознава и да управлява човешките чувства, за да се изведе от тях необходимата електронна верига и от там да се извлекат последните подробности чрез енцефалограмата, на която това не можеше да не се открие.

А сега Клайзе се бе върнал в живота му в лицето на неговия пламенен почитател и ученик Антор.

Лудост. Лудост! С неговите графики и таблици на хора, които са били обработвани. Още преди години се бе научил да ги разкрива и каква полза имаше? Искаше ръката, а не инструмента. Въпреки това трябваше да се съгласи да се присъедини към Антор, тъй като това беше по-прикритият начин на действие.

А пък сега щеше да стане администратор на Отдела за изследвания и развитие. Това беше по-нормалният начин! Така той съхраняваше своята „конспирация в конспирацията“. Мисълта за Аркадия го подразни за миг и той я отхвърли с потръпване. Ако го бяха оставили на мира, това никога нямаше да се случи. Ако беше оставен на мира, никой никога нямаше да изпадне в опасност, освен самият той. Ако го бяха оставили…

Усети у него да се надига гняв — срещу мъртвия Клайзе, живия Антор и добронамерените глупаци…

Е, тя можеше да се грижи добре за себе си. Беше доста зряло момиче.

Можеше добре да се погрижи за себе си!

Нещо му го нашепваше в съзнанието…

Но дали наистина беше в състояние?

В момента, когато доктор Даръл си повтаряше печално, че може, тя седеше в студено строгата приемна пред Изпълнителния кабинет на Първия Гражданин на Галактиката. Седеше там от половин час и погледът й се плъзгаше по стените. Когато влезе с Хомир Мун, на вратата стояха двама въоръжени пазачи. По друго време ги нямаше.

Сега беше сама, но усещаше враждебността дори на мебелировката в помещението. И то за първи път.

А защо беше така?

Хомир бе влязъл при лорд Стетин. Нима това не беше в реда на нещата?

Ядоса се. В подобни положения във филмите-книги и видеофилмите главният герой предвиждаше завършека, биваше подготвен за него, а тя… тя само си седеше тук. Всичко би могло да се случи. Всичко! А тя просто си седеше.

Я, да се върне назад, да си припомни… Може би нещо ще й дойде наум.

В продължение на две седмици Хомир бе почти живял в двореца на Мулето. Веднъж, с разрешение на Стетин, я бе взел със себе си. Сградата беше голяма и мрачно сериозна, отдръпнала се от досега с живота, за да спи с отекващите си спомени, и отвръщаше на стъпките с глух тътен или със звучно дрънчене. Не я хареса.

Къде по-добри бяха големите, весели булеварди на столицата, театрите и спектаклите на свят, доста по-беден от Фондацията, но който въпреки това изразходваше повечето от богатството си за показ.

Хомир се връщаше вечер, изпълнен със страхопочитание.

— За мен това е свят на мечтите — прошепваше той. — Ако можех само да разбия двореца камък по камък, слой по слой до основите му! Да можех да го отнеса на Терминус… Какъв музей щеше да стане!

Изглежда бе изгубил първоначалната си неохота. Сега бе вече изпълнен с желание, гореше. Аркадия разбра това по един сигурен признак: през този период той почти никога не заекваше.

— Има извлечения — подметна й той по едно време — от докладите на генерал Притчър…

— Зная за него. Бил е ренегат от Фондацията, претърсил Галактиката, за да намери Втората Фондация, нали?

— Не точно ренегат. Аркади. Мулето го „покръстил“.

— О, същото е.

— Велика Галактико! Претърсването, което спомена, е било безнадеждна задача. В оригиналните документи на Селдъновата конвенция, с които са били създадени и двете фондации преди петстотин години, само веднъж се споменава Втората Фондация. Пише, че разположението й е „в другия край на Галактиката, в Звездокрай“. Това е единственото, от което Мулето и Притчър е трябвало да започнат. Не са разполагали с метод да разпознаят Втората Фондация, дори и да я бяха намерили. Каква лудост!

— Имат архиви — той говореше на себе си, но Аркадия го слушаше жадно, — които обхващат близо хиляда свята, само че броят на световете, които е могло да се изследват, трябва да е бил по-скоро милион. Ние не сме в по-добро положение…

Аркадия го прекъсна загрижено със силно шъткане.

Хомир замръзна и бавно се съвзе.

— Да не говорим — измърмори той.

А сега чичо Хомир беше при лорд Стетин, Аркадия чакаше отвън сама и чувстваше сърцето й да се свива без никаква причина. И това бе по-страшно от всичко друго. Че нямаше видима причина.

От другата страна на вратата Хомир Мун също плуваше в море от желе. Полагаше отчаяни усилия да не заеква и, разбира се, в резултат едва успяваше да изговори две ясни думи.

Лорд Стетин беше в парадна униформа, висок 195 сантиметра, с големи челюсти и сурова уста. Свитите му арогантни юмруци подчертаваха със сила фразите му.

— Е, имахте на разположение две седмици и идвате при мен с празни приказки. Хайде, сър, кажете ми най-лошото. Дали флотата ми няма да бъде разбита на пух и прах? Дали ще трябва да се бия с призраците от Втората Фондация, както и с хората от Първата?

— Пов… повтарям, милорд, че не съм ясно… ясновидец. Просто съм на… напълно объркан.

— Или възнамерявате да се върнете, за да предупредите съгражданите си? По дяволите с вашите комедии! Искам да ми кажете истината или ще я измъкна от вас заедно с половината ви вътрешности.

— Говоря ви ис… истината само и ви моля да си спом… спомните, ми… милорд, че съм гражданин на Фондацията. Нн… не можете нищо да ми сторите, без да пожънете повече, отколкото ви е нужно.

Владетелят на Калгън се изсмя гръмогласно.

— Заплахи за уплашени деца! Ужасии, с които ще стреснете някой идиот. Хайде, господин Мун, проявих достатъчно търпение спрямо вас! Слушах ви двайсет минути, докато ми дрънкахте с подробности отегчителните глупости, които сигурно са ви стрували доста безсънни нощи, докато ги съчините. Усилията ви са били напразни. Зная, че сте тук не само, за да се ровите в мъртвата пепел на Мулето и да се греете на жаравата, която откриете — дошли сте за нещо повече от онова, което признавате. Не е ли вярно?

В този миг Хомир не би могъл по-успешно да прикрие изписания в очите му страхотен ужас, освен като почти спре да диша. Лорд Стетин го забеляза и тупна по рамото човека от Фондацията така, че той и столът, на който седеше, се разлюляха от удара.

— Добре. А сега нека бъдем откровени. Вие разследвате Плана на Селдън. Известно ви е, че вече е невалиден. Знаете може би, че аз сега съм неизбежният победител — аз и наследниците ми. Хайде, накрая ще бъдете възнаграден, ще получите достоен дял от плячката! Какво ще търсите във Фондацията? Може би очаквате да се предотврати неизбежното поражение? Да се удължи войната? Или изпитвате само патриотичното желание да умрете за вашата родина?

— А… аз… — накрая Мун се задави от заекване и млъкна. От устата му не успяваше да излезе нито дума.

— Ще останете тук — заяви владетелят на Калгън самоуверено. — Нямате избор. Почакайте… — сети се за нещо, което почти бе забравил, — научих, че племенницата ви е от семейството на Байта Даръл.

Хомир изненадано изрече:

— Да — в този миг не можеше да разчита на себе си да каже нищо, освен истината.

— То е забележително семейство във Фондацията, нали?

Хомир кимна.

— На което сигурно няма да търпят да се нав… навреди.

— Да се навреди?! Не ставайте глупак, човече. Обмислям точно обратното. На колко години е?

— Четиринадесет.

— Така! Добре, нито Втората Фондация, нито самият Хари Селдън ще успеят да спрат хода на времето — момичетата да се превръщат в жени.

При тези думи той се извърна на пети и отиде до една тапицирана врата, която отвори със силен замах. После изрева:

— За какво, по дяволите, си довлякла треперещия си скелет тук?

Лейди Калия примигна и рече с приглушен глас:

— Не знаех, че има някой при теб.

— Е, има. По-късно ще си поговорим, а сега искам да видя гърба ти и побързай!

Стъпките й се отдалечиха бързо по коридора и заглъхнаха.

Стетин се върна.

— Тя е останка от междинен период, който продължи твърде дълго. Скоро ще свърши. Четиринайсет ли казахте?

Хомир се взираше в него със съвсем различен от предишния ужас.

Аркадия се стресна, когато вратата се отвори безшумно — подскочи, щом зърна с края на очите си лекото й движение. Пръстът, който я приканваше неистово, доста време не предизвика реакция, а после, сякаш в отговор на предпазливостта, която й налагаше самият вид на бледата, трепереща фигура, тя премина по пода на пръсти.

Стъпките им бяха напрегнато шумолене по коридора. Беше лейди Калия, разбира се, и по неизвестна причина нямаше нищо против да я последва. Поне от нея не се страхуваше.

А защо?

Влязоха в малка тоалетна стая, цялата в сладникаво-розово и пухеста. Лейди Калия застана с гръб до вратата.

— Това беше нашият личен вход към моята… — поде тя, — към стаята ми от неговия кабинет, нали разбирате? Неговия… кабинет!… нали разбирате! — и тя посочи с палец, сякаш дори само мисълта за него разяждаше душата й със смъртен страх. — Такъв късмет… късмет… — с размерите си зениците й сякаш бяха почернили сините й очи.

— Можете ли да ми обясните… — започна Аркадия свенливо.

Но Калия се раздвижи неистово.

— Не, Детето ми, не. Няма време. Моля те, свали си дрехите. Ще ти донеса други и няма да те познаят.

Беше в дрешника, нахвърляше безполезни труфила на купчини по пода, търсеше влудено нещо, което момиче би могло да носи, без да предизвика неканен флирт.

— Ето, това ще стане. Трябва. Имаш ли пари? Ето, вземи ги всичките… и тези — тя сваляше всичко от пръстите и ушите си. — Само си върви у дома… във Фондацията.

— А Хомир, чичо ми — запротестира Аркадия през заглушаващите я гънки на приятно миришещите и луксозни дрехи от метализирана тъкан, които й изхлузваха през главата.

— Той няма да си тръгне. Пучи ще го задържи завинаги, но ти не трябва да оставаш. О, божичко, не разбираш ли?

— Не — Аркадия си наложи да спре. — Не разбирам.

Лейди Калия вкопчи здраво една в друга ръцете си.

— Трябва да се върнеш и да предупредиш вашите хора, че ще има война. Не е ли ясно? — пълният ужас изглежда някак парадоксално бе придал яснота на мислите и думите й, което изобщо не отговаряше на същността й. — Хайде, ела!

Навън по друг път! Покрай служители, които зяпаха след тях, но не намираха причина да задържат някого, когото само владетелят на Калгън можеше да спре безнакаазано. Когато минаваха през врати, часовоите тракаха токове и отдаваха почест.

За годините, които сякаш продължи пътешествието през двореца, Аркадия си поемаше дъх само от време на време — въпреки това от първото повикване на белия пръст, докато се озова извън входната порта с шум и хора в далечината, бяха изминали само двадесет и пет минути. Тя извърна очи назад с внезапно уплашен поглед.

— Не… не разбирам защо правите това, миледи, но ви благодаря. А какво ще стане с чичо Хомир?

— Не зная — изстена дамата. — Защо не тръгвате? Идете направо на космодрума. Не се бавете. Сигурно вече ви търси.

Но Аркадия продължаваше да се бави. Щеше да зареже Хомир. И със закъснение сега, когато се почувства свободна, стана подозрителна.

— Но защо се тревожите дали ще ме открие?

Лейди Калия прехапа устни и измърмори:

— Не мога да обясня на малко момиче като вас. Би било непристойно. Е, вие ще растете, а аз… аз срещнах Пучи, когато бях на шестнадесет години. Разбирате ли, не мога да допусна да се навъртате тук — в погледа й се четеше полузасрамена враждебност.

Възможните последствия вцепениха Аркадия!

— Какво ще направи, когато разбере? — прошепна тя.

— Не зная — отвърна пискливо дамата, хвана главата си с ръце и се втурна назад по широкия път към замъка на владетеля на Калгън.

Но за една безкрайна секунда Аркадия още не помръдна, защото в последния миг, преди миледи да хукне, тя видя нещо. Уплашените очи на Калия мигновено припламнаха с хладнокръвно веселие.

Огромно нечовешко веселие.

Беше доста трудно да се забележи подобно кратко просветваме в две очи, но Аркадия не се съмняваше какво бе видяла.

Вече тичаше — като обезумяла — и лудо търсеше свободна будка, в която човек можеше с натискане на бутон да повика обществено транспортно средство.

Не бягаше от лорд Стетин; нито от него, нито от всичките човешки хрътки, които можеше да пусне по следите й — нито от всичките му двадесет и седем свята, обединени в едно гигантско чудовище, погнало сянката й.

Бягаше от една крехка жена, помогнала й да се измъкне. От същество, което я бе отрупало с пари и бижута и бе рискувало живота си, за да я спаси. От създание, за което сигурно и окончателно знаеше, че е жена от Втората Фондация.

Въздушното такси кацна с лек шум на рампата. Вятърът от неговото движение облъхна лицето на Аркадия и раздвижи косата й под качулката с пухеста подплата, която Калия й бе дала.

— Къде да карам, млада госпожице?

Тя положи отчаяни усилия да направи по-плътен гласа си, за да не прилича на момичешки.

— Колко космодрума има в града?

— Два. Кой желаете?

— Кой е по-близо?

Той се взря в нея.

— Калгън сентръл, госпожице.

— Карайте към другия. Имам пари — в ръката си държеше банкнота от двадесет калгънда. Стойността на банкнотата не й правеше впечатление, но шофьорът на таксито се захили одобрително.

— Както наредите, лейди. Такситата от Скайлайн ще ви откарат навсякъде.

Тя разхлади бузата си, като я допря в леко плесенясалата облицовка. Край нея бавно преминаваха светлините на града.

Как да постъпи? Какво трябваше да направи?

В този миг разбра, че е глупаво, празноглаво малко момиче, далеч от баща си и уплашено. Очите й бяха пълни със сълзи, а дълбоко в гърлото й се таеше слаб беззвучен вик, от който я болеше.

Не се боеше, че лорд Стетин ще я залови. Лейди Калия щеше да се погрижи това да не стане. Лейди Калия! Стара, дебела и глупава, но някак задържаше своя господар. Охо, сега беше вече достатъчно ясно. Всичко беше очевидно.

Чая при Калия, където се бе държала така хитро. Умната малка Аркадия! Нещо вътре в нея я задави и тя изпита омраза към себе си. Приемът бе маневра, а и Стетин вероятно бе манипулиран, за да разреши все пак на Хомир да изследва двореца. Тя, глупавата Калия го бе пожелала и бе уредила хитрата малка Аркадия да послужи за безопасно оправдание, което нямаше да предизвика подозрение в съзнанието на жертвите и в същото време щеше да изисква минимална намеса от нейна страна.

Тогава, защо беше на свобода? Хомир беше затворник, разбира се…?

Освен ако…

Освен ако тя се върнеше във Фондацията като примамка… примамка, която да доведе други в… техните ръце.

Така че не можеше да се върне там…

— Космодрума, лейди. — Въздушното такси беше спряло. Странно! Не бе дори забелязала. В какъв свят на сънища живееше!

— Благодаря — тя му тикна банкнотата, без да вижда нищо, и излезе с препъване от вратата, после затича по еластичния паваж.

Светлини. Равнодушни мъже и жени. Големи светещи информационни табла с движещи се фигури, които проследяваха всеки пристигащ или заминаващ кораб.

Къде отиваше? Не я интересуваше. Знаеше само, че няма да се върне във Фондацията! Всякъде другаде, щеше да е по-добре.

О, трябва да благодари на Селдън за онзи незабравим миг — последната секунда, когато Калия се бе уморила от ролята си, защото имаше работа само с дете и бе допуснала облекчението й да изскочи на повърхността!

А после Аркадия се сети за още нещо, което я мъчеше от началото на бягството — нещо, което завинаги погуби четиринадесетте й години.

И разбра, че трябва да се скрие.

Това преди всичко. Макар да намереха всеки конспиратор във Фондацията, дори да заловяха собствения й баща, тя не можеше, не смееше да рискува да ги предупреди. Не биваше да поставя и в най-малка опасност собствения си живот, дори заради цялото кралство Терминус. Тя беше най-важната личност в Галактиката.

Разбра го, още докато стоеше пред автомата за билети и се чудеше къде да отиде.

Защото в цялата Галактика тя и само тя, с изключение на самите тях, знаеше местоположението на Втората Фондация.

15. През мрежата

ТРАНТОР — Към средата на Междуцарствието Трантор беше сянка. Сред колосалните руини живееше малка общност от фермери…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Нищо не може и никога не би могло да се сравни с оживен космодрум в покрайнините на столица на гъсто населена планета. Имаше огромни машини, отпуснали се величествено на отредените им места. Ако избереш подходящо време, ще видиш впечатляващата гледка как кацащ гигант се отпуска за почивка или още по-настръхващото, ускоряващо се излитане на стоманен мехур. Всички процеси бяха почти безшумни. Движещата сила беше тихият взрив на нуклеони, които се превръщаха в по-компактни вещества…

По отношение на площта, деветдесет и пет процента от космодрума бяха току-що описани. Квадратни километри, отредени за машините, хората, които ги оживяват, и компютри, които служат и на едните, и на другите.

Едва пет процента от космодрума са отделени за потоците хора, за които той е спирка към всички звезди в Галактиката. Със сигурност може да се твърди, че само някои от анонимното множество спират и се замислят за технологичната мрежа, която плетат космическите маршрути. Вероятно някои от тях ги засърбява от мисълта за хилядите тонове спускаща се стомана, които изглеждат толкова малки в далечината. Един от тези циклопски цилиндри би могъл (допустимо е) да се отклони от водещия лъч и да се тресне на половин километър от предвиденото място за кацане — може би върху стъкления покрив на огромната чакалня, — така че да останат само раздробени фосфати и малко пара, за да отбележат смъртта на хиляди хора.

Но това никога не можеше да се случи с устройствата за безопасност, които се използваха, и само твърде невротизираните биха допуснали подобна възможност за повече от миг.

За какво мислеха тогава? Разбирате, че те не са просто тълпа. А тълпа с определена цел. Тази цел надвисва над полето и сгъстява атмосферата. Нареждат се опашки, родители събират децата си, багажите се разпределят в точно изчислени маси — хората отиват нанякъде…

Щом е така, представете си пълната психическа изолация на един-единствен човек от тази страхотна целеустремена тълпа, който не знае къде да отиде и в същото време чувства по-силно, отколкото е възможно да го усещат другите, необходимостта да се отправи някъде, където и да е! Или почти където и да е!

Дори при липсата на телепатични способности или друг от грубите методи за свързване на едно съзнание с друго, съществуват достатъчно сблъсъци в атмосфера, в неосезаемото настроение, достатъчни, за да се отчае човек.

Достатъчни? Даже предостатъчни, за да прелеят, да го окъпят и удавят.

Аркадия Даръл, облечена във взети назаем дрехи, застанала на чужда планета, съвсем не на своето място и както изглежда дори във взет назаем живот, копнееше пламенно за сигурността на майчината утроба. Не знаеше точно какво иска. Известно й беше само, че самата незащитеност на откритото пространство представляваше голяма опасност. Мечтаеше за някакво затворено местенце — някъде далеч — в неизследвано кътче от Вселената, където никой нямаше да я търси.

И ето я, на четиринадесет и нещо години, уморена достатъчно за осемдесет и повече, уплашена за по-малко от пет.

Кой ли непознат от стотиците, които минаваха покрай нея и чието докосване тя усещаше, беше човек от Втората Фондация? Кой ли странник би могъл да я погуби незабавно заради престъпното й знание — уникалната осведоменост, — защото й беше известно къде се намира тя, Втората Фондация?

Гласът, който се намеси в мислите й, бе гръмотевица, той замрази вика й в гърлото в безгласна рана.

— Ей, госпожице — рече той раздразнено, — ще използвате ли автомата за билети или просто си стоите тук? За първи път установи, че е застанала пред машината. Поставяш банкнота с висока стойност в поемащото устройство, която изчезва. Натискаш бутона под името на желаното място и билетът излиза заедно с точното ресто, определено от електронно сканиращо устройство, което никога не греши. Беше нещо съвсем обикновено и нямаше причина някой да стои пред него в продължение на пет минути.

Аркадия постави банкнота от двеста кредита в отверстието и внезапно видя бутона с надпис „Трантор“. Трантор, мъртвата столица на загиналата Империя — планетата, на която беше родена. Не стана нищо, само червените цифри се запремятаха, като отчитаха 172,18 — 172,18 — 172,18…

Обозначава недостигащата сума. Още една банкнота от двеста кредита. Изплю към нея билета. Освободи се, когато го докосна, а след него се изсипа и рестото.

Тя го грабна и хукна. Усети мъжът зад нея да се доближава, да търси възможността и той да се възползва от машината, но Аркадия се измъкна пред него, без да се огледа назад.

Ала нямаше накъде да бяга. Всички бяха врагове.

Без да го съзнава, заглеждаше гигантските светещи надписи, които трепкаха във въздуха: Стефани Анакреон, Фермус… Имаше дори един, който изписваше Терминус и тя изпита силно желание да тръгне към него, но не посмя…

За дребна сума можеше да вземе под наем известяващо устройство, което щеше да е настроено за всяко желано от нея направление, и поставено в чантата и, щеше само тя да го чуе петнадесет минути преди времето за отлитане. Но такива устройства са за хора достатъчно лишени от грижи, които могат да поспрат и се сетят за тях.

После, като се опитваше едновременно да се оглежда на две страни, тя се блъсна в някакъв мек корем. Очите й бавно се фокусираха и успя да го погледне. Беше възпълен и по-скоро нисък. Имаше бяла гъста коса, вчесана назад, за да създава ефект „помпадур“, но изглеждаше странно неуместна над кръглото червено лице, което разгласяваше селския си произход.

— Какво става? — рече той най-накрая с откровено примигващо любопитство. — Изглеждате уплашена.

— Съжалявам — измърмори Аркадия обезумяло. — Трябва да вървя. Моля да ме извините.

Но той не обърна никакво внимание на думите й.

— Внимавайте, девойче — каза мъжът. — Ще си изтървете билета. — Той го взе от нейните несъпротивяващи се бели пръсти и го погледна с израз на задоволство. — Така си мислех. — После изрева с бичи рев: — Майко!

Веднага до него се появи една жена, малко по-ниска, още по-закръглена и червендалеста. Нави на пръст немирна сива къдрица, за да я тикне обратно под доста старомодна шапка.

— Татенце — отвърна тя с неодобрителен тон, — защо викаш сред такава тълпа? Хората те гледат, сякаш си побъркан. Да не мислиш, че си във фермата? — тя се усмихна лъчезарно на нереагиращата Аркадия и прибави: — Има мечешки маниери. — После остро му нареди: — Татенце, пусни малкото момиче! Какво правиш?

Но татенцето само размаха билета пред нея.

— Погледни — отвърна той, — тя отива на Трантор.

Лицето на мамичка веднага светна.

— От Трантор ли сте? Пусни й ръката, нали ти казах, татенце. — Обърна претъпкания куфар, който носеше, настрана и с лек, но неумолим натиск принуди Аркадия да седне. — Седнете — рече тя, — и оставете крачката ви да си починат. До един час няма да има кораб, а пейките са заети от спящи безделници. От Трантор ли сте?

Аркадия пое дълбоко въздух и се предаде.

— Родена съм там — отвърна тя дрезгаво.

Мамчето плесна весело с ръце.

— От един месец сме тук и досега не сме срещнали никого от родината. Много мило. Родителите ви… — тя се огледа със съмнение.

— Не съм с родителите си — внимателно отвърна Аркадия.

— Съвсем сама? Малко момиче като вас? — мамчето веднага се превърна в смесица от възмущение и съчувствие. — Как е станало?

— Мамче — татенцето я дръпна за ръкава, — нека ти кажа. Нещо не е наред. Мисля, че е уплашена. — макар да се стараеше да шепне, Аркадия чуваше много добре гласа му. — Бягаше — наблюдавах я — и не гледаше къде върви. Преди да успея да се отдръпна, се сблъска с мен. И знаеш ли какво? Мисля, че е в беда.

— Хайде, затваряй си устата, татенце. Всеки може да се блъсне в теб. — Но тя приседна до Аркадия на куфара, който уморено изскърца под допълнителната тежест, и обгърна с ръка потръпващото рамо на момичето. — Май бягаш от някого, миличка? Не се страхувай да ми кажеш. Ще ти помогна.

Аркадия погледна добрите сиви очи на жената и усети устните си да треперят. Една част от съзнанието й подсказваше, че тези хора бяха от Трантор и беше възможно да отиде с тях, можеха да и помогнат да остане на планетата, докато реши какво да прави по-нататък, къде да върви. Но друга част от мозъка й, по-гласовитата, говореше объркано и неразбираемо, че не си спомня майка си, че е смъртно уморена да се сражава с Вселената, че иска само да се сгуши на малка топка в силни благи ръце, които да я прегръщат, че ако беше жива майка й, тя би могла… би могла!…

И за първи път тази вечер тя се разрева, плачеше като бебе и беше доволна, притискаше се плътно до старомодната рокля и мокреше обилно едно ъгълче от нея, докато меките бели ръце я притискаха, а добрата длан на майчето гладеше къдриците й.

Татенцето стоеше и безпомощно ги гледаше двете, бъркаше неловко из джобовете си за кърпа, а когато най-сетне я извади, беше дръпната от ръката му. Майчето го изгледа с предупреждение да мълчи. Хората отминаваха покрай малката група с пълното безразличие на безличните тълпи навсякъде. Наистина бяха сами.

Накрая плачът замря и Аркадия се усмихна леко, като изтриваше зачервените си очи с взетата назаем носна кърпа.

— Божичко — прошепна тя, — аз…

— Шш… т… Не говори — каза майчето загрижено. — Засега само си седи и почивай. Поеми си дъх. После ни разкажи какво не е наред и ще видиш, че ще го оправим и всичко ще е добре.

Аркадия се замисли. Не можеше да им каже истината. С никого не биваше да я споделя… Но беше прекалено изтощена, за да съчини правдиво звучаща лъжа.

— Сега съм по-добре — пошепна тя.

— Хубаво — рече майчето. — А сега ми разкажи защо си в беда. Нали не си направила нищо лошо? Разбира се, каквото и да си сторила, ще ти помогнем, но ни кажи истината.

— За приятел от Трантор всичко… — добави татенцето сърдечно, — нали, майчице?

— Затваряй си устата, татенце — беше беззлобният отговор.

Аркадия бъркаше в чантата си. Поне тя все още беше нейна, въпреки скоростната смяна на дрехите, която й бе наложена в покоите на лейди Калия. Намери, каквото търсеше, и го подаде на майчето.

— Това са документите ми — заяви тя стеснително. Беше бляскав синтетичен пергамент, издаден от посланика на Фондацията в деня на пристигането й и заверен от съответния калгънски чиновник. Беше голям, цветен и правеше впечатление. Майчето го погледна безпомощно и го подаде на татенцето, който се задълбочи в съдържанието му, като важно мърдаше устни.

— От Фондацията ли сте? — попита той.

— Да. Но съм родена на Трантор. Вижте, там пише…

— Аха. Изглежда ми да е наред. Казвате се Аркадия, а? Хубаво транторско име. Но къде е чичо ви? Тук пише, че сте дошли, придружена от Хомир Мун — чичо.

— Арестуваха го — каза тъжно Аркадия.

— Арестуван! — викнаха и двамата едновременно.

— За какво — попита майчето. — Извършил ли е нещо?

Аркадия поклати глава.

— Не зная. Просто бяхме на посещение. Чичо Хомир имаше работа с лорд Стетин, но… — не й се наложи да се преструва, че трепери. Тръпките си бяха в нея. На татенцето казаното направи силно впечатление.

— С лорд Стетин. Хм-м, чичо ви трябва да е голям човек.

— Не зная за какво е било, но лорд Стетин настояваше аз да остана… — спомни си последните думи на лейди Калия, които тя бе изрекла театрално заради нея. Тъй като Калия — както вече знаеше — беше специалист, историята можеше да послужи и втори път. Тя замълча и мамчето попита заинтригувано:

— А защо точно вие?

— Не съм сигурна. Той… той искаше да вечеря с мен насаме, но аз отказах, защото исках и чичо Хомир да присъства. Гледаше ме странно и непрекъснато ме държеше за рамото.

Устата на татенцето се бе разтворила леко, но майчето внезапно се изчерви и разгневи.

— На колко години си, Аркадия?

— Почти на четиринайсет и половина.

Майчето пое рязко въздух и каза:

— Защо ли оставят да живеят такива хора?! Уличните кучета са по-добри от тях. От него бягаш, мила, нали?

Аркадия кимна утвърдително.

— Татко — нареди майчето, — върви на информацията и провери кога точно излиза на космодрума кораб за Трантор. Побързай!

Но татенцето направи една крачка и спря. Над главите им прогърмяха високо метални думи и пет хиляди чифта очи стреснато се вдигнаха нагоре.

— Мъже и жени — се разнесе с рязка сила. — Космодрумът се претърсва за опасен беглец и е блокиран. Никой не може да влезе, нито да излезе. Но претърсването ще се извърши много бързо и през това време никакъв кораб няма да кацне или излети, така че няма да изпуснете полета си. Повтарям, никой няма да изпусне полета си. Никой от вас да не напуска квадрата, в който се намира, докато не бъде вдигната мрежата, тъй като в противен случай ще бъдем принудени да използваме неутронните си камшици.

През минутата или по-малко, докато гласът доминираше сред огромния купол на космодрума, Аркадия не би успяла да помръдне, дори и цялото зло в Галактиката да се беше съсредоточило в топка и да се бе втурнало към нея.

Можеше да се отнася само за нея. Не беше необходимо дори да оформя тази идея в мисъл. Но защо…

Калия бе устроила бягството й. А тя беше от Втората Фондация. Защо тогава се предприемаше това претърсване сега? Беше ли се провалила Калия? Можеше ли Калия да не успее? Или това беше част от плана, чиито тънкости й убягваха?

За един зашеметяващ миг пожела да скочи и извика, че се предава, че ще тръгне с тях, че… че…

Но ръката на майчето я бе хванала за китката.

— Бързо! Бързо! Ще отидем в женската тоалетна, преди да започнат.

Аркадия не разбра. Тя само я последва сляпо. Промъкнаха се сред тълпата, която бе замръзнала на групички, а гласът продължаваше да изгърмява последните си думи.

Мрежата вече се спускаше и татенцето я гледаше със зяпнала уста как се снижава. Беше чувал и чел за нея, но никога не бе ставал нейна жертва. Заблестя в пространството, просто поредица от кръстосани тънки лъчи, които караха въздуха да свети в безвредна мрежа от мигащи светлини.

Винаги се контролираше така, че да се спуска бавно отгоре, за да изглежда като падаща мрежа с всичките психологически последствия от залавянето в капан.

Беше вече на височината на кръста — три метра разстояние между светещите линии във всяка посока. В неговия сектор от девет квадратни метра татенцето се оказа сам, но съседните квадрати бяха претъпкани. Почувства се очебийно изолиран, но знаеше, че за да се включи в по-голямата анонимност на някоя група, трябваше да прекоси една от светещите линии, да задейства алармената система и да си докара неутронния камшик.

Той зачака.

Над главите на мрачно притихналата и чакаща тълпа забеляза отдалеченото раздвижване от редицата полицаи, които претърсваха огромната площ квадрат по квадрат. Мина много време, преди човек в униформа да стъпи в неговия сектор и внимателно да отбележи координатите му в официален бележник.

— Документите!

Татенцето ги подаде и те бяха внимателно разгърнати и прегледани.

— Вие сте Прийм Палвер, родом от Трантор, на Калгън за един месец и се връщате на Трантор. Отговорете с да или не.

— Да, да.

— Каква работа имате на Калгън?

— Аз съм търговски представител на нашата фермерска кооперация. Водих преговори с Министерството на земеделието на Калгън.

— Х-м-м. Жена ви с вас ли е? Къде е? Записана е в документите.

— Моля. Съпругата ми е в… — той посочи.

— Ханто! — изрева полицаят. Друг човек с униформа дойде при него. — Още една жена в кенефа, по дяволите — каза първият студено. — Сигурно ще се пръсне от тях. Запиши името й — той посочи графата в документите, където беше включена.

— Има ли друг с вас?

— Племенницата ми.

— Няма я в документите.

— Тя дойде отделно.

— Къде е? Няма значение, зная. Запиши и името на племенницата, Ханто. Как се казва? Запиши Аркадия Палвер. Ще се занимаем с жените, преди да си тръгнем.

На татенцето чакането му се видя вечно. После, след много, много време майчето вече вървеше с твърда стъпка към него, хванала здраво Аркадия за ръка, а двама полицаи се мъкнеха подире й.

Влязоха в квадрата на татенцето.

— Тази стара креслива жена вашата съпруга ли е?

— Да, сър — отвърна умиротворително татенцето.

— Тогава по-добре й кажете, че ще си навлече беля, ако приказва така с полицията на Първия Гражданин — той разкърши гневно рамене. — Това ли е племенницата ви?

— Да, сър.

— Искам документите й.

Като гледаше в очите на съпруга си, майчето леко, но решително поклати глава.

След кратко мълчание татенцето каза с извинителна усмивка:

— Май не мога да го сторя.

— Какво искате да кажете? — полицаят протегна яката си длан. — Дайте ги.

— Дипломатически имунитет — отвърна татенцето кротко.

— Какво искате да кажете?

— Вече ви уведомих, че съм представител на моята фермерска кооперация. Акредитиран съм към калгънското правителство като официален чуждестранен представител и документите ми го доказват. Показах ви ги, а сега не желая да бъда обезпокояван повече.

За миг полицаят се слиса.

— Трябва да проверя документите ви. Това е заповед.

— Разкарайте се! — намеси се внезапно майчето. — Когато ни потрябвате, ще ви повикаме, ах, ти… ти… нехранимайко.

Полицаят стисна устни.

— Дръж ги под око, Ханто. Ще доведа лейтенанта.

— Побързай! — викна майчето след него. Някой се изсмя, но бързо заглуши смеха си.

Претърсването привършваше. Тълпата започваше да проявява опасно нетърпение. Бяха изминали четиридесет и пет минути, откакто мрежата бе започнала да се спуска, а това е прекалено дълго за оптималния ефект. Поради това лейтенант Диридж бързо си проправи път към плътния център на навалицата.

— Това ли е момичето? — попита той уморено. Изгледа я и тя явно отговаряше на описанието. Всичко заради едно дете…

— Документите й, ако обичате! — рече той.

— Вече обясних… — поде татенцето.

— Зная какво сте обяснили и съжалявам — отвърна лейтенантът, — но има нареждания и не мога да ги пренебрегна. По-късно ще имате възможност да протестирате, ако желаете. Междувременно, ако се наложи, ще използвам сила.

Последва мълчание, а лейтенантът чакаше търпеливо.

— Дай ми документите си, Аркадия — поиска с дрезгав глас татенцето.

Аркадия поклати глава, обзета от паника, но татенцето кимна.

— Не се страхувай. Дай ми ги.

Тя безпомощно протегна ръка и му ги подаде. Татенцето ги разгърна и внимателно прегледа, после ги предаде. На свой ред лейтенантът внимателно ги провери. За един продължителен миг вдигна поглед и го отправи към Аркадия, после рязко затвори книжката.

— Всичко е наред — рече той. — Хайде, да вървим.

Тръгна си и след малко повече от две минути мрежата изчезна, а гласът над главите им съобщи за завръщането към нормалната рутина.

— Как… как — заекна Аркадия.

— Шшт — предупреди я татенцето. — Не казвай нито дума. Да вървим на кораба. Сигурно скоро ще бъде на стоянката.

Бяха на кораба. Имаха отделна кабина и собствена маса в столовата. Вече две светлинни години ги деляха от Калгън и Аркадия най-после се осмели отново да повдигне въпроса.

— Но те мен търсеха, господин Палвер — поде тя, — и сигурно са имали подробното ми описание. Защо ме пуснаха?

Татенцето се усмихна широко над ростбифа.

— Е, Аркадия, детето ми, беше лесно. Когато си имаш работа с агенти, купувачи и конкурентни кооперативи, научаваш някои номера. Учил съм ги двайсет години. Разбираш ли, детето ми, когато лейтенантът разтвори документите ти, той намери вътре сгъната банкнота от петстотин кредита. Просто, нали?

— Ще ви ги върна… честна дума, имам много пари.

— Е — по лицето на татенцето плъзна смутена усмивка и той махна с ръка, — за една съотечественичка…

— Но — настоя Аркадия, — какво щеше да стане, ако беше взел парите и въпреки това ме бе арестувал. И ме обвинеше в опит за даване на подкуп?

— И да се откаже от петстотин кредита? Познавам тези хора по-добре от теб, момичето ми.

Но Аркадия знаеше, че не ги познава по-добре. Поне не тези хора. В леглото си тази нощ тя внимателно размисли и разбра, че никакъв подкуп не би предотвратил залавянето й от полицейския лейтенант, освен ако това е било планирано. Те не са искали да я хванат, но въпреки това извършиха всички възможни действия за тази цел.

Защо? За да са уверени, че ще замине! И то за Трантор. Дали двамата недосетливи и мекосърдечни хора, с които пътуваше сега, не бяха само два инструмента в ръцете на хората от Втората Фондация, също толкова безпомощни, колкото и тя? Сигурно бяха!

И все пак…

Всичко беше безполезно. Как би могла да се бори срещу тях! Каквото и да направеше, можеше да е само онова, което страховитите всемогъщи същества желаеха тя да стори.

Въпреки всичко трябваше да ги надхитри. Трябваше. Трябваше!

16. Началото на войната

По известни или неизвестни за членовете на Галактиката причини по времето, което обсъждаме, Интергалактическото стандартно време дефинира основната си единица, секундата, като времето, за което светлината изминава 299 776 километра. Условно се приема, че 86 400 секунди се равняват на един стандартен интергалактически ден, а 365 такива дни — на една интергалактическа стандартна година.

Защо 299 776? Или 86 400? Или 365?

Традиция, твърди историкът, като сякаш измолва въпроса. Поради редица различни загадъчни числени съотношения, казват мистиците, привържениците на различни култове, номеролозите, метафизиците. И само твърде малко хора отговарят: защото първоначалната планета — родина на човечеството е имала определени естествени периоди на въртене и оттам могат да се извлекат тези съотношения.

Но никой не го знаеше с положителност.

Въпреки това датата, на която корабът на Фондацията „Хобър Малоу“ пресрещна калгънската ескадра начело с „Безстрашний“ и след като отказа да допусне да го претърсят, бе превърнат в димящ скелет, беше 185; 11692 Г.Е. С други думи, 185-ия ден на годината 11692-а от галактическата ера, чието летоброене започваше от коронясването на първия император от традиционната династия Кембъл. Беше също 185, 419 Р.С. — от раждането на Селдън, или 185; 348 У.Ф. (от учредяването на Фондацията). На Калгън тази дата беше 185; 56 П.Г., тоест от установяването на титлата Първи Гражданин от Мулето. Разбира се, във всеки от случаите за по-голямо удобство годината се определяше така, че да дава същото число на деня, независимо от действителния ден, в който е започнала ерата.

И в допълнение за всичките милиони светове в Галактиката съществуваха безброй местни времена, основаващи се на движението на техните небесни тела.

Независимо дали ще изберете: 186; 11692-419-348-56 или нещо друго, това беше денят, който по-късно историците сочеха, когато говореха за началото на Стетиновата война.

Но за доктор Даръл не беше нито една от тези дати. А само просто тридесет и втория ден, откакто Аркадия бе напуснала Терминус.

Никой не знаеше какво бе струвало на Даръл да се държи безчувствено през това време.

Но Елвик Семик мислеше, че може да отгатне. Беше стар човек и обичаше да твърди, че невронните му щитове са вкаменени до степен, при която мисловните му процеси бяха се схванали и вдървили. Сам изтъкваше и посрещаше с удоволствие подценяването на западащите си сили, като пръв се смееше над тях. Но очите му, макар да бяха избледнели, още виждаха, а мозъкът му не бе по-малко опитен и мъдър от някога, макар и вече не толкова подвижен.

Той само изкриви присвитите си устни и попита:

— Защо не направиш нещо?

Звукът подейства на Даръл като физическо разтърсване, от което потръпна.

— Докъде бяхме стигнали? — рече той дрезгаво.

Семик му хвърли сериозен поглед.

— Ще трябва да направиш нещо за момичето. — Редките му пожълтели зъби се показаха в разтворената въпросително уста.

— Проблемът е — отвърна студено Даръл, — дали е възможно да се вкара резонатор на Саймс-Молф в необходимия обхват?

— Е, казах, че е възможно, а ти не слушаше…

— Съжалявам, Елвет. Нещата стоят така. Това, което ние сега вършим, може да се окаже по-важно за всеки от Галактиката, отколкото въпросът дали Аркадия е в безопасност. Поне за всеки, освен за нея и за мен, а аз съм готов да се присъединя към мнозинството. Колко голям ще бъде резонаторът?

Изражението на Семик издаваше съмнение.

— Не зная. Ще го намериш някъде из каталозите.

— Все пак колко? Един тон? Половин килограм? Дълъг колкото сграда?

— О, мислех, че имаш предвид точни размери. Малка буболечка е — той показа първата става на палеца си. — Горе-долу толкова.

— Добре, можеш ли да направиш нещо такова? — Даръл бързо нахвърли една скица в бележника си, който държеше в скута си, после го подаде на стария физик и той се взря в нея със съмнение, а после се изхили.

— Знаеш ли, когато остарееш колкото мен, мозъкът се калцира. Какво се опитваш да изобретиш?

Даръл се поколеба. В момента копнееше да притежава физическите познания, заключени в съзнанието на другия, за да не е необходимо да изразява мислите си с думи. Но копнежът му беше безполезен и той обясни.

Семик поклати глава.

— Ще трябват хиперрелета. Единствените устройства, които ще работят достатъчно бързо. Огромно количество от тях.

— Но може ли да се направят?

— Ами да.

— Ще успееш ли да намериш всичките части? Имам предвид, без да предизвикаш приказки? Просто като част от обичайната ти работа.

Семик повдигна горната си устна.

— Не мога да взема петдесет хиперрелета. Не бих използвал толкова през целия си живот.

— Сега работим над отбранителен проект. Не си ли в състояние да се сетиш за нещо безобидно, за което ще са необходими? Имаме достатъчно пари.

— Хм-м-м. Може и да измисля нещо.

— Колко малко можеш да направиш цялото устройство?

— Възможно е да се намерят хиперрелета с микроразмери… проводници… транзистори… Космосът ми е свидетел, в него има няколкостотин схеми!

— Зная. Колко голямо?

Семик показа с ръце.

— Прекалено голямо е — рече Даръл. — Трябва да го нося на колана си.

Той бавно смачка скицата в малка топка. Когато стана колкото жълто зърно, го хвърли в контейнера за смет и то изчезна с белия блясък на молекулното разграждане.

— Кой е на вратата ти? — попита Даръл.

Семик се наведе над писалището към малкия млечен екран на сигнала над вратата.

— Младежът Антор. С него има още някой.

Даръл бутна стола си назад.

— Засега не казвай нищо на другите, Семик. Ако разберат, знанието ще представлява смъртна опасност, а засега е достатъчно да се рискуват два живота.

Когато се втурна в кабинета на Семик, Пелеас Антор беше пулсиращо кълбо от енергия и активност и просто изглеждаше чудно как стаята въпреки това успяваше да съхрани спокойното достолепие на своя вече немлад собственик. Свободно развяващите се летни ръкави на туниката на Антор сякаш все още потрепваха от външния бриз и това като че ли правеше тихия кабинет много по-просторен.

— Доктор Даръл, доктор Семик — това е Орум Диридж.

Непознатият мъж беше висок. Дългият прав нос придавате навъсен вид на слабото му лице. Даръл протегна ръка. Антор се усмихна леко.

— Полицейски лейтенант Диридж — поясни той. После прибави многозначително: — От Калгън.

Даръл се обърна, за да се взре втренчено в младия мъж.

— Полицейски лейтенант Диридж от Калгън — повтори той отчетливо. — И го водите тук. Защо?

— Защото е последният човек на Калгън, който е видял дъщеря ви. Почакайте, човече.

Тържествуващото изражение на Антор внезапно се превърна в загриженост и той застана между двамата мъже, като здраво задържаше Даръл. Бавно и не много нежно принуди по-възрастния човек да седне отново в креслото.

— Какво се опитвате да направите? — Антор отметна кестенява къдрица коса от челото си, приседна леко на писалището и замислено разлюля крака си. — Мислех, че ви нося добри новини.

Даръл заговори направо полицая:

— Какво има предвид, като ви нарича последния човек, който е видял дъщеря ми? Тя мъртва ли е? Моля, кажете ми без предисловие. — Лицето му бе побеляло от страх.

— Изразът беше „последният човек на Калгън“ — изрече безизразно лейтенант Диридж. — Вече не е на Калгън. Не зная нищо повече.

— Ей — намеси се Антор, — позволете ми да обясня. Докторе, съжалявам, ако съм прекалил малко с драматизацията. Така нечовешки се държите, че забравих за чувствата ви. Най-напред, лейтенант Диридж е наш човек. Роден е на Калгън, но баща му е бил от Фондацията, попаднал на Калгън в служба на Мулето. Отговарям за лоялността на лейтенанта към Фондацията. Свързах се с него в деня, когато престанахме да получаваме ежедневните отчети на Мун…

— Защо? — прекъсна го брутално Даръл. — Мислех, че бе напълно ясно решено, че няма да предприемаме нищо по въпроса. Рискували сте техния живот и нашия.

— Тъй като — беше не по-малко резкият отговор, — аз съм в тази игра по-отдавна от вас. Понеже имам някои контакти на Калгън, за които не знаете нищо. Защото моите действия се обосновават на по-пълни познания, разбирате ли?

— Мисля, че сте напълно луд!

— Ще ме изслушате ли?

Настъпи мълчание и Даръл сведе поглед.

Устните на Антор се изкривиха в полуусмивка.

— Добре, докторе. Дайте ми няколко минути. Разкажете му, Диридж.

— Доколкото ми е известно, доктор Даръл, — обади се спокойно Диридж, — дъщеря ви е на Трантор. Поне на източния космодрум имаше билет за там. Беше с един търговски представител от онази планета, който твърдеше, че му е племенница. Дъщеря ви изглежда има странна колекция от роднини, докторе. Май това беше вторият й чичо за две седмици, а? Транторианецът дори се опита да ме подкупи — вероятно мисли, че заради това са се отървали. — Той се усмихна мрачно при тази мисъл.

— Как е тя?

— Здрава и читава, доколкото успях да видя. Уплашена. Не мога да я виня за това. Преследваше я целият отдел. Все още не зная защо.

Даръл пое дъх, сякаш за първи път от няколко минути. Усети, че ръцете му треперят, и с усилие ги успокои.

— Тогава е в безопасност. Кой беше търговският пътник? Разкажете за него. Каква роля играе той?

— Не зная. Известно ли ви е нещо за Трантор?

— На времето живеех там.

— Сега е селскостопански свят. Изнася главно фураж и зърнени храни. С високо качество! Продават ги из цялата Галактика. На планетата има десетина-двадесет кооперации, всяка със свои представители в чужбина. При това са отракани кучи синове — познавам досието на този. Бил е и преди на Калгън, обикновено с жена си. Напълно почтен. Съвсем безобиден.

— Хм-м-м — обади се Антор. — Аркадия е родена на Трантор, нали докторе?

Даръл кимна.

— Връзва се, нали разбирате? Искала е да се махне бързо и надалеч — и Трантор и се е натрапил в съзнанието. Не мислите ли и вие така?

— А защо да не се върне тук? — попита Даръл.

— Може би са я преследвали и е помислила, че е необходимо да тръгне в друга посока, а?

На доктор Даръл не му стигна кураж да продължи да пита. Е, тогава нека бъде на сигурно място на Трантор, доколкото можеше човек да бъде в безопасност, където и да е в тази тъмна и ужасна Галактика. Помъкна се към вратата, усети лекото докосване на Антор до ръкава му, но не се обърна.

— Имате ли нещо против да се върна у дома с вас, докторе?

— Елате, разбира се — беше автоматичният отговор.

До вечерта повърхностният слой от личността на Даръл, който влизаше в пряк досег с други хора, се бе възстановил. Докторът беше отказал да вечеря и вместо това се бе върнал с трескава настойчивост към бавния напредък на сложните математически формули на енцефалографския анализ.

Едва към полунощ влезе отново във всекидневната.

— Здравейте. Не сте ли в леглото?

— Часове гледам видео и се опитвам да хвана нещо друго освен новини. Изглежда, че „Хобър Малоу“ се бави по маршрута и все още не се обажда.

— Така ли? Какво подозират?

— Какво мислите? Калгънско мошеничество. Съобщава се, че са забелязали калгънски кораби в космическия сектор, откъдето за последен път са се обадили от „Хобър Малоу“.

Даръл повдигна рамене, а Антор потърка със съмнение челото си.

— Вижте какво, докторе — каза той, — защо не заминете за Трантор?

— Защо да ходя?

— Защото тук нямаме полза от вас. Не сте на себе си. И не можете да бъдете. А като отидете на Трантор, ще успеете да свършите нещо полезно. Там е старата имперска библиотека с пълните протоколи от заседанията на Селдъновата комисия…

— Не! Библиотеката е преровена и на никого не е помогнала.

— На времето е улеснила Еблинг Майс.

— Откъде знаете? Да, той заявил, че е намерил Втората Фондация, и майка ми го убила пет секунди след това като единствен начин, за да не допусне неволно да разкрие местоположението и на Мулето. Но с тази си постъпка тя също — разбирате — е направила невъзможно въобще някога да се установи дали Майс наистина е знаел къде се намира. Все пак, никой друг никога не е успял да научи истината от тези архиви.

— Ако си спомняте, Еблинг Майс е работил под емоционалния натиск на Мулето.

— И това ми е известно, но именно поради този признак съзнанието на Майс е било в ненормално състояние. Знаем ли с вас нещо за свойствата на мозък, който се намира под емоционалния контрол на друг, за възможностите и недостатъците му? Във всеки случай аз няма да отида на Трантор.

— Добре де, защо е тази жар? — намръщи се Антор. — Просто предложих като… е, Космосът ми е свидетел, че не ви разбирам. Изглеждате с десет години по-стар. Явно изживявате същински ад. Тук не вършите нищо полезно. Ако бях на ваше място, щях да отида и да доведа момичето.

— Точно така! И аз искам да го направя. Именно поради това няма да го сторя. Вижте, Антор, опитайте се да разберете. Вие играете, и двамата играем с нещо, което надвишава силите ни за борба. Хладнокръвно погледнато, ако успеете да запазите самообладание, ще го проумеете, каквото и да мислите в донкихотовските си мигове.

От петдесет години ни е известно, че Втората Фондация е истинският наследник и следовник на Селдъновата математика. А това означава, и вие го знаете, че нищо не става в Галактиката, което да не играе известна роля в техните сметки. За нас целият живот е поредица от случайности, които трябва да посрещаме с импровизации. За тях животът има определена цел и е необходимо да се справят с него чрез предварителни изчисления.

Но те също имат слабости. Трудовете им са статистически и само колективната дейност на човечеството е наистина неизбежна. А на мен не ми е известно как аз, като индивид, играя някаква роля в предвидения ход на историята. Вероятно нямам определена роля, тъй като Планът оставя на индивидите неопределеност и свободна воля. Но аз съм от значение и те — те, разбирате ли — могат да са изчислили вероятната ми реакция. Затова не се доверявам на инстинктите си, желанията си и вероятните си реакции.

Бих предпочел по-скоро да им представя невероятна реакция. Ще остана тук, въпреки факта, че ужасно искам да замина. Няма! Тъкмо защото изпитвам отчаян копнеж да замина!

По-младият мъж се усмихна кисело.

— Не познавате така добре собственото си съзнание, както те биха могли да са го изучили. Да предположим, че като ви познават, могат да разчитат на вашата мисъл, само на мисълта ви. Какво е за вас невероятна реакция, след като предварително им е известно как ще разсъждавате!

— В такъв случай няма изход, защото, ако се съглася със съображенията, които току-що изложихте, и отида на Трантор, те може да са предвидили и това. Съществува безкраен цикъл на двойна-тройна-четворна и така нататък измама. Докъдето и да проследя този цикъл. Възможно е само да замина или да остана. Сложните действия, с които да се примами дъщеря ми да прекоси половината Галактика, не могат да имат за цел да ме накарат да остана, където съм, тъй като сигурно щях да си седя тук, ако не бяха предприели нещо. Вероятно единственото им намерение е да ме принудят да тръгна, затова няма да ходя никъде.

Освен това, Антор, не всичко носи отпечатъка на Втората Фондация; не всички събития са резултат от тяхното дърпане на конците. Възможно е да нямат нищо общо с бягството на Аркадия и тя да бъде в безопасност на Трантор, след като всички ние измрем.

— Не — отвърна Антор рязко, — тук грешите.

— Имате ли друго обяснение?

— Да… стига да ме изслушате.

— Е, добре, говорете. Не ми липсва търпение.

— Добре ли познавате дъщеря си?

— Доколкото даден индивид може да познава някой друг. Явно познанията ми не са достатъчни.

— На тази основа и моите също, вероятно още по-малко — но поне аз я видях с непредубеден поглед. Първо, тя е ужасна малка романтичка, единствена дъщеря на затворен в кула от слонова кост академичен учен, израстваща в нереалния свят на телевизионните приключения и филмокнигите. Живее със свръхестествена самоизградена фантазия, състояща се от шпионаж и интриги. Второ, в това отношение тя е интелигентна, поне достатъчно, за да ни надхитри. Внимателно е планирала да подслуша първата ни сбирка и е успяла. Целенасочено е планирала да отиде на Калгън с Мун и успя. Трето, нечестиво превъзнася геройството на баба си — вашата майка, която е победила Мулето.

Мисля, че дотук съм прав, нали? Добре. А сега, за разлика от вас получих пълен доклад от лейтенант Диридж и в допълнение моите многобройни източници на Калгън го потвърждават. Знаем, например, че в разговор с лорда на Калгън на Хомир Мун е бил отказан достъп до двореца на Мулето и че отказът е бил отменен внезапно, след като Аркадия е разговаряла с лейди Калия, твърде добра приятелка на Първия Гражданин.

— И откъде ви е известно всичко това? — прекъсна го Даръл.

— Първо, Мун е бил разпитан от Диридж като част от полицейската кампания по издирването на Аркадия. Естествено, разполагаме с пълен препис от въпросите и отговорите.

Да вземем и лейди Калия. Носят се слухове, че Стетин е загубил интерес към нея, но мълвата не се потвърждава от факти. Тя не само не е сменена, не само е била способна да превърне отказа на лорда в разрешение за Мун, но е успяла и открито да организира бягството на Аркадия. А десетина от войниците в административната сграда на Стетин са свидетелствали, че миналата вечер те са били видени заедно. И все пак тя остава ненаказана. Въпреки факта, че Аркадия е издирвана с всички признаци на усърдие.

— Но какво е заключението ви от целия този поток несвързани данни?

— Че бягството на Аркадия е било устроено съзнателно.

— Както казах и аз.

— С едно допълнение. Че Аркадия сигурно е знаела, че е организирано, че Аркадия, умното малко момиче, което вижда навсякъде интриги, е разбрало и тази и е последвало собствения си начин на мислене. Искали са да се върне във Фондацията и затова е отишла на Трантор. Но защо на Трантор?

— Да, защо?

— Защото точно там Байта, бабата, която боготвори, е отишла, когато е била преследвана. Съзнателно или не, Аркадия е постъпила като нея. Чудя се в такъв случай дали Аркадия е бягала от същия неприятел.

— Мулето ли? — попита Даръл с учтив сарказъм.

— Разбира се, че не. Като казвам враг, имам предвид съзнание, с което не е могла да се пребори. Бягала е от Втората Фондация или някакво подобно явление, което би могло да съществува на Калгън.

— За какво влияние говорите?

— Нима очаквате Калгън да е имунизиран против подобна вездесъща заплаха? И двамата стигнахме до заключението, че бягството на Аркадия е било нагласено. Така ли е? Търсили ли са я и са я намерили, а Диридж съзнателно я е оставил да се измъкне. Диридж, разбирате ли? Но как е станало? Нали той е наш човек! Как са го узнали? Дали са разчитали на него, че ще действа като предател? Е, докторе?

— Сега твърдите, че искрено са искали да я заловят. Откровено казано, Антор, малко ме уморявате. Завършете разказа си. Искам да си легна.

— Бързо ще го приключа — Антор бръкна в джоба си за малък куп фотокопия. Бяха с познатите криволици на енцефалограф. — Мозъчните вълни на Диридж — подхвърли Антор небрежно, — снети след завръщането му.

Даръл ги разпозна ясно с невъоръжено око и когато вдигна поглед, лицето му бе посивяло.

— Той е манипулиран.

— Точно. Позволил е на Аркадия да избяга, не защото е наш човек, а понеже е човек на Втората Фондация.

— Дори и след като е знаел, че отива на Трантор, а не на Терминус?

Антор повдигна рамене.

— Имал е указания да я пусне. Той не е могъл по никакъв начин да промени това. Бил е само инструмент, нали разбирате. Аркадия просто е възприела най-малко вероятния ход и сигурно е в безопасност. Или поне до времето, когато Втората Фондация ще може да промени плановете, за да включи в тях сегашното състояние на нещата…

Антор млъкна. Малката сигнална светлина на видеоапарата бляскаше. Включена в независима верига, тя означаваше наличието на спешна информация. Даръл също я видя и с механично движение, придобито от дълъг опит, включи видеоапарата. Чуха средата на едно изречение, но още преди да завърши, узна, че „Хобър Малоу“ или по-точно неговите останки са били намерени и че за първи път от почти половин век Фондацията отново е във война.

Антор здраво стисна зъби.

— Добре, докторе, чухте съобщението. Калгън е нападнал, а той е под контрола на Втората Фондация. Ще последвате ли дъщеря си и ще отидете ли на Трантор?

— Не. Ще рискувам. Тук.

— Доктор Даръл, вие не сте толкова умен, колкото дъщеря си. Питам се до каква степен можем да ви се доверим. — За миг спокойният му втренчен поглед задържа очите на Даръл и после той излезе, без да каже повече нито дума.

А Даръл остана да седи в нерешителност и почти в отчаяние.

Незабелязван, видеоапаратът бе смесица от възбудени звуци и кадри, докато описваше с нервни подробности първия час на войната между Калгън и Фондацията.

17. Война

Кметът на Фондацията причеса безполезно оградката от коса, която обрамчваше черепа му. Въздъхна.

— Колко години изгубихме. Какви възможности пропуснахме. Не отправям упреци, доктор Даръл, но заслужаваме поражение.

— Не виждам причина за липса на увереност в събитията, сър — отвърна спокойно Даръл.

— Липса на увереност? Липса на увереност! О, Галактико, доктор Даръл, с какво бихте обосновали всяко друго отношение? Хайде, елате…

Полуповеде, полупринуди Даръл да се приближи към прозрачното яйце, грациозно кацнало върху стойката от силово поле. Когато ръката на кмета го докосна, то засвети отвътре и се появи точен триизмерен модел на двойната спирала на Галактиката.

— В жълто — заобяснява кметът възбудено — е районът от космоса под контрола на Фондацията, а в червено — секторът под властта на Калгън.

Даръл видя червена сфера сред опъната жълта длан, която я обграждаше от всички страни, с изключение на посоката към центъра на Галактиката.

— Галактографията — каза кметът — е най-големият ни враг. Нашите адмирали не крият почти безнадеждното ни стратегическо положение. Вижте. Неприятелят има вътрешните комуникационни линии. Той е съсредоточен. Може еднакво лесно да ни пресрещне във всички направления. И да се защитава с минимални сили.

Ние сме разпръснати. Средното разстояние между населените системи на Фондацията е почти три пъти по-голямо от това на Калгън. За да се отиде от Сантани до Локрис, например, трябва да се пропътуват две хиляди и петстотин парсека за нас, но само осемстотин за тях, ако останем в съответните територии…

— Разбирам всичко това, сър — вмъкна Даръл.

— И не ви е ясно, че е възможно да означава поражение?

— Войната не е само разстояния. Твърдя, че не можем да загубим. Абсолютно невъзможно е.

— И защо го твърдите?

— Заради собствената ми интерпретация на Селдъновия план.

— Охо — устните на кмета се изкривиха, а ръцете му зад гърба плеснаха една в друга. — В такъв случай и вие разчитате на мистичната помощ от Втората Фондация.

— Не. Само на помощта на неизбежността… на храбростта и настойчивостта.

Но въпреки спокойната си увереност той се чудеше…

Ами ако…

Е, ами ако Антор беше прав и Калгън беше пряк инструмент на умствените чародеи? Ами ако целта им беше да победят и разрушат Фондацията? Не! Нямаше смисъл! И все пак…

Той се усмихна горчиво. Винаги същото. Все същото надничане през масивния гранит, който за неприятеля беше толкова прозрачен.

Галактографските факти на положението не бяха неизвестни и на Стетин. Владетелят на Калгън стоеше пред двойник на галактичния модел, който бяха огледали кметът и Даръл. Само че там, където кметът се бе намръщил, Стетин се усмихна.

Адмиралската униформа блестеше импозантно върху масивното му тяло. Яркочервената лента на Ордена на Мулето, с който бе награден от предишния Първи Гражданин, когото шест месеца по-късно той бе изместил, не без помощта на насилие, лежеше диагонално върху гърдите му от рамото до кръста. Вляво на гърдите му хвърляше брилянтни искри Сребърната звезда с двойка комети и кръстове.

Обърна се към хората от генералния щаб, чиито униформи бяха по-малко бомбастични само от неговата, и към министър-председателя си, слаб и посивял — мрачна паяжина, залутана сред блясъка.

— Мисля, че решенията са ясни — поде Стетин. — Можем да си позволим да чакаме. За тях всеки ден на забавяне ще означава още един удар на деморализация. Ако се опитат да защитават всички части на владенията си, ще разпръснат силите си и ще успеем да направим пробив чрез две едновременни нападения тук и тук. — Той показа направленията върху модела на Галактиката — две чисто бели копия, пробиващи жълтата длан откъм червената топка, която обгръщаше, — те изолираха Терминус от две страни с тясна дъга. — По този начин разделяме флотата им на три части, които могат да бъдат разгромени поотделно. Ако съсредоточат силите си, ще предадат доброволно две трети от владенията си и вероятно ще поемат риска от бунт.

В последвалата тишина се просмука само тънкият глас на министър-председателя.

— За шест месеца Фондацията ще стане шест пъти по-силна. Както ни е известно, техните ресурси са по-големи, по брой флотата им е по-мощна, резервите им от хора са почти неизчерпаеми. Вероятно едно бързо нападение ще бъде по-сигурно.

Неговият глас беше най-малко влиятелният в помещението. Лорд Стетин се усмихна и махна с ръка.

— Шестте месеца, или ако е необходимо, година, на нас няма нищо да ни струват. Хората във Фондацията не могат да се подготвят. Неспособни са идеологически. Самата им философия ги кара да вярват, че Втората Фондация ще ги спаси. Но не и този път, нали?

Хората в стаята се размърдаха неспокойно.

— Струва ми се, че ви липсва увереност — подхвърли студено Стетин. — Необходимо ли е още веднъж да описвам докладите от нашите агенти на територията на Фондацията или да повтарям какво е открил господин Мун, агентът на Фондацията, който вече е на наша… хм… служба? Хайде да прекъснем засега, джентълмени.

Стетин се върна в покоите си с все още замръзнала усмивка върху лицето. Понякога се питаше относно този Хомир Мун. Странен безгръбначен тип, който не потвърди надеждите, които даваше отначало! И все пак той беше натъпкан с интересна информация, която при това беше убедителна, особено в присъствието на Калия.

Усмивката му се разтегна. Тая дебела глупачка все пак се оказа полезна. Поне измъкваше повече от Мун с ласкателните си примамки, отколкото той успяваше, и то с по-малко неприятности. Защо ли не я дадеше на Мун? Намръщи се. Калия. С нейната глупава ревност. Космос! Ако все още беше при него онова момиче Даръл… защо не й смачка главата за това?

Не успя да определи причината.

Може би, защото се разбираше с Мун. А на него Мун му беше необходим. Например, именно Мун доказа, че поне Мулето е вярвал, че няма Втора Фондация. Адмиралите му се нуждаеха от подобно уверение.

Би искал да публикува доказателствата, но по-добре беше да остави Фондацията да вярва в несъществуващата помощ. Дали в действителност Калия го бе изтъкнала? Правилно. Тя го бе казала.

О, глупости! Тя не можеше нищо да твърди. И все пак…

Той поклати глава, за да проясни мислите си, и тръгна нататък.

18. Призракът на един свят

Трантор беше свят на останки и възраждане. Разположен като избледнял диамант в средата на зашеметяващо гъмжило от слънца в центъра на Галактиката — сред купове и рояци от отрупани с безцелна щедрост звезди, — той последователно мечтаеше за миналото и бъдещето.

Беше време, когато невидимите нишки на контрол се протягаха от металната му обвивка до самите краища на звездното царство. Беше само един единствен град, приютил четиристотин билиона администратори; най-могъщата столица, която някога въобще е съществувала.

Докато накрая го бе настигнала разрухата на Империята и след Великия грабеж преди един век западащите му сили се бяха обърнали срещу него и го бяха прекършили завинаги. От гърмящата разруха на смъртта металният му корпус, който обгръщаше планетата, се бе набръчкал и свил в болезнено подобие на някогашното си собствено величие.

Оцелелите разкъсаха металната обвивка и я разпродадоха на други светове срещу семена и добитък. Почвата бе оголена отново и планетата се върна към началото си. Сред все по-разширяващите се площи на примитивно земеделие тя забрави своето сложно и велико минало.

Или щеше да го забрави, ако не бяха все още мощните чирепи, които въздигаха масивните си останки към небето в горчиво и достолепно мълчание.

С тръпнещо сърце гледаше Аркадия металната лента на хоризонта. За нея селото, в което живееха Палверови, беше само купчина къщи — малки и примитивни. Нивите, които го обграждаха, бяха златистожълти, отрупани с пшеница пространства.

Но там, отвъд познатите места се извисяваше споменът за миналото, все още блестящ и пламтящ в неръждясало величие, където слънцето на Трантор се отразяваше ярко. Беше ходила там веднъж през месеците, откакто се намираше на Трантор. Беше се изкатерила по гладкото покритие и се бе осмелила да влезе в мълчаливите, засипани с прах структури, където светлината проникваше през дупките в разрушени стени и прегради.

Бе същинска душевна мъка. Истинско светотатство.

Избяга оттам, като тичаше шумно, докато краката й отново усетиха под себе си земя.

И оттогава можеше само да гледа назад с копнеж. Не смееше още веднъж да обезпокои могъщата замислена грамада.

Знаеше, че е била родена някъде на този свят — близо до старата имперска библиотека, която беше най-истинският Трантор. Най-свещеното от всичко свещено, светиня на светините! От целия свят само тя бе оцеляла от Великия грабеж и цял век бе останала пълна и недокосната, сякаш предизвикваща цялата Вселена.

Там Хари Селдън и групата му бяха изтъкали невъобразимата си паяжина. Там Еблинг Майс бе разкрил загадката и бе седял парализиран от неописуемата си изненада, докато го бяха убили, за да не се разпространи тайната.

В имперската библиотека дядо й и баба й бяха живели в продължение на десет години, докато Мулето бе умрял, и после бяха успели да се приберат във възродената Фондация.

Там, в имперската библиотека собственият й баща се бе върнал с младата си съпруга, за да намери отново Втората Фондация, но не бе успял. Там тя се бе родила и майка й бе умряла.

Би искала да посети библиотеката, но Прийм Палвер поклати кръглата си глава.

— Много километри са, Аркади, а тук има доста работа. Освен това не е добре да се създават неприятности. Знаеш, че тя е храм…

Но Аркадия разбра, че той просто не гореше от желание да посети библиотеката — сигурно по същата причина, поради която калгънци избягваха двореца на Мулето. Суеверният страх, сковаващ днешните пигмеи пред реликвите на гигантите на миналото.

Ала щеше да е ужасно, ако заради това изпитваше яд към странния дребен човек. Намираше се на Трантор вече трети месец и през цялото време той и тя — татенцето и мамчето — се отнасяха прекрасно към нея.

И с какво щеше да им отвърне? Ами ако ги забъркаше в общата бъркотия? Може би все пак ги беше предупредила, че е белязана за унищожение?! Не! Нали им позволи да приемат смъртоносната роля на защитници… Изпитваше непоносимо угризение на съвестта — но имаше ли избор?

С нежелание слезе по стълбите за закуска. Чу гласовете им.

Прийм Палвер затъкна салфетката в яката на ризата си, като извъртя дебелата си шия, и посегна с несдържано удоволствие към яйцата на очи.

— Вчера бях в града, майче — каза той, размахвайки вилицата и едва не удуши думите с огромна хапка.

— И какво има в града, татенце? — попита майчето с безразличие, като седна, огледа бързо масата и стана отново за солта.

— Ох, не е добре. Един кораб пристигна от района на Калгън с тамошни вестници. Там бушува война.

— Война! Така! Е, нека си трошат главите, щом в тях няма повече разум. Дойде ли разплащателният ти документ? Татенце, казвам ти още веднъж. Предупреди оня старец Коскър, че това не е единствената кооперация в света. Достатъчно неприятно е, че плащат толкова, че ме е срам да го спомена пред приятелките си, ами поне парите да идваха навреме!

— Навреме, ненавреме — отвърна татенцето раздразнително. — Слушай, не ме карай да говоря за глупости на закуска, иначе ще ми засяда всяка хапка в гърлото — и като го каза, той предизвика хаос сред намазаните с масло препечени филии. Сетне добави малко по-спокойно: — Сраженията са между Калгън и Фондацията, вече продължават два месеца.

Ръцете му се вкопчиха една в друга сякаш в подигравателно подобие на космическа битка.

— Хм-м-м… И как вървят нещата?

— Зле за Фондацията. Е, ти видя Калгън. Само войници! Те са били готови. А Фондацията не и така… пуф!

Внезапно мамчето остави вилицата си и изсъска:

— Глупак!

— Какво?

— Дървена глава! Голямата ти уста непрекъснато дърдори!

Тя бързо посочи с ръка и когато татенцето погледна през рамо, видя Аркадия, застанала вкаменена на прага.

— Фондацията е във война? — попита тя.

Татенцето погледна безпомощно мамчето и кимна.

— И те губят?

Той кимна отново.

Аркадия усети гърлото й непоносимо да се стяга и бавно се приближи към масата.

— Свършено ли е? — прошепна тя.

— Да е свършила? — повтори татенцето с фалшива сърдечност. — Кой е казал, че е свършила? На война могат да се случат много неща. И… и…

— Седни, мила — намеси се мамчето успокоително. — Никой не трябва да говори преди закуска. Не си в добро здравословно състояние без храна в стомаха.

Но Аркадия не й обърна внимание.

— Стигнали ли са калгънците до Терминус?

— Не — отвърна сериозно татенцето. — Новините са от миналата седмица и Терминус продължава да се сражава. Честна дума. Говоря ти самата истина. И Фондацията е все още силна. Искаш ли да ти донеса вестниците?

— Да!

Чете ги, докато преглъщаше, каквото успяваше, и очите й се насълзиха. Сантани и Корел се бяха предали без бой. Една ескадра от флотата на Фондацията попаднала в капан в редкия на слънца сектор Ифни и била унищожена почти до последния кораб…

И сега Фондацията отново се бе свила до сърцевината от четири кралства — началната общност, изградена при първия кмет Салвор Хардин. Но продължаваше да се сражава и все още имаше някакъв шанс. Ала каквото и да станеше, тя трябваше да осведоми баща си. Да стигне до ушите му по някакъв начин. Трябваше!

Но как? Щом като се водеше война…

След закуската попита татенцето:

— Ще пътувате ли скоро с нова мисия, господин Палвер?

Татенцето седеше в голямото кресло на предната поляна и се печеше. Между пълните му пръсти димеше дебела пура и той изглеждаше като блажен боксер.

— Мисия ли? — повтори той лениво. — Кой знае. Ваканцията е приятна, а отпуската ми още не е свършила. Защо да говорим за нова мисия? Неспокойна ли си, Аркади?

— Аз ли? Не, тук ми харесва. Много сте добри към мен двамата с госпожа Палвер.

Той махна с ръка, за да омаловажи думите й.

— Разсъждавах за войната — продължи Аркадия.

— Хайде, не мисли за нея. Какво можеш ти да направиш? Щом е нещо, което не зависи от теб, защо да си създаваш грижи?

— Спомних си обаче, че Фондацията е загубила повечето от селскостопанските си светове. Вероятно са въвели дажба за храна.

— Не се безпокой. Всичко ще се оправи. — Татенцето сякаш изпитваше неудобство. Тя почти не го слушаше.

— Бих искала да им закарам храна, точно така. Знаете, че след като умря Мулето и Фондацията се разбунтува, за известно време Терминус бе изолиран, а генерал Притчър, който наследи Мулето, го обсади. Тогава са им останали твърде малко храни и баща ми ми е разправял, че неговият баща му казал, че имали само сушени аминокиселини, чиито вкус бил отвратителен. Ами едно яйце е струвало двеста кредита! После пробили обсадата точно навреме и от Сантани дошли кораби с храна. Сигурно е било ужасно време. Вероятно сега отново е същото. — Последва мълчание, после Аркадия продължи: — Знаете ли, обзалагам се, че сега Фондацията е готова да плаща за храна пари като за контрабанда. Двойно, тройно и повече. Хей, ако някоя кооперация, например тук на Трантор, се заеме, биха могли да загубят няколко кораба, но се обзалагам, че преди да свърши войната, ще станат милионери! На времето търговците от Фондацията са го правели непрекъснато. Избухвала война и те продавали, каквото много се търсело, и поемали рисковете. Божичко, само от един полет изкарвали до два милиона кредита чиста печалба! И то само от това, което могли да натоварят на един кораб.

Татенцето се размърда. Пурата му беше загаснала, без да забележи.

— Сделка с храна, а? Х-м-м… Но Фондацията е толкова далеч.

— Е, да, зная. Предполагам, че не ще успеете да я осъществите от тук. Ако вземете редовен голям кораб, вероятно няма да стигнете по-близо от Масена или Смушик и след това ще се наложи да наемете малък разузнавателен кораб или нещо друго, за да се промъкнете през бойните линии.

Докато обмисляше чутото, ръката на татенцето разроши косата му.

Две седмици по-късно подготовката на мисията беше завършена. През повечето време майчето роптаеше… Първо, срещу неизлечимия инат, с който той се навираше в същинско самоубийство. После, заради невероятното упорство, с което отказваше тя да го придружи.

— Майче, защо се държиш като стара жена — рече татенцето. — Не мога да те взема. Това е мъжка работа. Какво си мислиш, че е войната? Забавление? Детска игра?

— Тогава защо ти отиваш? Да не би ти да си мъж, стари глупчо — с единия крак и половин ръка в гроба! Остави да вървят някои младежи, които не са толкова плешиви като теб!

— Не съм оплешивял — отвърна татенцето с достойнство. — Все още имам доста коса. А защо аз да не взема комисионната? Защо да върви някой младеж? Слушай, това може да донесе милиони!

Не й каза нищо ново и тя замълча.

Преди да отпътува, Аркадия го видя още само веднъж.

— На Терминус ли отивате? — попита тя.

— Защо не? Сама каза, че се нуждаят от хляб, ориз и картофи. Е, ще сключа сделка с тях и ще ги получат.

— Ами тогава… само едно нещо. Ако стигнете на Терминус, бихте ли… ще се срещнете ли с баща ми?

Лицето на татенцето се сбръчка и той сякаш се разтопи от съчувствие.

— Охо… трябваше май да чакам ти да ми го кажеш! Разбира се, че ще го видя. Ще му съобщя, че си в безопасност и всичко е наред, а когато войната свърши, ще те върна там.

— Благодаря. Ще ви обясня как да го намерите. Казва се Торан Даръл и живее в Станмарк. Намира се в покрайнините на град Терминус и можете да стигнете с редовен самолетен рейс, който лети до там. Къщата ни е на „Чанъл Драйв“ 55.

— Почакай, ще си го запиша.

— Не, не — Аркадия вдигна бързо ръка. — Не бива нищо да записвате. Трябва да го запомните… и да го намерите без чужда помощ.

Татенцето се озадачи. После вдигна рамене.

— Добре де. „Чанъл Драйв“ 55 в Станмарк, до град Терминус и се отива със самолетен рейс. Така ли е?

— И още нещо.

— Да?

— Ще му съобщите ли нещо за мен?

— Разбира се.

— Искам да ви го пошепна.

Той наведе пълната си буза към нея и тихият шепот премина от нейната уста до неговото ухо. Очите на татенцето се окръглиха.

— Това ли искаш да му предам? Но в него няма смисъл.

— Той ще разбере. Само обяснете, че аз го изпращам и че той би трябвало да знае какво означава. И го повторете, точно както аз ви го казах. Без никаква разлика. Нали няма да забравите?

— Как бих могъл? Три малки думи. Виж какво…

— Не, не! — тя заподскача от силата на обзелите я чувства. — Не го повтаряйте. Никога да не сте го изговорили пред никой друг. Забравете го, освен когато се видите с баща ми. Обещайте ми.

Татенцето отново повдигна рамене.

— Добре! Обещавам! — Прекрасно — рече тя тъжно и когато той слезе до въздушното такси, което го чакаше, за да го откара на космодрума, се запита дали не беше подписала смъртната му присъда. Зачуди се дали щеше да го види някога отново.

Аркадия едва се осмели да се върне в къщи и да се изправи пред доброто, мило майче. Може би, когато всичко свършеше, най-добре щеше да направи да се самоубие, заради всичко, което им бе сторила.

19. Краят на войната

КОРИСТОН. БИТКАТА ПРИ… — Станала на 9. 17. 377 от ерата на Фондацията между силите на Фондацията и на лорд Стетин от Калгън. Това е последното значително сражение по времето на Междуцарствието…

ЕНЦИКЛОПЕДИЯ ГАЛАКТИКА

Джол Турбор в новата му роля на военен кореспондент видя едрото си туловище, облечено в морска униформа, и това му хареса. Радваше се отново да лети и част от ужасяващата безпомощност в безполезната битка срещу Втората Фондация се загуби сред възбудата на друг вид сражения с реални кораби и обикновени хора.

Наистина, борбата на Фондацията не се отличаваше с победи, но все пак беше възможно този факт да се приеме философски. След шест месеца сърцевината на Фондацията не беше засегната и основната част от флотата й продължаваше да съществува. С новите добавки, откакто войната бе започнала, тя беше почти също толкова многобройна и по-силна в техническо отношение, отколкото преди поражението при Ифни.

А междувременно, планетарните отбранителни системи укрепваха, въоръжените сили бяха по-добре обучени; ефикасността на администрацията бе изстискана от водата в нея, а голяма част от победоносната флота на Калгън биваше погълната от необходимостта да окупира „завладените“ територии.

В момента Турбор беше с Третата флота в покрайнините на сектора Анакреон. В съответствие с политиката да представя събитията като „война на обикновените хора“, той интервюираше Фенел Лаймор, инженер трети ранг, доброволец.

— Разкажете нещо за себе си — поде Турбор.

— Няма много за разправяне — Лаймор размърда крака и допусна лека свенлива усмивка да се появи на лицето му, сякаш виждаше милионите хора, които несъмнено го гледаха в момента. — Аз съм от Локрис. Работех в един завод за аерокари; бях началник цех и получавах добра заплата. Женен съм, имам две деца, и двете момичета. Ей, мога ли да им кажа, здравейте… в случай, че гледат?

— Разбира се. Екранът е ваш.

— Ехей, благодаря — издърдори той. — Здравей, мила, ако ме слушаш, чувствам се прекрасно. Съни добре ли е? И Тома? През цялото време си мисля за вас и може би, когато кацнем, ще изляза в отпуска. Получих вашия колет с храна, но ви го връщам. Ние се храним редовно, но разправят, че на цивилните им било малко трудно. Май това е всичко.

— Ще я потърся следващия път, когато съм на Локрис, и ще се погрижа да не й липсва храна. О’кей?

Младият мъж се усмихна широко и кимна с глава.

— Добре. Хайде сега ни разкажете… Вие сте доброволец, нали?

— Разбира се. Ако някой започне да се бие с мен, не е нужно никой да ме дърпа. Присъединих се в деня, когато чух за „Хобър Малоу“.

— Какъв боен дух! Били ли сте в много сражения? Виждам, че имате две звезди за участие в битки.

— Пфу! — възкликна Лаймор. — Не бяха битки, а преследване. Калгънци не се бият, освен ако имат надмощие от пет към един или повече в тяхна полза. Дори в такъв случай те се промъкват и се опитват да ни разделят кораб от кораб. Мой братовчед е бил при Ифни и на кораб, който успял да избяга, стария „Еблинг Майс“. Разправя, че и там е било същото. Главната им флота е била хвърлена само срещу една наша дивизия и даже когато сме останали само с пет кораба, те продължавали да дебнат, вместо да се бият. В това сражение ние сме разрушили два пъти повече техни кораби.

— В такъв случай смятате ли, че ще спечелим войната?

— Обзалагам се със сигурност, още повече сега, когато вече не отстъпваме. Дори и нещата да тръгнат съвсем зле, тогава очаквам, че ще се намеси Втората Фондация. Все още имаме Селдъновия план и те го знаят.

Устните на Турбор се изкривиха леко.

— Значи разчитате на Втората Фондация?

— Ами нали всеки се надява на нея? — беше искрено изненаданият отговор.

След предаването младши офицер Типелум влезе в кабината на Турбор. Подаде цигара на кореспондента и килна под опасен ъгъл фуражката на тила си.

— Взехме пленник — каза той.

— Така ли?

— Дребен налудничав човек. Твърди, че е неутрален… дипломатически имунитет, нито повече, нито по-малко. Струва ми се, че не знаят какво да го правят. Казва се Палвро, Палвер… нещо подобно и твърди, че е от Трантор. Какво ли, по дяволите, прави в зоната на бойни действия?

Но Турбор бе вече седнал на леглото си и дрямката, която възнамеряваше да си позволи, беше забравена. Спомни си много добре последния разговор с Даръл в деня след обявяването на войната, когато той се готвеше да отлети.

— Прийм Палвер — каза той. Беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

Типелум помълча и пусна дим от едната страна на устата си.

— Аха — отвърна той, — откъде, по дяволите, знаете?

— Няма значение. Мога ли да го видя?

— Космосът да ми е на помощ, не аз мога да разреша. Стария го е замъкнал в кабината си, за да го разпита. Всички смятат, че е шпионин.

— Съобщете на Стария, че го познавам, стига да е същият, за който се представя. Аз ще поема отговорността.

Капитан Диксил от флагманския кораб на Третата флота наблюдаваше упорито Големия детектор. Никакъв кораб не можеше да избегне да бъде източник на атомно излъчване — дори да лежеше като инертна маса — и всяка фокусна точка на такова излъчване бележеше малка искра върху триизмерното поле.

След като заловиха дребния шпионин, който твърдеше, че е неутрален, всички кораби на Фондацията бяха отчетени и не оставаше нито една искра. За известно време този чужд кораб бе предизвикал оживление в капитанската рубка. Можеше да се наложи набързо да се сменя тактиката. Но засега…

— Уверени ли сте в изчисленията?

Командор Сен кимна.

— Ще преведа ескадрата си през хиперпространството: радиус 10,00 парсека; тета 263,52 градуса; фи 84,15 градуса. Връщане в начална позиция в 13.30. Цялото отсъствие — 11.03 часа.

— Точно така. Ще разчитаме на абсолютна точност на връщането по отношение както на пространството, така и на времето. Разбирате ли?

— Да, капитане. — Той погледна часовника си. — Корабите ми ще бъдат готови до 1.40 часа.

— Добре — каза капитан Диксил.

Засега калгънската ескадра все още не беше в обсега на засичане, но скоро щеше да навлезе в него. По въпроса имаше независима информация. Без ескадрата на Сен силите на Фондацията щяха да се окажат пред голямо числено превъзходство, но капитанът беше напълно уверен. Напълно спокоен.

Прийм Палвер се огледа печално. Най-напред насочи поглед към мършавия адмирал, после към другите, всички в униформи. След това към последния, едър и як мъж с отворена яка и без вратовръзка — не като останалите, — който бе казал, че иска да говори с него.

— Напълно разбирам, адмирале — рече Джол Турбор, — твърде сериозните последствия, но повтарям, че ако ми бъде разрешено да поговоря с него няколко минути, възможно е да бъда в състояние да разреша съществуващата несигурност.

— Има ли причина, поради която не бива да го разпитвате пред мен?

Турбор облиза устни, а видът му издаваше упоритост.

— Адмирале — продължи той, — откакто съм командирован към вашите кораби, действията на Трета флота се отразяват прекрасно в средствата за масово осведомяване. Ако желаете, поставете часови пред вратата и можете да се върнете след пет минути. Но междувременно проявете малко снизхождение към мен и отношенията ви с обществеността няма да пострадат. Разбирате ли ме?

Разбра го.

Когато останаха сами, Турбор се обърна към Палвер.

— Бързо… как е името на момичето, което отвлякохте?

Палвер успя само да го зяпне с широко отворени очи и да поклати глава.

— Без глупости — настоя Турбор. — Ако не отговорите, ще означава, че сте шпионин, а шпионите по време на война ги разстрелват без съд.

— Аркадия Даръл! — изрече задъхано Палвер.

— Добре! Много добре. Тя в безопасност ли е?

Палвер кимна.

— Дано сте сигурни в това, защото в противен случай няма да е добре за вас.

— Здрава е и напълно в безопасност — заяви Палвер пребледнял.

Адмиралът се върна.

— Е?

— Сър, този човек не е шпионин. Можете да му вярвате. Гарантирам за него.

— Така ли? — адмиралът се намръщи. — Значи той е представител на селскостопанска кооперация на Трантор, която иска да сключи договор с Терминус за доставка на зърнени храни и картофи. Много добре, но засега не мога да го пусна.

— Защо? — попита бързо Палвер.

— Защото ни предстои сражение. След като приключи — ако сме живи, ще ви закараме на Терминус.

Калгънската флота, която се бе разпростряла в космоса, засече корабите на Фондацията от невероятно разстояние и сама беше открита. Подобно на светулки по екраните на големите детектори тя се приближаваше през празното пространство.

Адмиралът на Фондацията се намръщи и каза:

— Това трябва да са основните им нападателни сили. Вижте колко са. — После добави: — Но те няма да ни устоят, ако може да се разчита на ескадрата на Сен.

Командор Сен бе тръгнал преди няколко часа, веднага щом бяха засечени вражеските кораби. Сега вече не можеше да се промени планът. Независимо дали той щеше да се осъществи или не, адмиралът се чувстваше доста спокоен. Също като офицерите. И като войниците.

Отново се вгледа в светулките.

Те проблясваха в точни формации като при смъртоносен танц.

Флотата на Фондацията бавно се оттегляше. Минаваха часове, а тя все така мудно отстъпваше и примамваше напредващия неприятел, карайки го да променя все по-рязко курса си.

В умовете на авторите на плана за битката беше определено мястото в пространството, което трябваше да се заеме от калгънските кораби. Бойните единици на Фондацията бавно се измъкваха от това място; в него навлизаха калгънците. Корабите, които напускаха, отново биваха подлагани на мълниеносни и ожесточени атаки. Онези, които оставаха вътре, не бяха атакувани. Всичко зависеше от неохотата на корабите на лорд Стетин да поемат инициативата в свои ръце — от желанието им да остават там, където не ги нападаха.

Капитан Диксил се взираше хладнокръвно в часовника на ръката си. Беше 13.10 часа.

— Остават ни двадесет минути — съобщи той.

Лейтенантът до него кимна напрегнато.

— Дотук всичко изглежда наред, капитане. Повече от деветдесет процента от тях са концентрирани. Ако успеем да ги задържим…

— Да! Ако…

Корабите на Фондацията отново пълзяха напред — доста бавно. Не толкова бързо, за да предизвикат оттегляне на калгънците, и не с такава скорост, че да обезсърчат напредването им. Те предпочетоха да изчакат.

А минутите течаха.

В 13.25 часа на седемдесет и пет кораба на Фондацията зазвуча зумерът на адмирала и те достигнаха максимално ускорение по посока на фронталната равнина на калгънската флота от триста единици. Калгънските защитни екрани се включиха и огромните енергийни лъчи се разгърнаха. Всяка от тристата бойни единици се съсредоточи в същата посока, към полуделите нападатели, които продължаваха неумолимо да напредват, без да обръщат внимание и…

В 13.30 часа петдесет кораба под командването на командор Сен, само с един скок през хиперпространството, изникнаха от никъде в точно изчисленото място и време и се нахвърлиха яростно в тила на неподготвените калгънци.

Капанът задейства безотказно.

Калгънците все още имаха числено превъзходство, но не бяха в настроение да се бият. Първият им подтик беше да избягат, а след като нарушиха формацията си, те станаха само по-уязвими, като отделните кораби препречваха пътя си един на друг.

След известно време битката се превърна в лов на плъхове…

От тристата калгънски кораба, сърцевината и гордостта на тяхната флота, около шестдесет или по-малко, при това много от тях безнадеждно повредени, достигнаха до Калгън. Загубите на Фондацията бяха осем кораба от общо сто двадесет и пет.

Прийм Палвер кацна на Терминус, когато празненството бе достигнало кулминацията си. Големият възторг го разсейваше, но преди да напусне планетата, свърши две неща и му бе отправена една молба.

Двете свършени неща бяха: първо, сключването на споразумение, според което кооперацията на Палвер трябваше да достави двадесет корабни товара определени храни без съответния военен риск, благодарение на наскоро приключилото сражение, и второ, съобщаването на трите кратки думи от Аркадия на доктор Даръл.

В първия миг на изненада докторът се взираше в него с широко отворени очи, докато накрая отправи молбата си — да отнесе отговор на Аркадия. На Палвер му хареса — беше прост отговор и в него имаше смисъл. Гласеше: „Сега се връщай. Няма никаква опасност.“

Лорд Стетин беше побеснял от безсилие. Да наблюдава как всичките му оръжия се трошат в ръцете им; да чувства как здравият материал на военната му мощ се разпада като гнили конци, в каквито внезапно се бе преобразил — това би превърнало дори невъзмутимото спокойствие във вулканична лава. И въпреки това беше безпомощен и го съзнаваше.

Не беше спал добре от седмици. От три дни не се бе бръснал. Отмени всички аудиенции. Адмиралите му бяха оставени сами на себе си и никой не знаеше по-добре от владетеля на Калгън, че нямаше да измине още много време, наситено с поражения, преди да се наложи да се справя с вътрешен бунт.

От Лев Мейрус, министър-председателя, не можеше да очаква помощ. Стоеше пред него спокоен и неприлично стар, и както винаги тънките му пръсти поглаждаха дълбоката бръчка от носа до брадичката.

— Хайде — викна му Стетин, — измисли нещо! Победени сме, разбираш ли? Победени! И защо? Не ми е известно. Точно така. Не зная защо. А ти знаеш ли?

— Мисля, че да — отвърна Мейрус спокойно.

— Предателство! — думата бе изречена спокойно и също така спокойно я последваха други. — Знаел си за предателството и си мълчал. Служеше на глупака, когото свалих от поста Първи Гражданин, и мислиш, че ще можеш да служиш и на мръсния плъх, който ще ме замести. Ако си действал така, ще те изкормя и ще изгоря червата ти пред очите ти, докато още си жив.

Мейрус запази присъствие на духа.

— Не веднъж, а много пъти се опитвах да ви внуша моите съмнения. Навирах ви ги в ушите, но предпочетохте съветите на други, защото по-добре раздуваха самодоволството ви. Нещата се развиха не както се опасявах, а по-зле. Ако сега не желаете да слушате, сър, кажете и аз ще напусна, а като му дойде времето, ще работя с приемника ви, чието първо действие несъмнено ще бъде да подпише мирен договор.

Стетин го гледаше със зачервени очи, а огромните му юмруци бавно се свиваха и разпускаха.

— Говори, сив плужек. Говори!

— Често съм ви казвал, сър, че не сте Мулето. Можете да управлявате кораби и оръдия, но не и съзнанието на поданиците си. Съзнавате ли, сър, срещу кого се биете? Сражавате се с Фондацията, която никога не е била побеждавана, която е пазена от Плана на Селдън и е предопределена да създаде нова Империя.

— Не съществува никакъв План. Вече не. Така каза Мун.

— Тогава Мун греши. Но дори и да е прав, какво от това? Ние с вас, сър, не сме народът. Мъжете и жените на Калгън и на подчинените му светове вярват непреклонно и дълбоко в Селдъновия план, също като всички жители в този край на Галактиката. Близо четиристотин години история ни учат на факта, че не е възможно да се победи Фондацията. Нито кралства, нито военни диктатури, нито старата галактическа Империя са успели да го сторят.

— Мулето го постигна.

— Точно така, но той беше извън пресмятанията, а вие не. По-лошото е, че хората го знаят. Затова вашите кораби започват битките, опасявайки се, че ще бъдат победени по някакъв неизвестен начин. Нематериалността на Плана виси над главите им, така че те са предпазливи и се оглеждат, преди да нападнат, и си задават прекалено много въпроси. Докато от другата страна същата нематериалност изпълва врага с увереност, отстранява страха, поддържа високия им дух, въпреки началните поражения. И защо не? Фондацията винаги е била побеждавана в началото и винаги е печелила накрая.

А вашият дух, сър? Навсякъде сте стъпили на вражеска територия. Не са нахлули във владенията ви и все още не ги заплашва окупация — и въпреки това сте победен. Не вярвате дори в самата възможност от победа, защото знаете, че тя не съществува.

В такъв случай спрете, иначе ще ви принудят да коленичите. Спрете доброволно и може би ще спасите останките. Разчитахте на метал и мощ и те ви поддържаха, доколкото можеха. Пренебрегвахте съзнанието и духа и те ви изневериха. Сега послушайте съвета ми. Държите човека от Фондацията Хомир Мун. Пуснете го. Изпратете го да се върне на Терминус и той ще отнесе вашето предложение за мир.

Зъбите на Стетин изскърцаха зад стиснатите му пребледнели устни. Но какъв друг избор имаше?

На първия ден от новата година Хомир Мун бързо отлетя от Калгън. Бяха изминали повече от шест месеца, откакто бе напуснал Терминус, и през това време бе избухнала и затихнала една война.

Бе пристигнал сам, но си тръгна придружаван. Бе дошъл като обикновен човек с лични задачи — заминаваше формално неназначен, но въпреки това действителен посланик на мира.

А най-вече се бе променила предишната му загриженост за Втората Фондация. Беше се смял при тази мисъл и си представяше в богати подробности как накрая ще разкрие пред доктор Даръл, пред оня енергичен млад всезнайко Антор, пред всичките…

Той знаеше. Той, Хомир Мун, най-после знаеше истината.

20. „Аз зная…“

Последните два месеца от войната на Стетин не бяха тягостни за Хомир Мун. С необичайния си статут на извънреден посредник той установи, че е център на междузвездните дела — роля, която неволно му се нравеше.

Нямаше повече големи сражения — само няколко случайни сбивания, които не влизаха в сметката — и условията на договора бяха подработени с малки отстъпки от страна на Фондацията. Стетин си запазваше поста, но почти нищо друго. Флотата му бе разформирована; владенията извън метрополията станаха автономни и им бе разрешено да гласуват дали да си възвърнат предишния статус — пълна независимост или конфедерация с Фондацията — както изберяха.

Войната приключи формално на един астероид в звездната система на Терминус — най-старата флотска база на Фондацията. От страна на Калгън подписа Лев Мейрус, а Хомир беше заинтересован наблюдател.

През целия този период не се видя с доктор Даръл, нито с някой от другите. Но това почти не беше от значение. Неговата новина можеше да почака — и при тази мисъл, както винаги, той се усмихна.

Доктор Даръл се завърна на Терминус няколко седмици след деня на победата и същата вечер домът му послужи за сборно място на петимата мъже, които тук преди десет месеца бяха изготвили първите си планове.

Не бързаха да свършат вечерята, после се побавиха с виното, сякаш се колебаеха да заговорят на старата тема.

Джол Турбор беше този, който, взирайки се с едно око в червените дълбини на чашата с вино, промърмори:

— Е, Хомир, както виждам, сега си бизнесмен. Добре се справи с проблемите.

— Аз ли? — изсмя се високо и радостно Мун. Неизвестно защо той от месеци не бе заеквал. — Нямам нищо общо с всичко това. Дело на Аркадия е. Между другото, Даръл, тя как е? Чух, че се връща от Трантор?

— Правилно сте научили — отвърна Даръл спокойно. — Корабът й ще кацне до една седмица. — Изгледа с премрежени очи другите, но се разнесоха само неясни, хаотични възклицания на задоволство. Нищо друго.

— Тогава всичко наистина е свършило — заяви Турбор. — Кой можеше да го предвиди преди девет месеца? Мун ходи на Калгън и се върна. Аркадия беше на Калгън и Трантор и си идва. Водихме война и я спечелихме, Космосът ни е свидетел! Твърди се, че огромните движения на историята могат да се предвиждат, но изглеждаше ли възможно по някакъв начин да се предскаже всичко, което току-що се случи с абсолютната бъркотия за всички, които го преживяхме?

— Глупости! — заяви жлъчно Антор. — Какво ви кара толкова да тържествувате? Говорите, сякаш действително сме спечелили война, докато всъщност печелим дребно сбиване, което послужи само да отвлече вниманието ни от истинския враг.

Настъпи неудобно мълчание, сред което единствено леката усмивка на Хомир Мун внасяше нотка на несъгласие.

Антор удари по перилото на креслото със свит от гняв юмрук.

— Да, имам предвид Втората Фондация. Никой не я споменава и ако преценявам правилно, се полагат всички усилия да не се мисли за нея. Причината е, че измамната атмосфера на победа, която е обгърнала този свят от идиоти, е толкова привлекателна, че се чувствате длъжни да вземете участие в празненството! Тогава подскачайте, премятайте се до стената, потупвайте се по гърбовете и пускайте конфети от прозорците. Вършете, каквото пожелаете, само го изхвърлете от главите си — и когато свършите и отново си възвърнете собствената същност, елате и нека тогава обсъдим проблема, който съществува сега, точно както и преди десет месеца, когато седяхте тук и хвърляхте погледи през рамо от страх пред нещо неизвестно. Нима наистина мислите, че господарите на съзнанието от Втората Фондация са станали по-малко опасни, защото сте победили някакъв глупак, втурнал се в космоса с бойни кораби?

Млъкна задъхан и със зачервено лице.

— Ще изслушате ли мен сега, Антор? Или предпочитате да продължите да играете ролята си на бомбастичен конспиратор? — поде Мун спокойно.

— Кажете си приказката, Мун, — подметна Даръл, — но нека всички се въздържаме от прекалено образни изрази. Много са добри, когато се употребяват на място, но сега ме отегчават.

Хомир Мун се облегна в креслото и внимателно напълни отново чашата си от шишето до лакътя му.

— Бях изпратен на Калгън — започна той, — за да открия каквото успея от архивите в двореца на Мулето. Занимавах се с това няколко месеца. Не търся признание за извършеното. Както вече обясних, получих достъп благодарение на находчивото набъркване на Аркадия. Независимо от това остава фактът, че към първоначалните ми познания за Мулето и неговото време, за които твърдя, че не бяха малко, прибавих плодовете на много труд по първични източници, които не са били на разположение на никой друг. Поради това аз имам уникалната възможност да преценя истинската опасност от Втората Фондация, много повече, отколкото нашия раздразнен приятел тук.

— И — изръмжа Антор — каква е преценката ви за опасността?

— Ами, нулева.

Настъпи кратка пауза и Елвет Семик попита с вид на изненада и неверие:

— Искате да кажете, че опасността е нулева?

— Разбира се. Приятели, не съществува Втора Фондация!

Антор бавно притвори клепачи, седеше с пребледняло и безизразно лице.

Мун продължи, вниманието на всички беше съсредоточено върху него и това му се нравеше.

— И нещо повече, никога не е съществувала!

— Върху какво — попита Даръл — основавате изненадващото си заключение?

— Отричам да е неочаквано — отвърна Мун. — На всички ви е известна историята как Мулето е търсил Втората Фондация. Но какво знаете за интензивността на издирването — за неговата целенасоченост? Той е имал на свое разположение огромни ресурси и не ги е пестил. Бил е изключително целеустремен и не е успял. Не е била намерена Втора Фондация.

— Едва ли би могло да се очаква да я открият — изтъкна Турбор неспокойно. — Тя разполага със средства за защита срещу любознателни умове.

— Дори и когато любознателният ум е съзнанието на мутант като Мулето? Мисля, че не е така. Но сигурно не смятате, че ще ви предам същността на петдесет тома доклади за пет минути. Според условията на договора след време те всички ще станат част от историческия музей на Селдън и ще можете напълно свободно и без да бързате да правите анализи също като мен. Ще намерите заключението му изразено ясно, а аз вече ви осведомих за него. Няма и никога не е имало Втора Фондация.

— Тогава какво е спряло Мулето? — намеси се Семик.

— О, Галактико, какво предполагате вие, че го е въздържало? Смъртта — тя ще спре и всички нас. Най-голямото суеверие на века е, че Мулето е бил възпрепятстван насред завоевателната му кариера от някакви загадъчни същества, по-висши дори от него самия. Това е резултат от факта, че на всичко се гледа през погрешен фокус.

Вярно, никой в Галактиката не е могъл да не знае, че Мулето е бил ненормален както физически, така и умствено. Умрял е на тридесет и няколко години, защото непригодното му тяло не е могло повече да поддържа скърцащата машина. В продължение на няколко години преди смъртта си той е бил инвалид. При най-добро здраве би бил не повече от твърде слаб човек. Добре, тогава. Завладял е Галактиката и следвайки нормалния ход на природата, е починал. Цяло чудо е, че е издържал толкова дълго и така успешно. Приятели, написано е съвсем ясно. Трябва единствено да проявите търпение. Достатъчно е само да се опитате да погледнете на всичко през нов фокус.

— Добре, нека да опитаме, Мун — каза замислено Даръл. — Ще бъде интересен опит и ако не друго, поне ще помогне да смажем мислите си. А обработените хора, чиито енцефалограми Антор ни донесе преди почти една година, какво ще кажете за тях? Помогнете ни да ги видим през нов фокус.

— Лесна работа. На каква възраст е енцефалографския анализ? Или да поставим въпроса по друг начин — доколко развито е изучаването на невронните вериги?

— В това отношение сме в началото. Признавам — рече Даръл.

— Точно така. В такъв случай доколко можем да бъдем сигурни в тълкуването на онова, което чувах двамата с Антор да наричате плато на Тампер? Имате вашите теории, но доколко сте сигурни. Достатъчно, за да ги смятате за твърда основа на съществуването на могъща сила, за която всички доказателства са отрицателни? Винаги е лесно да се обяснява неизвестното, като се постулира някаква свръхчовешка и произволна воля.

Напълно човешко явление. През цялата история на Галактиката е имало случаи, когато изолирани планетни системи са се връщали към варварство, и какво сме научили за тях? Във всеки от тези случаи такива варвари са приписвали неразбираемите за тях природни сили — бури, епидемии, суши — на разумни същества, по-мощни и деспотични от хората.

Струва ми се, че това се нарича антропоморфизъм, и в този смисъл ние още сме варвари и даже това ни удовлетворява. Понеже знаем твърде малко за науката за разума, отдаваме всичко, което не ни е известно, на супермени — в конкретния случай от Втората Фондация, като се основаваме на намеците, подхвърлени от Селдън.

— Охо — прекъсна го Антор, — значи все пак се сетихте за Селдън. Мислех, че сте го забравили. Именно Селдън е казал, че съществува Втора Фондация. Вкарайте това във фокуса.

— А вие познавате ли всички цели на Селдън? Известно ли ви е какви необходимости са диктували изчисленията му? Втората Фондация може да е била твърде нужно плашило с оглед на крайно специфична цел. Как победихме Калгън, например? Какво писа в последната си поредица от статии, Турбор?

Турбор размърда едрото си тяло.

— Да, разбирам накъде избивате. Към края бях на Калгън, Даръл, и беше съвсем ясно, че духът на планетата е невероятно нисък. Преглеждах старите им новини и… ами, те са очаквали, че ще бъдат победени. Всъщност били са напълно обезкуражени от мисълта, че накрая Втората Фондация ще се намеси — на страната на Първата, естествено.

— Точно така — потвърди Мун. — Бях там през цялото време на войната. Казах на Стетин, че няма Втора Фондация, и той ми повярва. Чувстваше се в безопасност. Но нямаше начин да се накарат хората внезапно да престанат да вярват повече в нещо, в което са били убедени през целия си живот. Така че митът послужи на много полезна цел в Селдъновата космическа игра на шах.

Антор внезапно отвори очи и се вгледа злъчно в изражението на Мун.

— Аз твърдя, че лъжете!

Хомир пребледня.

— Смятам, че не трябва да приемам, а още по-малко да отговарям на подобно обвинение.

— Казвам го без намерение да ви обидя лично. Принуден сте да ни мамите, не го съзнавате. Но въпреки това лъжете.

Семик сложи костеливата си ръка върху рамото на младия мъж.

— Поемете си дъх, младежо!

Антор се отърси не особено кротко от него и продължи:

— Губя търпение с вас. Този човек съм го виждал не повече от пет-шест пъти в живота си и въпреки това намирам промяната у него за невероятна. Вие останалите го познавате от години, но не й обръщате внимание. Човек може да полудее. Нима наричате мъжа, когото слушате, Хомир Мун? Той не е онзи Хомир Мун, когото аз познавам.

Настъпи всеобщо объркване и сред него се надигна гласът на Мун.

— Твърдите, че съм измамник?

— Може би не в обикновения смисъл — надвика шума Антор, — но въпреки това сте лъжец. Млъкнете всички! Настоявам да ме изслушате!

Подчини ги със зловещата си гримаса.

— Спомня ли си някой за Хомир Мун като мен — за съсредоточения в себе си библиотекар, който никога не говореше без явно смущение, за човека с напрегнат и нервен глас, който заекваше при произнасяне на несигурните си изречения? Нима този човек ви звучи като него? Той говори плавно, самоуверен е, пълен е с теории и, по дяволите, не заеква! Същата личност ли е?

Дори Мун изглеждаше объркан и Пелеас Антор продължи:

— Е, ще го подложим ли на проверка?

— Как? — попита Даръл.

— Вие ли питате как? Съществува очевиден начин. Нали имате енцефалографските му графики от преди десет месеца? Направете нови и ги сравнете. — Посочи към смръщения библиотекар и продължи яростно: — И нека само посмее да откаже да се подложи на анализ!

— Не възразявам — отвърна Мун предизвикателно. — Аз съм същият човек, който винаги съм бил.

— В състояние ли сте вие да го знаете? — подхвърли Антор презрително. — Ще отида и по-далеч. Нямам доверие на никого тук. Искам всички да се подложат на анализ. Водеше се война. Мун беше на Калгън; Турбор на борда на разни кораби из всички военни зони. Даръл и Семик също ги нямаше — нямам понятие къде са били. Само аз останах тук в изолация и сигурност и вече нямам доверие на никого от всички вас. И за да бъде играта честна, аз също ще се подложа на проверка. Съгласни ли сте? Или да напусна още сега и да вървя по собствен път?

— Аз нямам възражения — рече Турбор и повдигна рамене.

— Вече казах, че съм съгласен — обади се Мун.

Семик направи жест на мълчаливо съгласие с ръка и Антор зачака Даръл. Накрая и Даръл кимна с глава.

— Да почнем с мен — предложи Антор.

Иглите чертаеха деликатните си пътеки по карираната хартия, докато най-младият невролог седеше замръзнал в наклоненото кресло, тежко замислен, със спуснати клепачи. Даръл извади от архива си папката, съдържаща старата енцефалограма на Антор. Показа му я.

— Това е вашият подпис, нали?

— Да, да. Моята енцефалограма е. Направете сравнението.

Скенерът проектира на екрана новата и старата. Всички криви на двата записа бяха там и в мрака гласът на Мун прозвуча с груба яснота.

— Ей, вижте тук! Има промяна.

— Това са първичните вълни от фронталния лоб. Нищо не означават, Хомир. Допълнителните криви, които сочите, са само от гнева. Другите са важни. Той натисна едно копче и шестте чифта криви се сляха и съвпаднаха. Само най-дълбоките амплитуди на първичните вълни се раздвояваха.

— Доволни ли сте? — попита Антор.

Даръл кимна рязко и зае креслото. След него седна Семик, а Турбор го последва. Енцефалограмите бяха направени мълчаливо и не по-малко мълчаливо — сравнени.

Мун последен се настани в креслото. За миг се поколеба, после каза с леко отчаяние в гласа:

— Вижте какво, аз съм последен и съм под напрежение. Надявам се, че ще го отчетете.

— Не се безпокойте — увери го Даръл. — Съзнателните ви емоции ще засегнат само първичните вълни, а те не са от значение.

Сред настъпилата тишина сякаш изминаха часове…

— Разбира се, разбира се — обади се прегракнало Антор сред мрака при сравнението. Това е само начало на комплекс — не ни ли го каза самият той? Няма намеса; само глупава антропоморфична представа… Но погледнете тук! Съвпадение, предполагам.

— Какво има? — извика Мун.

Ръката на Даръл легна върху рамото на библиотекаря.

— Мълчете, Мун, били сте обработен. Просто са ви поставили под контрол.

После светнаха лампите и Мун се огледа неспокойно, като направи ужасяващ опит да се усмихне.

— Невъзможно е да говорите сериозно. Правите го нарочно. Подлагате ме на изпитание!

Но Даръл само поклати глава.

— Не, не, Хомир. Вярно е.

Очите на библиотекаря бяха изпълнени със сълзи.

— Не се чувствам никак различно — каза той ненадейно. — Не мога да повярвам. — И с внезапна убеденост продължи: — Вие всички сте се наговорили. Това е заговор!

Даръл се опита да го успокои с жест, но Мун отблъсна ръката му и изръмжа:

— Възнамерявате да ме убиете. По дяволите, готвите се да ме ликвидирате!

Антор се хвърли върху него. Разнесе се остро тракане на кост върху кост и Хомир се отпусна безволево със замръзнало изражение на страх върху лицето. Младежът се изправи разтреперан.

— Най-добре е да го вържем и да му запушим устата. По-късно ще решим какво да правим. — Той приглади назад косата си.

— Как отгатнахте, че нещо не е наред с него? — попита Турбор.

Антор се обърна ядосано към него.

— Не беше трудно. Разбирате ли, случайно зная, къде е Втората Фондация!

Последователните шокове оказват намаляващ ефект… Ето защо Семик попита с истинска мекота:

— Сигурен ли сте? Искам да кажа, че току-що се справихме с Мун…

— Не е съвсем същото — отвърна Антор. — Даръл, в деня, когато избухна войната, говорих съвсем сериозно с вас. Опитах се да ви накарам да напуснете Терминус. Тогава, ако можех да ви се доверя, щях да ви кажа, каквото ще ви съобщя сега.

— Твърдите, че от половин година сте знаели отговора? — усмихна се Даръл.

— Зная го, откакто научих, че Аркадия е заминала за Трантор.

Смаян, Даръл внезапно се изправи на крака.

— Какво общо има Аркадия с всичко това? За какво намеквате?

— Нищо, което да не е ясно с оглед на събитията, които са ни добре известни. Аркадия отива на Калгън и бяга ужасена към самия център на Галактиката, вместо да се върне у дома. Лейтенант Диридж, най-добрият агент на Калгън, е обработен. Мулето завоюва Галактиката, но изненадващо направи на Калгън главната си квартира и започвам да се питам дали е бил завоевател или просто инструмент. На всяка крачка се сблъскваме с Калгън, Калгън и нищо освен Калгън, светът, който в продължение на цял век оцелява недокоснат от всички битки между военните диктатори.

— Какво е заключението ви?

— Явно е — погледът на Антор беше напрегнат, — че Втората Фондация е на Калгън.

— Аз бях на Калгън, Антор — прекъсна го Турбор, — Бях там миналата седмица. Ако там има Втора Фондация, аз съм луд. Лично аз смятам, че вие сте побъркан.

Младият мъж се нахвърли яростно върху него.

— Тогава сте дебел глупак! Какво си мислите, че е Втората Фондация? Нима смятате, че лъчисти полета изписват в зелено и червено „Втора Фондация“ по маршрутите на пристигащите кораби? Чуйте ме, Турбор. Където и да са, те образуват непроницаема олигархия. Те трябва да са добре скрити на света, в който съществуват, както и самият им свят в Галактиката като цяло.

Челюстните мускули на Турбор затрепериха.

— Не ми харесва поведението ви, Антор.

— Това наистина ме безпокои — беше саркастичният отговор. — Огледайте се тук, на Терминус. Ние сме в центъра — сърцевината — първоизточника на Първата Фондация с всичките й знания в областта иа физическата наука. Е, колко от населението й са физици? Можете ли вие да привеждате в действие станция за пренасяне на енергия? Какво знаете за работата на хиператомен двигател? А? Броят на истинските учени на Терминус — дори на Терминус — е по-малък от един процент от населението!

Какво да кажем тогава за Втората Фондация, където тайната трябва да се пази? Там ще бъдат още по-малко осведомените и те ще са скрити дори от собствения си свят.

— Ей — обади се Семик внимателно, — ние току-що победихме Калгън!

— Наистина. Наистина — отвърна Антор жлъчно. — Охо, ние празнуваме тази победа. Градовете все още са празнично осветени, все още в тях има фойерверки; дикторите продължават да крещят по телевизорите. Но сега, сега, когато отново търсим Втората Фондация, кое е последното място, към което ще погледнем, къде е последното място, в което въобще някой ще търси? Правилно! Калгън! Не сме им навредили много, разбирате ли, не истински. Разрушихме няколко кораба, убихме няколко хиляди, раздробихме Империята им, отнехме им част от търговската и икономическата мощ, но всичко това не означава нищо. Обзалагам се, че нито един член от истинската управляваща класа на Калгън не е ни най-малко разтревожен. Точно обратното, сега те са избавени от любопитството. Но не и от моето. Какво ще кажете, Даръл?

Даръл повдигна рамене.

— Интересно. Опитвам се да го съчетая със съобщението, което получих от Аркадия преди няколко месеца.

— О, съобщение ли? — попита Антор. — И какво беше?

— Ами не съм сигурен. Три думи. Но е интересно.

— Вижте какво — намеси се Семик с неспокоен интерес, — има нещо, което не разбирам.

— Какво?

Семик подбираше внимателно думите си, старческата му горна устна се повдигаше при всяка дума, сякаш ги изговаряше поотделно и с нежелание.

— Ами Хомир Мун току-що твърдеше, че Хари Селдън се е лъгал, когато е казвал, че е основал Втора Фондация. А сега ни уверявате, че не е така, че Селдън не се е мамил, а?

— Правилно, не е. Селдън е заявил, че е основал Втора Фондация, и го е направил.

— Добре тогава, но той е казал и нещо друго. Че е основал две фондации в противоположни краища на Галактиката. Сега, младежо, това лъжа ли е, защото Калгън не е в противоположния край на Галактиката?!

Антор изглеждаше раздразнен.

— Това е маловажно. Може да е било прикритие, за да ги предпази. Но все пак, помислете. Каква реална полза би имало да се разполагат майсторите на съзнанието в противоположния край на Галактиката? Каква е тяхната функция? Да помагат да се опази Планът. Кои са главните играчи в Плана? Ние, Първата Фондация. В такъв случай, къде ще могат най-добре да ни следят и да служат на собствените си цели? В противоположния край на Галактиката? Смешно! Всъщност те са на разстояние петдесет парсека, което е по-разумно.

— Харесва ми този довод — заяви Даръл. — В него има смисъл. Вижте, от известно време Мун е в съзнание и предлагам да го развържем. Всъщност не може да направи никаква беля.

Антор имаше несъгласен вид, но Хомир кимаше усърдно. След пет секунди също така усърдно разтриваше ръцете си.

— Как се чувствате? — попита го Даръл.

— Ужасно — отвърна Мун нацупено, — но няма значение. Искам да попитам нещо тоя млад умник. Чух какво разправяше и моля само за разрешение да задам въпроса какво ще правим по-нататък.

Настъпи странно и нелепо мълчание.

— Да предположим, че Калгън наистина е Втората Фондация — усмихна се горчиво Мун. — Кои на Калгън са те? Как ще ги откриете? И ако ги намерите, как ще се справите с тях?

— Е — каза Даръл, — аз мога да отговоря, колкото и да е странно. Да ви разправя ли какво сме вършили със Семик през последната половин година? Ще изложа още една причина, Антор, поради която толкова желаех да остана на Терминус през цялото време.

— На първо място — продължи той, — работих върху енцефалографския анализ по-целеустремено, отколкото някой от вас би могъл да подозира. Да се открие съзнание от Втората Фондация е малко по-трудно, отколкото да се установи само плато на Тампер — и аз всъщност не успях напълно. Но съм доста близо.

Знае ли някой от вас как действа контролът на емоциите? Това е била популярна тема още от времето на Мулето и много глупости са се изговорили, писали и записвали за нея. Към него са се отнасяли най-вече като към нещо загадъчно и окултно. Той, разбира се, не е. Всекиму е известно, че мозъкът е източник на безброй малки електромагнитни полета. Всяко мимолетно чувство променя тези полета по повече или по-малко сложен начин и всеки би трябвало да знае и това.

Възможно е да си представим съзнание, което долавя тези променящи се полета и дори резонира с тях. С други думи, съществува специален орган в главния мозък и той приема всякакви модели на полетата, които би открил. Нямам представа как точно става, но това не е от значение. Ако бях сляп, например, въпреки това бих могъл да науча значението на фотоните и енергийните кванти и за мен ще е разумно предположението, че поглъщането на един фотон такава енергия би могла да предизвика химически промени в някой телесен орган, така че присъствието му да може да се разпознае. Но, разбира се, от това няма да успея да разбера какво е цвят. Следите ли всички?

Антор кимна уверено, а другите колебливо.

— Такъв хипотетичен резониращ на съзнание орган, като се настройва на полетата, излъчвани от други съзнания, би могъл да „чете емоции“ или дори „да чете мисли“, както го наричат популярно, но всъщност е нещо дори по-фино. Оттук е по-лесно да си представим подобен орган, който би могъл действително да регулира друго съзнание. С по-силното си поле той би успял да насочва по-слабото поле на другия мозък — доста подобно на начина, по който силен магнит ориентира атомните диполи в пръчка желязо и след това тя остава намагнетизирана.

Реших математически „второфондационизма“ в смисъл, че изведох функция, която предвижда необходимата комбинация от невронни пътища, изискваща образуването на такъв орган, какъвто току-що описах, но за съжаление функцията е твърде сложна, за да се реши с известните засега математически инструменти. Твърде неприятно е, тъй като означава, че никога не ще успея да открия майстор на съзнанието само чрез енцефалографския му модел.

Но мога да направя нещо друго. С помощта на Семик съм в състояние да конструирам нещо, което ще опиша като устройство на статичното съзнание. По силите на съвременната наука е да създаде енергиен източник, който да наподоби точно енцефалографски модел на електромагнитно поле. Нещо повече, той може да се премества напълно произволно, като създава, доколкото се отнася за специално съзнание — сетиво, нещо като „шум“ или „смущения“, които да прикриват други съзнания, с които може да е в контакт. Следите ли все още?

Семик се изхили. Несъзнателно му бе помагал да го създаде, без да е наясно, но бе правил предположения и те се оказаха верни. Старият човек все още не бе забравил всичко…

— Мисля, че разбирам — обади се Антор.

— Устройството — продължи Даръл — се произвежда съвсем лесно, а аз имах на разположение всички ресурси на Фондацията, тъй като те се водеха към изследванията за военни цели. И сега службите на кметството и законодателното събрание са обградени от смущения на излъчванията на съзнанието. Същото важи и за повечето от нашите най-важни заводи. Както и тази сграда. Накрая всяко място, което пожелаем, ще можем да направим напълно сигурно спрямо Втората Фондация или някой бъдещ мутант. Това е всичко.

Той завърши съвсем просто с жест на разтворената си длан.

Турбор изглеждаше поразен.

— Тогава всичко е свършило, Велики Селдън, всичко е свършило!

— Е — поправи го Даръл, — не е точно така.

— Защо да не е? Нима има още нещо?

— Да, още не сме открили разположението на Втората Фондация!

— Какво — изрева Антор, — нима се опитвате да кажете…

— Да, точно така. Калгън не е Втората Фондация.

— От къде ви е известно?

— Просто е — измърмори Даръл. — Разбирате ли, аз случайно зная къде е наистина Втората Фондация.

21. Отговорът, който задоволява

Турбор внезапно се разсмя — смя се на огромни буйни приливи, които се отблъскваха звучно и замираха задъхано. Накрая поклати немощно глава и каза:

— Велика Галактико, това продължава цялата нощ. Един след друг издигаме плашила, които събаряме. Забавляваме се, но доникъде не стигаме. Велики Космос! Може би всичките планети са Втора Фондация. А може би те въобще нямат планета, а само най-важните им хора са пръснати по всички планети. И какво значение има това, щом като Даръл твърди, че разполагаме със сигурна защита?

Даръл се усмихна печално.

— Съвършената защита не е достатъчна, Турбор. Дори моето устройство за смущения на полето на съзнанието ни държи на едно място. Не можем завинаги да останем със стиснати юмруци и да се оглеждаме неистово във всички посоки, за да търсим неизвестния враг.

Трябва да знаем не само как да спечелим, но и кого да победим. И все пак наистина има специфичен свят, на който неприятелят съществува.

— Говорете по същество — рече Антор уморено. — С каква информация разполагате?

— Аркадия — обясни Даръл — ми изпрати съобщение и преди да го получа, въобще не бях видял очебийното. Вероятно никога нямаше да го разбера. При това посланието е съвсем просто: „Кръгът няма край“. Разбирате ли?

— Не — отвърна Антор упорито и явно го каза заради другите.

— Кръгът няма край — повтори Мун замислено и челото му се набръчка.

— Е — продължи Даръл нетърпеливо, — за мен беше ясно… Какъв е единственият абсолютен факт, който знаем за Втората Фондация, а? Ще ви кажа! Известно ни е, че Хари Селдън я е разположил в противоположния край на Галактиката. Хомир Мун ни съобщи теорията си, че Селдън е излъгал по отношение съществуването на Фондацията. Пелеас Антор има теория, че Селдън е говорил истината по отношение на съществуването й, но е излъгал за местоположението на Втората Фондация. А пък аз твърдя, че Хари Селдън не е лъгал за подробностите; той е казал чистата истина.

Но какво е другият край? Галактиката с плоска, с формата на леща. Ако направим сечение в плоскостта й, ще получим кръг, а кръгът няма край — както го е разбрала Аркадия. Ние — ние, Първата Фондация, се намираме на Терминус на ръба на този кръг. По дефиниция сме в края на Галактиката. А сега проследете ръба и намерете другия край. Колкото и да издирвате, няма да намерите друг край. Само ще се върнете в началната точка… И там ще откриете Втората Фондация.

— Там? — повтори Антор. — Нима искате да кажете тук?

— Да, точно така, тук! — викна енергично Даръл. — Та къде другаде би могла да се намира? Сам вие твърдите, че ако хората на Втората Фондация са пазители на Селдъновия план, не е вероятно те да се намират в така наречения друг край на Галактиката, където щяха да са така изолирани, колкото е мислимо въобще. Смятате, че разстояние от петдесет парсека е по-разумно. А къде ще се намират в най-голяма сигурност? Кой би ги търсил тук? Това е старият принцип, че най-очебийното място е най-малко подозрително.

Защо бедният Еблинг Майс е бил толкова изненадан и обезкуражен, когато е открил местоположението на Втората Фондация? Той я е търсил отчаяно, за да я предупреди за идването на Мулето, само за да открие, че Мулето с един замах вече е завладял и двете фондации. И защо Мулето се е провалил в издирването? Защо? Когато търсиш непобедима заплаха, едва ли ще се оглеждаш за враговете, които току-що си победил. Затова майсторите на съзнанието съвсем спокойно са успели да съставят плановете си за спирането на Мулето и да го обуздаят.

Влудяващо просто е. Защото ето ни нас, с нашите заговори и интриги, мислим, че пазим тайната си, докато през цялото време се намираме в самия център на крепостта на нашите врагове. Комично е.

Скептицизмът не се изличи от лицето на Антор.

— Действително ли вярвате в тази теория, доктор Даръл?

— Напълно съм убеден.

— Тогава всеки от съседите ни, всеки човек, когото отминем на улицата, би могъл да е член на Втората Фондация, а съзнанието му да наблюдава нашето и да опипва пулса на мислите ни.

— Точно така.

— И са ни позволили през цялото време да продължаваме, без да ни безпокоят?

— Без да ни безпокоят ли? Кой ви го е казал? Самият вие доказахте, че Мун е бил обработен. Какво ви кара да мислите, че по начало сме го изпратили на Калгън по наша собствена воля — или че Аркадия ни е подслушала и го е последвала по собствено желание? Ха! Вероятно непрекъснато са се намесвали в работите ни. И всъщност, защо да правят нещо повече от онова, което са сторили? Много по-изгодно е за тях да ни заблуждават, отколкото да ни спират!

Антор потъна в размисъл и се отърси с израз на недоволство.

— В такъв случай това не ми харесва. Вашето устройство за смущения на съзнанието не струва и пет пари. Не можем да останем завинаги в тази къща, а веднага щом излезем, ако е така, както мислим, ще бъдем погубени. Освен ако сте в състояние да направите малка машинка за всеки човек в Галактиката…

— Да, но не сме напълно безпомощни, Антор. Хората от Втората Фондация притежават специално сетиво, от което ние сме лишени. Например, съществува ли някакво нападателно оръжие, което да е ефикасно срещу човек с нормално зрение, но безполезно срещу слепец?

— Разбира се — бързо откликна Мун. — Светлина в очите.

— Точно така — потвърди Даръл. — Силна заслепяваща светлина.

— Е, и какво от това? — попита Турбор.

— Но аналогията е ясна. Аз притежавам устройство за смущение на съзнанието. То създава изкуствен електромагнитен спектър, който за мозъка на човек от Втората Фондация ще бъде като светлинен лъч за нас. Но устройството за смущения на съзнанието е калейдоскопично. То се измества бързо и непрекъснато, по-бързо, отколкото може да следи приемащият мозък. Тогава да допуснем, че е мигаща светлина; такава, че да ви причини главоболие, ако продължава достатъчно дълго. Нека да засилим тази светлина или електромагнитно поле, докато стане заслепяваща — и ще се превърне в болка, непоносима болка. Но само за онези със съответното сетиво — не и за лишените от него.

— Наистина ли? — попита Антор с нарастващ ентусиазъм. — Изпробвали ли сте го?

— Върху кого? Естествено, че не съм. Но ще действа.

— Добре де, къде е контролното табло за полето, което обкръжава тази къща? Бих искал да го видя.

— Тук — Даръл бръкна в джоба на сакото си. Беше малък предмет, едва издуваше джоба му. Подхвърлн на Антор черния цилиндър, целия в копчета.

Антор го огледа внимателно и вдигна рамене.

— Като го гледам, не ставам по-умен. Даръл, какво не трябва да докосвам? Нали разбирате, не бих искал случайно да изключа защитата на къщата.

— Няма — отвърна Даръл с безразличие. — Съответният бутон е блокиран.

Той побутна един двупозиционен ключ, който не помръдна.

— А какво е това копче?

— Променя скоростта на изменение на шаблона. А това тук засилва интензитета. Него имах предвид.

— Мога ли… — попита Антор с пръст върху скалата за интензитета. Другите се струпаха до него.

— Защо не? — вдигна рамене Даръл. — Нас няма да ни засегне.

Бавно, почти с потръпваме Антор завъртя копчето, най-напред в една посока, после в обратната. Турбор скърцаше зъби, а Мун бързо примигваше. Сякаш се мъчеха да изострят недостатъчния си сетивен апарат, за да уловят импулса, който не можеше да ги засегне.

Накрая Антор повдигна рамене и хвърли кутията за управление в скута на Даръл.

— Е, предполагам, че можем да вярваме на думите ви. Но е наистина трудно да си въобразиш, че нещо се е случило, когато завъртях копчето.

— Естествено, Пелеас Антор — съгласи се Даръл с пестелива усмивка. — Това, което ви дадох, е макет. Виждате ли, имам друго. — Той разгърна сакото си и хвана увисналата на колана му кутия за управление, чието копие Антор бе разгледал. — Ето — и Даръл с един жест завъртя копчето за интензитет на максимум.

С нечовешки крясък Пелеас Антор се свлече на пода. Завъргаля се в агония, а побелелите му сгърчени пръсти хващаха и скубеха безпомощно косата му.

Мун забързано вдигна крак, за да избегне допира до гърчещото се тяло, а очите му бяха два дълбоки кладенеца на ужас. Семик и Турбор бяха сякаш гипсови отливки — вцепенени и пребледнели.

Даръл мрачно завъртя обратно копчето. Антор потръпна леко веднъж или два пъти и остана да лежи неподвижно. Беше жив, дишането раздираше тялото му.

— Сложете го на канапето — каза Даръл, като хвана главата на младия мъж. — Помогнете ми.

Турбор посегна към краката. Сякаш вдигаха чувал с брашно. После, след няколко минути дишането се успокои и клепачите на Антор потръпнаха и се отвориха. Лицето му беше ужасяващо жълто, косата и тялото му бяха просмукани от пот, а когато заговори, гласът му бе прегракнал и неузнаваем.

— Недейте — измърмори той, — недейте! Не го правете отново! Не знаете… Не знаете… О-о-о-х! — завърши той с продължителен треперещ стон.

— Няма да го включвам отново — рече Даръл, — ако ни кажете истината. Вие сте член на Втората Фондация, нали?

— Дайте ми малко вода — помоли Антор.

— Донеси му, Турбор — нареди Даръл, — и бутилката уиски.

Той повтори въпроса, след като наля на Антор малко уиски и две чаши вода. Нещо сякаш се отпусна у младия мъж…

— Да — отвърна той уморено. — Аз съм член на Втората Фондация.

— Която се намира — продължи Даръл — тук, на Терминус?

— Да, да. Прав сте във всички подробности, доктор Даръл.

— Добре! А сега обяснете какво ставаше през изтеклата половин година. Разкажете ни!

— Бих искал да поспя — прошепна Антор.

— По-късно! Сега говорете!

Треперлива въздишка. После думи… тихи и забързани. Другите се наведоха над него, за да ги доловят.

— Положението ставаше опасно. Знаехме, че Терминус и неговите физици започват да проявяват интерес към моделите на мозъчните вълни и че е назряло времето да се създаде нещо като устройство за смущения на съзнанието. Нарастваше и враждебността към Втората Фондация. Налагаше се да я спрем, без да провалим Селдъновия план. Ние… опитахме се да вземем под контрол движението. Да се присъединим към него. Това щеше да отклони от нас подозренията и усилията. Погрижихме се Калгън да обяви война като още нещо за отвличане на вниманието. Затова изпратих Мун на Калгън. Предполагаемата любовница на Стетин беше една от нас. Взехме мерки Мун да направи необходимите стъпки…

— Значи Калия е… — викна Мун, но Даръл му махна с ръка да мълчи.

Антор продължи, без да усети прекъсването.

— Следваше Аркадия. Не бяхме разчитали на нея — не всичко може да се предвиди, — затова Калия я подтикна да отиде на Трантор, за да предотвратим намесата. Това е всичко. Ако не броим нашата загуба.

— Опитахте се да ме отпратите на Трантор, нали? — попита Даръл.

Антор кимна.

— Трябваше да ви отстраня. Нарастващото тържествуваме в съзнанието ви беше достатъчно ясно. Разрешавахте проблема с устройството за смущения на съзнанието.

— Защо не ме поставихте под контрол?

— Не можех… не можех. Имах заповед. Работехме по Плана. Ако бях импровизирал, щях да проваля всичко. Планът предвижда само вероятности… знаете го… Също като Плана на Селдън. — Говореше с болезнено задъхване и почти неразбираемо. Главата му се въртеше от една на друга страна в неспокойна треска. — Работехме с отделни личности… не с групи… твърде слаби вероятности… загубихме. Освен това… ако ви бях поставил под контрол… друг щеше да изобрети устройството… няма смисъл… трябва да се контролира времето… по-изтънчено… плана на Първия Говорител… не знаем всички възможности… освен… нищо не стана, аа-а-а… — той заглъхна.

Даръл го разтърси грубо.

— Още не бива да заспивате. Колко като вас са тук?

— А? К’во казахте… о… не много… ще се изненадате… петдесет, няма нужда от повече.

— Всичките ли са на Терминус?

— Пет… шест в космоса… като Калия… трябва да спя.

Размърда се внезапно, сякаш полагаше отчаяно усилие, и изражението му се проясни. Беше последен опит за самооправдание, да направи поражението си по-умерено.

— Почти ви хванахме накрая. Щяхме да изключим отбраната ви и да ви заловим. Щяхме да разберем кой е главният. Но ми дадохте фалшива кутия за управление… през цялото време сте ме подозирали…

И накрая той заспа.

— От колко време го подозирате, Даръл? — попита с благоговение Турбор.

— Още откакто дойде тук — беше спокойният отговор. — Твърдеше, че идва от Клайзе. Но аз познавах Клайзе и знаех как се бяхме разделили. Той беше фанатик по отношение на Втората Фондация и аз го бях изоставил. Собствените ми намерения бяха разумни, тъй като мислех, че е най-добре и най-сигурно сам да развия схващанията си. Но не можех да ги споделя с Клайзе, а дори и да бях, той нямаше да ме изслуша. За него бях страхливец и предател, дори агент на Втората Фондация. Той не прощаваше и оттогава почти до деня на смъртта си нямаше никакви отношения с мен. После внезапно, през последните няколко седмици от живота си ми писа — като стар приятел — да приема неговия най-добър и най-обещаващ ученик като сътрудник и да започна отново старото разследване.

Не му подхождаше. Как би могъл да направи подобно нещо, без да е под външно влияние? Започнах да се питам дали единствената му действителна цел не е да ме накара да имам доверие на истински агент на Втората Фондация. Е, оказа се, че е така… — той въздъхна и за миг затвори очи.

— Какво ще правим с всички тях — поде Семик неуверено, — с тия хора от Втората Фондация?

— Не зная — отвърна тъжно Даръл. — Предполагам, че бихме могли да ги пратим в изгнание. На Зоранел, например. Възможно е да се откарат там и планетата да бъде наситена с устройства за смущения на съзнанието. Половете ще бъдат разделени или още по-добре стерилизирани и след петдесет години Втората Фондация ще се окаже забравен сън. А може би спокойната смърт ще бъде нещо по-милостиво за тях.

— Предполагате ли — обади се Турбор, — че ще успеем да придобием това тяхно сетиво? Или те се раждат с него, подобно на Мулето?

— Не зная. Мисля, че се развива чрез продължителна тренировка, тъй като има указания от енцефалографията, че потенциалните заложби са латентни в човешкия мозък. Но за какво ви е това сетиво? На тях не им помогна.

Той се намръщи. Макар да не каза нищо повече, мислите в главата му крещяха…

Беше прекалено лесно — твърде лесно. Също като злите герои в роман, тези непобедими същества се бяха сгромолясали и това не му харесваше.

Галактико! Кога може човек да е сигурен, че не е марионетка? Как може да разбере, че не е кукла на конци?

Аркадия скоро се връщаше у дома и мислите му потръпнаха заради онова, пред което би могъл да бъде изправен накрая.

Тя си беше вкъщи от една седмица, после седмиците станаха две, а той все още не успяваше да се освободи от здравата хватка на тези мисли. И как би могъл? Чрез някаква странна алхимия по време на отсъствието си Аркадия от дете се бе превърнала в млада жена. Тя беше връзката му с живота, с един горчивосладостен брак, който едва бе надживял медения месец.

Най-сетне една вечер той я попита, колкото можа по-безразлично:

— Аркадия, какво те накара да решиш, че и двете фондации са на Терминус?

Бяха ходили на театър; на най-добрите места с лични триизмерни бинокли за всеки; тя имаше нова рокля за случая и беше щастлива.

Аркадия се вгледа за миг в него и после подхвърли:

— О, не зная, татко. Просто ми хрумна.

Леден пласт обгърна сърцето на доктор Даръл.

— Помисли — рече напрегнато той. — Важно е. Какво те накара да решиш, че и двете фондации са на Терминус?

— Ами — тя се смръщи леко, — например лейди Калия. Знаех, че тя е от Втората Фондация. И Антор го потвърди.

— Но тя беше на Калгън — настоя Даръл. — Какво те накара да решиш, че е Терминус?

Този път Аркадия изчака няколко минути, преди да отговори. Какво я бе накарало да реши? Изпитваше ужасяващото чувство, че нещо й се изплъзва.

— Тя знаеше доста неща — отвърна Аркадия, — лейди Калия имам предвид, и сигурно е получавала информацията си от Терминус. Не звучи ли правилно, татко?

Но той поклати отрицателно глава.

— Татко — викна тя, — аз знаех. Колкото повече мислех, толкова по-уверена ставах. В това просто имаше смисъл!

Очите на баща й гледаха разсеяно.

— Не обяснява нещата, Аркадия. Не е достатъчно. Когато става въпрос за Втората Фондация, интуицията е подозрителна. Разбираш го, нали? Би могло да е интуиция — а може и да се окаже контрол!

— Контрол! Искаш да кажеш, че са ме обработили? О, не. Не, не биха могли! — тя се заотдръпва от него. — Но нали Антор потвърди, че съм права? Призна го. Призна всичко. И ти откри цялата им група на Терминус. Не ги ли намери? А? — тя дишаше задъхано.

— Зная, но, Аркадия, ще ми позволиш ли да направя енцефалографски анализ на мозъка ти? Тя поклати буйно глава.

— Не, не! Страх ме е!

— От мен ли, Аркадия? Няма от какво да се плашиш. Разбираш го, нали?

След това тя го прекъсна само веднъж. Стисна ръката му точно преди да бъде завъртяно последното копче.

— Какво ще стане, ако наистина съм различна, татко? Какво ще се наложи да направиш?

— Нищо не ще трябва да правя, Аркадия. Ако си различна, ще напуснем. Двамата с теб ще се върнем на Трантор и… пет пари няма да даваме за нищо друго в Галактиката.

Никога през целия живот на Даръл анализ не бе извършван толкова бавно, не му бе струвал толкова много и когато свърши, Аркадия се сви в креслото и не смееше да погледне. После да го чу да се смее и това й бе достатъчна информация. Скочи и се хвърли в разтворените му обятия.

Докато се прегръщаха, той бърбореше оживено.

— Къщата е под максимално силни смущения на съзнанието, а твоите мозъчни вълни са нормални. Наистина ги хванахме в капан, Аркадия, и вече можем да се върнем към живота.

— Татко — задъха се тя, — сега ще им позволим ли да ни наградят с ордени?

— От къде знаеш, че съм помолил да ме изключат от списъка? — за известно време я задържа на разстояние от себе си, после отново се изсмя. — Няма значение, на теб всичко ти е известно. Добре, ще получиш ордена си на трибуна и с речи.

— И, татко…

— Да?

— Може ли от сега нататък да ми викаш Аркади?

— Но… добре де, Аркади.

Много бавно величието на победата се просмукваше в съзнанието му и го засищаше. Фондацията — Първата Фондация, а сега единствената, беше абсолютен господар на Галактиката. Никаква преграда не съществуваше вече между нея и Втората Империя — крайното осъществяване на Селдъновия план.

Трябваше само да протегнат ръце…

Благодарение на…

22. Верният отговор

Неизвестна стая на неизвестен свят!

И човек, чийто план бе успял.

Първия Говорител вдигна поглед към Ученика.

— Петдесет мъже и жени — каза той. — Петдесет мъченици! Те знаеха, че това означава смърт или доживотен затвор, и дори не можехме да ги обработим, за да ги предпазим от слабост — тъй като обработката би могла да се разкрие. И въпреки това не изпаднаха в безсилие. Изпълниха плана, защото обичаха по-големия План.

— Не беше ли възможно да са по-малко? — попита Ученика със съмнение.

Първия Говорител бавно поклати глава.

— Това бе най-ниската граница. Наистина бяха най-малкия възможен брой. По-малко нямаше да е убедително. Всъщност чисто обективно би трябвало да са седемдесет и пет, за да се предвиди възможна грешка. Няма значение. Разучихте ли хода на действията, както е бил разработен от съвета на Говорителите преди петнайсет години?

— Да, Говорителю.

— И го сравнихте с действителния развой?

— Да, Говорителю. — И след кратко мълчание: — Бях поразен, Говорителю.

— Зная. Винаги настъпва изумление. Ако ви беше известно само колко хора са работили в продължение на месеци — години всъщност, — за да се постигне съвършенство, нямаше да сте толкова изненадан. А сега ми обяснете с думи какво се случи. Искам вашето тълкувание на математическите изрази.

— Да, Говорителю. — Младият мъж събра мислите си. — Най-напред, беше необходимо хората от Първата Фондация да са напълно убедени, че са открили и унищожили Втората Фондация. По този начин се постига връщане към желания първоизточник. Всъщност Терминус отново няма да знае нищо за нас, няма да ни включва в сметките си. Още веднъж сме скрити и в безопасност — с цената на петдесет души.

— А целта на войната с Калгън?

— Да се покаже на Фондацията, че може да срази физически неприятел, да се заличат ударите по самоуважението им и самоувереността им, нанесени им от Мулето.

— Тук анализът ви е недостатъчен. Спомнете си, че населението на Терминус гледаше на нас с явна двойственост. Мразеше ни и завиждаше на нашето превъзходство, но при това разчиташе безрезервно на нас да го опазим. Ако бяхме „унищожени“ преди войната с Калгън, в цялата Фондация щеше да настъпи паника. В такъв случай никога нямаше да им стигне храброст да се изправят срещу Стетин, ако той тогава би нападнал, а той щеше да го направи. Само сред пълното тържество на победата можеше да стане „унищожението“ с минимални неблагоприятни ефекти. Дори изчакване от една година след това би могло да означава прекалено понижаване на духа.

Ученика кимна.

— Разбирам. В такъв случай ходът на историята ще продължи без отклонение в посоката, обозначена в Плана.

— Освен, ако — изтъкна Първия Говорител, — се случат още някои непредвидени и индивидуални инциденти.

— А заради тях — каза Ученика, — ние все още съществуваме. С изключение… С изключение… Един аспект на сегашното положение на нещата ме безпокои, Говорителю. Първата Фондация разполага с устройството за смущения на съзнанието — мощно оръжие срещу нас. Поне това е отклонение от предишното състояние.

— Правилна забележка. Но няма срещу кого да го използват. Превърна се в безполезно устройство; също както без подтика от заплахата от наша страна енцефалографският анализ щеше да се преобрази в стерилна наука. Сега други клонове на познанието отново ще станат по-важни и ще добият непосредствено значение. Така че, това първо поколение учени, занимаващи се със съзнанието, ще бъде и последното — а след един век устройството за смущения на съзнанието ще бъде почти забравен предмет от миналото.

— Добре… — Ученика правеше изчисления наум. — Предполагам, че сте прав.

— Но онова, което най-много искам да осъзнаете, младежо, заради бъдещето ви в Съвета, са дребните взаимовръзки, които бяха внесени принудително в нашия план през последните петнайсет години, просто защото работехме с отделни индивиди. Например начинът, по който Антор трябваше така да предизвика подозрение спрямо себе си, че то да съзрее в подходящ момент — а това беше просто.

Също така начинът, по който атмосферата беше така манипулирана, че на никой на Терминус не би му хрумнало предварително, че е възможно същата планета да е центърът, който търсят. Това трябваше да се подскаже на момичето Аркадия, на което да обърне внимание само баща й. После трябваше да бъде изпратена на Трантор, за да сме сигурни, че няма да влезе преждевременно в контакт с баща си. Те двамата бяха двата полюса на хиператомен двигател: всеки от тях не действаше без другия. Лостът трябваше да се включи — да се осъществи контакт — в точно подходящия момент. Аз се погрижих за това!

И последната битка трябваше да се режисира добре. Беше необходимо флотата на Фондацията да се залее от самоувереност, докато калгънската флота да се подготви за бягство. За това също се погрижих!

— Изглежда ми, Говорителю — поде Ученика, — че вие… искам да кажа всички ние… сме разчитали доктор Даръл да не заподозре, че Аркадия е наш инструмент. Според моята проверка на изчисленията съществуваше тридесет процента вероятност той да се усъмни. Какво щеше да стане в такъв случай?

— Бяхме се погрижили за това. Какво са ви учили за платото на Тампер? Какво представлява то? Със сигурност не е доказателство за въвеждане на емоционална обратна връзка. Тя може да се осъществи без никаква възможност за разкриване дори и чрез най-съвършен енцефалографски анализ. Следствие от теоремата на Леферт, нали разбирате. Проличава само премахването, изрязването на предишна емоционална обратна връзка. То трябва да се разпознае.

— И разбира се, Антор се е погрижил Даръл да узнае всичко за платото на Тампер.

— Но… Кога може дадена личност да бъде поставена под контрол, без това да проличи? Там, където няма предишна емоционална обратна връзка, която да се отстрани. С други думи, когато индивидът е новородено с празно съзнание. Аркадия Даръл беше такова новородено тук, на Трантор преди петнайсет години, когато бе написан първият ред от структурата на плана. Тя никога няма да научи, че е била под контрол, и така ще е по-добре, тъй като контролът налагаше у нея да се развие преждевременна и интелигентна индивидуалност. Първия Говорител се изсмя тихо. — В известен смисъл иронията във всичко това е изумителна. В течение на четиристотин години толкова хора са били заслепявани от думите на Селдън „другия край на Галактиката“. Те са използвали мисълта на собствената си физическа наука за разрешаване на проблема, като са измервали разстоянието до другия край с линии и ъгломери и накрая са завършвали или в някоя точка от Периферията на сто и осемдесет градуса от ръба на Галактиката, или там, откъдето са тръгнали.

Но най-голямата опасност за нас се крие във факта, че съществува възможно решение, основано върху физикалния начин на мислене. Знаете, че Галактиката не е просто плосък овоид, нито Периферията е затворена крива. Всъщност тя е двойна спирала с поне осемдесет процента от населените планети в главното рамо. Терминус е единият външен край на спиралното рамо, а ние сме другият — тъй като какво е противоположното на края на спиралата? Ами центърът.

Но това е дреболия. Решението е случайно и без особено значение. То би могло да се получи веднага, ако търсещите го само биха си спомнили, че Хари Селдън е бил социолог, а не физик и биха пригодили мисловния си процес съобразно това. Какво би могло да означава „противоположни краища“ за социолог? Противоположни краища по картата? Разбира се, че не. Това е само механично тълкувание.

Първата Фондация е разположена в Периферията, където първоначалната Империя е била най-слаба, където е било най-малко влиянието на нейната цивилизация, където благосъстоянието и културата почти са отсъствали. А къде е социално противоположният край на Галактиката? Ами там, където първоначалната Империя е била най-силна, където влиянието на нейната цивилизация е било най-голямо и е имало най-висока култура и благосъстояние.

Тук! В центъра! На Трантор, столица на Империята по времето на Селдън.

И това е било неизбежно. Хари Селдън е оставил след себе си Втората Фондация, за да поддържа, подобрява и разширява неговото дело. Това се е знаело или се е подозирало в продължение на петдесет години. Но къде е могло да се осъществи това най-добре? На Трантор, където групата на Селдън е работила и където са събирани данни в продължение на десетилетия. И целта на Втората Фондация е била да пази Плана от неприятели. Това също е било известно! А къде е бил източникът на най-голямата опасност за Терминус и Плана?

Тук! Тук на Трантор, където Империята, макар и загиваща, в продължение на три века все още е могла да разруши Фондацията, ако просто би решила да го стори.

После, едва преди един век, когато Трантор паднал, бил разграбен и напълно унищожен, ние вече сме могли да пазим нашата главна квартира. Така на цялата планета Имперската библиотека и района около нея са останали недокоснати. Това е било добре известно на Галактиката, но дори и този очевиден намек им е убегнал.

Тук, на Трантор, Еблинг Майс ни откри и тук ние се погрижихме той да не надживее находката си. За тази цел беше необходимо да уредим нещата така, че едно нормално момиче от Фондацията да победи огромните сили на мутанта Мулето. Сигурно подобно явление би могло да предизвика съмнение на планетата, на която е станало. Именно тук за първи път изучихме Мулето и планирахме окончателното му поражение. Тук Аркадия бе родена и се сложи начало на поредицата събития, които доведоха до великото завръщане на Селдъновия план.

И всички тези пропуски в нашето засекретяване, всичките пролуки, останаха незабелязани, защото Селдън бе използвал израза „другия край“ по свой начин, а те го бяха тълкували по техен.

Първия Говорител отдавна бе престанал да говори на Ученика. Всъщност, това бе изложение пред самия него, докато стоеше пред прозореца и гледаше към невероятно блестящото небе, към огромната Галактика, която вече беше в безопасност завинаги.

— Хари Селдън е нарекъл Трантор „Звездокрай“ — прошепна той, — и защо да не остане този поетичен образ. На времето цялата Вселена е била управлявана от тази скала; всички връзки от звездите са стигали до тук. „Всички пътища водят до Трантор“, казва една стара поговорка, „и там свършват всички звезди“.

Десет месеца преди това бе гледал с лоши предчувствия същите отрупани звезди — никъде толкова нагъсто, както в центъра на огромния куп материя, който хората наричат Галактика, но сега мрачно задоволство бе изписано върху кръглото и червендалесто лице на Прийм Палвер — Първия Говорител.

Острието на Фондацията

Посвещавам на Бети Прайкър, която настояваше и на Лестър дел Рей, който ми вадеше душата.

ПРОЛОГ

Първата галактическа империя се разпадаше. Беше се разлагала и рушала цели векове и само един човек бе осъзнал напълно този факт.

Това бе Хари Селдън, последният голям учен от Първата империя, същият, който беше усъвършенствал психоисторията — науката за свеждане на човешкото поведение до математически уравнения.

Отделната личност е непредсказуема, но Селдън бе открил, че реакциите на човешките тълпи могат да се обработват статистически. Колкото по-многолюдна е тълпата, толкова по-голяма точност може да бъде постигната. А масите, с които работеше Селдън, бяха ни повече, ни по-малко от населението на милионите светове в Галактиката.

Уравненията на Селдън доказваха, че оставена сама на себе си, Империята ще рухне и ще минат тридесет хиляди години мизерия и агония, преди от руините да се въздигне Втора империя. Ако обаче някои от съществуващите условия бъдеха променени, междуцарствието можеше да се сведе до едно-единствено хилядолетие.

За да постигне това, Селдън основа две колонии от учени, наречени от него Фондации. Съвсем преднамерено той ги намести „на противоположните краища на Галактиката“. Първата фондация, базирана върху физическите науки, бе изградена пред очите на всички. За съществуванието на другата, Втората фондация — свят на психоисторици и менталици — се пазеше пълно мълчание. Историята на първите четири века от Междуцарствието е разказана в трилогията „Фондация“. Първата фондация (позната просто като „Фондацията“, доколкото съществуването на другата не бе известно почти на никого) започна като малко общество, загубено в пустотата на Външната периферия на Галактиката. Тя периодично се изправяше пред кризи, пораждани от променливите величини на човешките взаимоотношения и обществените и икономическите тенденции на времето. Бе свободна да се движи само по една определена линия и щом тръгнеше в тази посока, пред нея се разкриваше нов хоризонт за развитие. Всичко бе планирано от отдавна починалия Хари Селдън.

С превъзхождащата си наука Първата фондация взе връх над варваризираните планети, които я заобикаляха. Сблъска се с анархични предводители, отцепили се от умиращата Империя, и ги победи. Сблъска се и с остатъка от самата Империя, подчинена на последния й силен Император и последния му силен генерал, и го победи.

Изглеждаше, че Планът на Селдън се развива гладко и нищо не би могло да попречи на Втората империя да се възстанови в срок — при това с минимални временни опустошения.

Но психоисторията е статистическа наука. Винаги съществува известен шанс нещо да тръгне на зле и така и стана — нещо, което дори Хари Селдън не би могъл да предвиди. Един човек, наречен Мулето, се появи сякаш от нищото. Той имаше ментални сили в една Галактика, която не ги притежаваше. Можеше да моделира емоциите на хората и да променя умовете им така, че и най-яростните му противници ставаха негови предани служители. Армиите не можеха, не биха могли да се бият с него. Първата фондация падна и като че ли Планът на Селдън претърпя крах.

Оставаше тайнствената Втора фондация, която бе заварена неподготвена от внезапната поява на Мулето, но бавно подготвяше контраатака. Главната й защита се коренеше във факта, че местоположението й бе неизвестно. Мулето я търсеше, за да завоюва изцяло Галактиката. Преданите на онова, което бе останало от Първата фондация, я търсеха, за да получат помощ.

Нито единият, нито другите я намериха. Мулето бе спрян най-напред от действията на една жена, Байта Даръл, и това даде на Втората фондация достатъчно време да организира необходимото, за да го спре завинаги. Хората от Втората фондация постепенно се приготвяха да възстановят Плана на Селдън.

В известен смисъл обаче прикритието на Втората фондация бе разрушено. Първата фондация узна за съществуването на Втората, а Първата не желаеше бъдеще, в което да бъде надзиравана от менталиците. Първата фондация имаше превъзходство във физическа сила, докато Втората бе възпрепятствана не само от този факт, но и изправена пред двойна задача: трябваше не само да спре Първата фондация, но и да възвърне анонимността си.

Под ръководството на Прийм Палвър, най-великия „Първи говорител“, Втората фондация успя да направи това. Първата фондация бе оставена да мисли, че е спечелила, че е победила другата, и тя започна да добива все по-голяма и по-голяма власт над Галактиката, напълно в неведение, че Втората фондация все още съществува.

Сега са минали четиристотин деветдесет и осем години от създаването на Първата фондация. Тя е на върха на мощта си, но един мъж не приема очевидното…

I. СЪВЕТНИКЪТ

1

— Разбира се, че не вярвам — рече Голан Тривайз, застанал на широките стъпала на Палатата на Селдън, и се загледа в блесналия под слънцето град.

Терминус беше планета с мек климат и оптимално съотношение между вода и суша. Тривайз често си мислеше, че въвеждането на контрола над времето я бе направило много по-удобна и значително по-безинтересна.

— Въобще не го вярвам — повтори той и се усмихна. Белите равни зъби сякаш изгряха на младежкото му лице.

Неговият компаньон и съсъветник Мун Ли Компор, който напук на традициите на Терминус бе приел двойно име, загрижено поклати глава.

— Какво не вярваш? Че спасихме града ли?

— О, това го вярвам. Нали го направихме? И Селдън е казал, че би трябвало да го спасим и че е знаел всичко за това преди около петстотин години.

Гласът на Компор стихна и той изрече в полушепот:

— Слушай, нямам нищо против да говориш така на мен, понеже го приемам като обикновен разговор, но ако го крещиш в тълпата, ще те чуят и други, а аз, честно казано, не искам да съм близо до теб, когато гърмът удари. Не съм сигурен дали ще уцели достатъчно точно.

Усмивката на Тривайз не трепна.

— Лошо ли е да се твърди, че градът е спасен? И че го направихме, без да воюваме? — Нямаше с кого да се бием — рече Компор. Косата му бе масленожълта, очите — сини като небето, ала той винаги бе устоявал на подтика да промени тези старомодни цветове.

— Никога ли не си чувал за гражданска война, Компор? — попита Тривайз. Той бе висок, с черна, леко начупена коса и имаше навика да върви, пъхнал палци в мекия пояс, който винаги носеше.

— Гражданска война за местоположението на столицата?

— Проблемът бе достатъчен да доведе до Селдънова криза и да провали политическата кариера на Ханис. Той вкара теб и мен в Съвета на миналите избори, но въпросът си остана… — Тривайз бавно завъртя длан напред-назад като укротяваща се в равновесно положение везна.

Спря се на стъпалата, без да обръща внимание на другите членове на правителството и на медиите, както и на модерните люде от обществото, които бяха измъкнали покана да наблюдават завръщането на Селдън (или поне завръщането на неговото изображение).

Всички слизаха по стълбите — говореха, смееха се, тържествуваха заради всеобщата изрядност и се грееха в лъчите на Селдъновото одобрение.

Тривайз не помръдна и остави тълпата да се вихри около него. Компор, който вървеше две стъпала по-напред, спря — между тях се бе опънала някаква невидима нишка — и попита:

— Няма ли да дойдеш?

— Защо да бързам? Няма да започнат събранието на Съвета, преди кмет Бранно да направи обзор на положението по обичайния си тромав начин — сричка след сричка. Въобще не държа да слушам още една досадна реч. Виж града!

— Виждам го. И вчера го видях.

— Да, но виждаш ли го преди петстотин години, когато е бил основан?

— Четиристотин деветдесет и осем — автоматично го поправи Компор. — След две години ще се празнува половин хилядолетие и кмет Бранно все още ще заема поста, за да попречи на някои събития, които са, надяваме се, малко вероятни.

— Да се надяваме — каза сухо Тривайз. — Как ли е изглеждал обаче преди петстотин години, когато са го основали? Един град! Един малък град, населен от група хора, подготвящи Енциклопедия, дето така и не е завършена!

— Разбира се, че е завършена.

— Нямам предвид Енциклопедия Галактика, с която разполагаме сега. Това, което имаме, не е онова, над което те са работили. Нашата е в компютър и се обновява всеки ден. Поглеждал ли си някога незавършения оригинал?

— Искаш да кажеш тази в музея на Хардин?

— В музея на Първоначалото „Салвор Хардин“. Щом толкова се грижиш за точните дати, нека караме с пълното име. Поглеждал ли си го?

— Не. Трябва ли?

— Всъщност не си струва. Във всеки случай те са били ей тук — група енциклопедисти, оформили ядрото на едно градче — малко градче в свят практически без метали, обикалящ около слънце, изолирано от останалата Галактика и стоящо на края, на самия й край. А сега, петстотин години по-късно, ние сме свят, съставен от предградия. Един голям парк с всичкия метал, който искаме. Сега сме в центъра на всичко!

— Не съвсем — рече Компор. — Все още се въртим около изолирано от останалата Галактика слънце. Все още сме на самия й край.

— А, не, говориш, без да мислиш. Точно туй беше причината за тази малка Селдънова криза. Ние сме нещо повече от единичния свят на Терминус. Ние сме Фондацията, която простира пипалата си по цялата Галактика и я управлява. Можем да го правим, понеже не сме изолирани, като се изключи местоположението ни, а то не се брои.

— Добре. Приемам. — Компор очевидно не бе особено заинтригуван и направи нова стъпка надолу. Невидимата нишка между двамата се опъна още повече. Тривайз протегна ръка, сякаш за да издърпа събеседника си пак нагоре по стълбите.

— Не разбираш ли значението, Компор? Ето ти тая огромна промяна, но ние не я възприемаме. В сърцата си искаме малката Фондация, ограничените в един свят действия, каквито са били някога — в епохата на железните герои и благородните светци, която завинаги си е отишла.

— Продължавай!

— Наистина го мисля. Погледни Палатата на Селдън. В началото, при първите кризи по времето на Салвор Хардин тя е била просто Крипта на Времето — малка аудитория, в която се е появявало холографското изображение на Селдън, и толкоз. Сега е колосален мавзолей, но има ли в него подвижни стълби със силово поле? Плъзгаща се пътека? Гравитационен асансьор? Не, съществуват само тези стъпала и ние се изкачваме по тях или слизаме надолу, както би се наложило и на Хардин. В странни и непредсказуеми времена от уплаха се държим здраво за миналото.

Той афектирано махна с ръка.

— Забелязва ли се някакъв структурен компонент от метал? Нито един. Не би и трябвало, понеже по времето на Салвор Хардин не е имало природен метал, за който да се говори, и почти не е бил доставян вносен. Когато сме строили тази грамада, дори сме инсталирали старата, порозовяла от годините пластмаса, та посетителите от другите светове да могат да спират и да си казват: „Галактико! Каква прекрасна древна пластмаса!“ Слушай, Компор, това е фалшификация!

— И в това ли не вярваш? В Палатата на Селдън?

— Както и в цялото й съдържание — рече Тривайз с яростен шепот. — Не вярвам, че наистина има някакъв смисъл да се крием тук, на края на света, просто защото нашите предци са го правили. Мисля, че трябва да сме навън, в центъра на всичко.

— Но Селдън казва, че ти грешиш. Планът му действа както трябва.

— Знам. Знам. И всяко дете на Терминус го карат да повярва, че Хари Селдън е формулирал някакъв план, че преди пет века е предвидил всичко, че е изградил Фондацията така, та да може да набележи определени кризи, и че холографското му изображение ще се появява в тези кризи и ще ни казва минималното, което трябва да знаем, за да продължим до следващата, като по тоя начин ще ни преведе през хиляда години история до мига, в който ще можем безопасно да изградим Втора и по-велика галактическа империя върху руините на старата порутена конструкция, дето се е катурнала преди пет и се е разпаднала напълно преди два века.

— Защо ми разправяш всичко това, Голан?

— Защото наистина мисля, че е срамота. Всичко е фалшификация. Или ако в началото е било истинско, сега е фалшификация! Ние не сме господари на себе си. Не ние сме тези, които следват Плана.

Компор изпитателно погледна другия.

— Ти и по-рано си говорил такива неща, но винаги съм смятал, че просто приказваш смехории, за да ме предизвикваш. В името на Галактиката, струва ми се, че сега действително говориш сериозно.

— Разбира се, че говоря сериозно!

— Не може да бъде. Или това е някакъв много сложен майтап за моя сметка, или ти си полудял.

— Нито едното, нито другото — поуспокоен, Тривайз пъхна палци в пояса си, сякаш вече не се нуждаеше от жестове, за да подчертае изблиците си. — Признавам, че съм разсъждавал на същата тема и по-рано, но онова беше само интуиция. Този фарс тук днес сутринта обаче ми изясни всичко и аз смятам на свой ред да го обясня на Съвета.

— Наистина си луд! — каза Компор.

— Добре. Ела с мен и слушай.

Двамата тръгнаха надолу по стълбите. Бяха останали само те — последните, които трябваше да слязат. И когато Тривайз леко мина напред, устните на Компор едва-едва помръднаха, за да хвърлят в гърба на другия едно беззвучно „глупак!“.

2

Кмет Харла Бранно призова сесията на Изпълнителния съвет към ред. В очите й не се виждаше никакъв признак за интерес към събранието, ала въпреки това никой не се съмняваше, че си е отбелязала всички присъстващи и онези, които още не са дошли. Сивата й коса бе грижливо оформена в прическа, която не беше нито подчертано женствена, нито пък имитираше мъжка. Тя просто си бе нейната прическа инищо повече. Нетърпящото й възражение лице не се отличаваше с красота, но пък и едва ли някой търсеше красота в него.

Харла Бранно бе най-способният администратор на планетата. Не беше блестяща като Салвор Хардин и Хобър Малоу, чиито дела даваха живот на първите два века от съществуването на Фондацията, и същевременно никой не можеше да я свърже с щуротиите на наследствените Индбъри, които бяха управлявали непосредствено преди времето на Мулето.

Речите й не раздвижваха човешките умове, нито пък самата тя бе надарена със способност за драматични жестове, ала можеше да взима тихи решения и да се придържа към тях, докато е убедена, че е права. Без да има някакво очевидно обаяние, умееше да убеждава гласоподавателите, че тези решения ще са правилните. Тъй като според Селдъновата доктрина историческата промяна е твърде трудно да бъде отклонена (като се изключи непредвидимото — нещо, което повечето селдънисти забравят въпреки крайно неприятния инцидент с Мулето), Фондацията би трябвало при всички условия да запази столицата си на Терминус. Само че има едно „би трябвало“. При току-що приключилото си появяване като изображение отпреди петстотин години, Селдън спокойно бе оповестил вероятността за оставане на Терминус на 87,2 процента.

Това обаче дори и за селдънистите означаваше, че съществува 12,8 процента възможност столицата да бъде преместена в някое по-близко до центъра на фондационната Федерация място с всички неприятни последствия, отбелязани от Селдън. Заслугата да не се осъществи тази вероятност от една осма сигурно бе на кмет Бранно.

Харла положително не би го допуснала. Дори по времето, когато беше твърде непопулярна, тя държеше на мнението си, че Терминус е традиционното седалище на Фондацията и трябва да си остане такова. Политическите й врагове представяха в карикатурен вид (трябва да се признае, с голяма доза ефективност) силната й челюст като надвиснал гранитен блок.

А сега Селдън бе подкрепил нейната гледна точка и поне за известно време това щеше да й даде огромно политическо предимство. Говореше се, че още преди една година тя била казала, че ако наближаващата поява на Селдън я подкрепи, ще сметне задачата си за успешно изпълнена. Тогава щяла да се оттегли и да поеме ролята на висш държавен служител, вместо да рискува със съмнителните резултати от по-нататъшни политически войни.

Никой не й бе повярвал истински. Сред политическите ежби тя се чувстваше у дома си до такава степен, както малцина преди нея се бяха чувствали, а и сега, след като изображението на Селдън се бе появило и изчезнало, не се долавяше дори най-малък намек за оттегляне.

Тя заговори с кристално ясен глас, без да се срамува от фондационския си акцент (по-рано беше служила като посланик на Мандрес, но не бе възприела стария имперски стил на говорене, така модерен в момента и съставляващ част от квазиимперското движение за преместване във Вътрешните провинции).

— Селдъновата криза приключи и традицията, една твърде мъдра традиция, изисква да не се предприемат никакви репресии — независимо дали чрез дело или слово — срещу хората, подкрепяли грешната кауза. Много честни люде са вярвали, че имат основателни причини да желаят онова, което самият Селдън не е искал. Няма смисъл те да бъдат унижавани дотолкова, че да могат да възвърнат самоуважението си само чрез отричане на самия Селдънов План. И обратното, вече съществува здравият и доброжелателен обичай хората, които са поддържали загубилата страна, да приемат загубата с леко сърце и без по-нататъщна дискусия. Въпросът вече е решен — за двете страни и веднъж завинаги.

Тя поспря, погледна спокойно за миг вторачените лица и продължи:

— Минало е половината време, хора от Съвета, половината от предвидената хилядолетна празнина между империите. Времената бяха трудни, но ние извървяхме дълъг път. Всъщност ние вече сме почти галактическа империя, а не са останали и външни врагове, които да са с някакво особено значение. Междуцарствието би продължило тридесет хиляди години, ако не беше Планът на Селдън. След разпад от тридесет хиляди години едва ли биха останали сили, които да сформират нова Империя. Може би щяха да съществуват само изолирани и вероятно умиращи светове. Това, което имаме днес, дължим на Хари Селдън, а на неговия отдавна угаснал ум трябва да се уповаваме и за останалото. Оттук нататък, съветници, опасността сме самите ние, така че занапред не трябва да има съмнения в ценността на Плана. Нека сега тихо и твърдо се съгласим, че повече няма да допускаме официални съмнения, критики или осъждания. Трябва да поддържаме Плана изцяло. Той се е самодоказвал в продължение на пет века. Той въплъщава сигурността на човечеството и в него не трябва да се човърка. Съгласни?

Последва тихо мърморене. Кметицата изобщо не си направи труда да потърси някакви видими доказателства за одобрението. Познаваше всеки член на Съвета и знаеше кой как ще реагира. В празника след победата сега не би имало възражения. Може би следващата година, но не и сега. А с проблемите на следващата година ще се заеме през следващата година.

Винаги с изключение на…

— Контрол на мислите ли, кмете Бранно? — попита Голан Тривайз, крачейки по пътеката между редовете и говорещ така високо, сякаш искаше да навакса мълчанието на останалите. Не бе тъй добър дори да заеме мястото си, което, като на нов член, беше на задния ред.

Бранно пак не вдигна очи.

— Вашите възгледи, съветник Тривайз?

— Правителството не може да налага забрана на свободното слово; всеки човек — и особено съветниците и съветничките, които са били избрани тъкмо с тая цел — имат право да обсъждат злободневните политически въпроси, а вероятно никой политически въпрос не може да бъде отделен от Плана на Селдън.

Бранно скръсти ръце и вдигна поглед. Лицето й беше безизразно.

— Съветник Тривайз, вие встъпихте неправилно в този дебат и с това влязохте в разрез с процедурата. Аз обаче помолих да изложите възгледите си и сега ще ви отговоря. В контекста на Плана на Селдън няма ограничения на свободното слово. Единствено самият План поради естеството си поставя ограничения. Може да има много начини да се тълкуват събитията, преди изображението да вземе окончателното решение, но щом то го вземе, това решение повече не трябва да бъде обсъждано в Съвета. Нито пък може да бъде подлагано на съмнение предварително, като казваме: „Ако Хари Селдън заяви това и това, ще сгреши“.

— А ако човек наистина усеща, че е така, мадам кмете?

— Тогава този човек би могъл да го твърди, ако е частно лице и обсъжда въпроса в частен разговор.

— Значи имате предвид, че ограничението на свободното слово, което вие предлагате, трябва да се прилага изцяло и изключително към държавните служители?

— Точно така. Това не е нов принцип в законите на Фондацията. Той е бил използван и по-рано от кметове от всички партии. Личната гледна точка не означава нищо; официално изразеното мнение има тежест и може да бъде опасно. Не сме изминали толкова път, за да рискуваме тъкмо сега.

— Може ли да изтъкна, мадам кмете, че този ваш принцип е бил употребяван рядко, от време на време и само за специфични актове на Съвета? Той никога не е бил прилаган за нещо така огромно и неопределено като Плана на Селдън.

— Планът на Селдън най-много се нуждае от защита, защото именно неговото поставяне под въпрос може да бъде фатално.

— А няма ли да размислите, кмете Бранно… — Тривайз се извърна и сега вгледаше към насядалите съветници, които комай до един бяха затаили дъх в очакване на изхода от дуела. — Няма ли вие да размислите, членове на Съвета, че има всички основания да се смята, че въобще не съществува План на Селдън?

— Ние го видяхме днес в действие — каза кмет Бранно, говореща толкова по-тихо, колкото Тривайз ставаше по-гръмогласен и красноречив.

— Именно понеже днес го видяхме в действие, съветници и съветнички, сега можем да разберем, че Планът на Селдън, в който сме били научени да вярваме, не може, да съществува.

— Съветник Тривайз, вие сте в разрез с процедурата и не трябва да продължавате в тази насока.

— Аз имам привилегията на поста си, кмете.

— Тази привилегия е отнета, съветник.

— Вие не можете да отнемете привилегията. Вашето изявление за ограничаване на свободата на словото няма само по себе си силата на закон. В Съвета не е имало формално гласуване, а дори и да бе имало, аз щях да съм в правото си да поставя под въпрос неговата законност.

— Отнемането, съветник Тривайз, няма нищо общо с моето изявление в защита на Плана на Селдън.

— Тогава от какво зависи?

— Вие сте обвинен в държавна измяна, съветник. Аз искам да окажа на Съвета любезността да не ви арестувам в залата, но на вратата ви чакат хора от Сигурността, които ще ви задържат, когато напуснете. Сега ще ви помоля да напуснете тихо. Ако направите някакво подозрително движение, то, разбира се, ще бъде сметнато за пряка заплаха и органите на Сигурността ще влязат тук. Вярвам, че и вие не смятате това за необходимо.

Тривайз се намръщи. Наоколо цареше абсолютна тишина. (Дали всички други — без него и Компор — са очаквали този миг?) Той погледна назад към изхода. Не видя нищо, но не се и усъмни, че кмет Бранно блъфира.

От яд Тривайз заекна:

— Аз пред-представям един важен избирателен район, кмете Бранно…

— Несъмнено, избирателите ви ще бъдат разочаровани от вас.

— На какви доказателства сте изградили това нелепо обвинение?

— Ще се разбере, като му дойде времето, но бъдете сигурен, че имаме всичко, от което се нуждаем. Вие сте изключително недискретен младеж и би трябвало да проумеете, че човек може да ви бъде приятел и въпреки това да не желае да ви подкрепи в измяната.

Тривайз мигом се обърна към сините очи на Компор. Те отвърнаха на погледа му с каменно изражение.

Кмет Бранно спокойно каза:

— Призовавам всички да свидетелстват, че когато направих последното си изявление, съветник Тривайз се обърна към съветник Компор. Сега, съветник, ще напуснете ли или ще ни принудите да вземем участие в недостойния акт на арестуване вътре в залата на Съвета?

Голан Тривайз се обърна, изкачи пак стъпалата и на вратата двама униформени и добре въоръжени мъже застанаха от двете му страни.

А Харла Бранно погледна безстрастно след него и полуотворените й устни прошепнаха: „Глупак!“

3

Лионо Кодел беше директор на Сигурността през цялото управление на кмет Бранно. Обичаше да казва, че работата му не е много измерителна, но дали лъжеше, или не, разбира се, никой не знаеше. Не приличаше на лъжец, ала това все още не означаваше нищо. Изглеждаше благ и приятелски настроен и беше напълно възможно това да е полезно за службата му. Ръстът му бе по-скоро под средния, теглото — по-скоро над средното, имаше рунтави мустаци (съвършено необичайно за гражданин на Терминус), които сега бяха повече бели, отколкото сиви, ясни кафяви очи и отличителна цветна лентичка на външния гръден джоб на отпуснатия си работен комбинезон. Той каза:

— Седнете, Тривайз. Нека, ако можем, да го караме по приятелски.

— Приятелски? С един изменник? — Тривайз пъхна и двата си палеца в своя пояс и остана прав.

— С един човек, обвинен в измяна. Още не сме стигнали дотам обвинението, та макар и от самия кмет, да е равностойно на осъждане. Вярвам, че никога няма да го допуснем. Работата ми е, ако мога, да докажа невинността ви. По-лесно ще ми е да го направя сега, докато не е нанесена никаква вреда — с изключение, може би, на вашата гордост — отколкото да бъда принуден да предам — всичко на публичен съд. Надявам се, че в това отношение и вие сте съгласен с мен.

Тривайз не омекна.

— Хайде да не се мъчим да се благоразполагаме. Работата ви е да се държите с мен така, сякаш наистина съм изменник. Аз обаче не съм и отхвърлям необходимостта да го демонстрирам за ваше удоволствие. Защо вие не се опитате да докажете своята лоялност за мое удоволствие?

— По принцип и това е възможно. Тъжният факт обаче е, че на моя страна аз имам властта, а вие я нямате. Поради това привилегията да се задават въпроси се пада на мен, а не на вас. Между другото, ако върху мен падне някакво подозрение за нелоялност или измяна, предполагам, че ще бъда заменен и след туй разпитван от някой друг, който, искрено се надявам, ще се отнася с мен не по-зле, отколкото аз възнамерявам да се отнасям с вас.

— И как възнамерявате да се отнасяте с мен?

— Като с приятел и равен, ако и вие се отнасяте така с мен.

— Дали ще трябва да ви поръчам едно питие? — ядно попита Тривайз.

— Може би по-късно, а засега ще ви помоля да седнете. Моля ви като приятел.

Тривайз се поколеба, после седна. Изведнъж по-нататъшното незачитане му се стори безсмислено.

— И какво следва сега? — попита той.

— Сега… Мога ли да ви помоля да отговаряте на въпросите ми правдиво, изчерпателно и без да се измъквате?

— Ами ако не можете? Каква заплаха се крие зад думите ви? Психична проба?

— Вярвам, че не.

— И аз вярвам. Не и на съветник. В мен няма да откриете никаква измяна и когато по този начин се оправдая, ще имам вашата глава, а може би и тази на кмета. Изглежда си заслужава да ви накарам да опитате с психическа проба?

Кодел се намръщи и леко поклати глава.

— О, не, не. Прекалено голяма е опасността от умствени увреждания. Понякога оздравяването е бавно и не си струва риска. Определено. Разбирате ли, в случаи, когато пробата се използва в състояние на гняв…

— Това заплаха ли е, Кодел?

— Съобщаване на факт, Тривайз. Не ме разбирайте неправилно. Ако трябва да използвам пробата, ще го направя и даже да сте невинен, няма да можете да се измъкнете.

— Какво искате да знаете?

Кодел натисна един разположен на бюрото ключ.

— Това, което попитам, и това, което вие отговорите, ще бъде записвано и като звук, и като образ. Не искам от вас никакви изказвания за неща, за които не съм ви питал, нито пък безотговорни импровизации. Не и този път. Сигурен съм, че ме разбирате.

— Разбирам, че ще записвате само каквото искате — презрително каза Тривайз.

— Това е така, но пак повтарям: не схващайте думите ми погрешно. Аз няма да изкривя нищо от онова, което кажете. Ще го използвам или не и толкоз. Само че вие ще знаете какво няма да използвам и няма да губите моето и своето време.

— Ще видим.

— Имаме основания да мислим, съветник Тривайз — оттенъкът на допълнителна официалност в гласа му беше достатъчно доказателство за наличието на запис — че вие открито и неколкократно сте декларирали, че не вярвате в съществуването на Плана на Селдън.

Тривайз бавно рече:

— Ако съм го казвал така открито и неколкократно, какво още ви трябва?

— Хайде да не си губим времето с шикалкавене, съветник. Вие разбирате, че това, което искам, е откровено признание със собствения ви глас, характеризиран чрез неговите индивидуални особености, при условия, в които очевидно напълно можете да се владеете.

— Защото, предполагам, използването на хипноефект, химически съединения или тем подобни би променило гласовите особености?

— Съвсем забележимо.

— И вие сте загрижен да демонстрирате, че не сте използвали никакви незаконни методи при разпитването на един съветник? Не ви упреквам.

— Радвам се, че не ме упреквате, съветник. Тогава нека да продължим. Вие сте декларирали открито и в няколко случая, че не вярвате в съществуването на Плана на Селдън. Признавате ли?

Тривайз произнесе бавно, подбирайки думите си:

— Аз не вярвам, че това, което наричаме Плана на Селдън, има значението, което му придаваме.

— Мъгляво изявление. Ще се постараете ли да го поясните?

— Моят възглед е, че обичайното схващане, че преди петстотин години Хари Селдън, използвайки математизираната психоисторическа наука, е разработил хода на събитията до последния детайл и че следваме курс, който е определен тъй, че да ни изведе от Първата галактическа империя към Втората галактическа империя по линията на максималната вероятност, е наивен. Това не може да е така.

— Имате предвид, че според вас Хари Селдън никога не е съществувал?

— Нищо подобно. Естествено, че е съществувал.

— Че никога не е развивал психоисторическата наука?

— Не, разбира се, нямам предвид нищо подобно. Вижте, директоре, ако ми бяха позволили, щях да обясня на Съвета, а сега ще обясня на вас. Истинността на това, което смятам да кажа, е толкова очевидна…

Директорът на Сигурността тихо и съвсем демонстративно изключи записващото устройство.

Тривайз млъкна и се намръщи.

— Защо го направихте?

— Вие ми губите времето, съветник. Не съм ви молил да произнасяте речи.

— Пожелахте да изложа своите възгледи, нали?

— Нищо подобно. Помолих ви да отговаряте на въпросите — просто, пряко и искрено. Отговаряйте само на въпросите и не ми предлагайте нищо, за което не съм ви молил. Ако го правите, няма да отнеме много време.

— Имате предвид да измъкнете от мен изявления, които да подкрепят официалната версия за онова, което се предполага, че съм извършил?

— Ние ви молим единствено да правите честни изявления и ви уверявам, че няма да ги изкривим. Хайде, нека опитаме отново. Говорехме за Хари Селдън — записващото устройство пак бе пуснато и Кодел спокойно повтори:

— Че никога не е развивал психоисторическата наука?

— Разбира се, той е развил науката, която ние наричаме психоистория — отвърна Тривайз, без да успее да скрие нетърпението си.

— Която бихте определили по какъв начин?

— Галактико! Тя обикновено се дефинира като клон от математиката, който се занимава с общата реакция на големи групи хора на дадени стимули при дадени условия. С други думи, смята се, че предвижда обществените и историческите промени.

— Вие казахте „смята се“. Поставяте ли под въпрос това от гледна точка на математическия си опит?

— Не — рече Тривайз. — Аз не съм психоисторик. Нито аз, нито някой от членовете на правителството на Фондацията, нито някой гражданин на Терминус, нито някой…

Директорът вдигна ръка, меко каза: „Съветник, моля ви!“ и Тривайз млъкна. Кодел попита:

— Имате ли основания да предполагате, че Хари Селдън не е направил необходимия анализ, който би съчетал колкото е възможно по-ефективно факторите за максималната вероятност и най-краткото време по пътя, който Фондацията трябва да измине от Първата до Втората Империя?

— Не съм бил там — язвително рече Тривайз. — Откъде да знам?

— А знаете ли, че не го е направил?

— Не.

— Може би отричате, че холографският образ на Хари Селдън, който се е появявал при всяка от няколкото исторически кризи през последните петстотин години, е в действителност репродукция на самия Хари Селдън, направена през последната година от живота му, малко преди установяването на Фондацията?

— Предполагам, че не мога да го отрека.

— Вие „предполагате“. Бихте ли казали, че това е фалшификация, номер, измислен от някого с някаква цел?

Тривайз въздъхна.

— Не, не твърдя това.

— Готов ли сте да отстоявате тезата, че посланията, които Хари Селдън ни изпраща, са манипулирани по някакъв начин?

— Не. Нямам основание да мисля, че подобна манипулация е възможна или полезна.

— Разбирам. Вие бяхте свидетел на последното появяване на образа на Селдън. Намирате ли, че неговият анализ — направен преди петстотин години — не съответства съвсем точно на съществуващите днес условия?

— Напротив — каза Тривайз с внезапно ликуване. — Той съответства много точно.

Кодел остана безразличен към емоциите му.

— И въпреки това, съветник, дори след появяването на Селдън, вие все още твърдите, че Планът му не съществува?

— Разбира се. Аз твърдя, че той не съществува именно защото анализът съответства толкова точно…

Кодел изключи уредбата.

— Съветник — рече той, клатейки глава, — вие ме карате да си правя труда да изтривам. Аз ви питам дали все още поддържате това свое странно убеждение, а вие започвате да ми изброявате причините. Нека да повторя въпроса.

Той отново запита:

— И въпреки това, съветник, след появяването на Селдън, вие все още твърдите, че Планът му не съществува?

— Откъде знаете това? Никой не е имал възможност да говори с моя приятел информатора Компор след появата на Хари Селдън.

— Да кажем, че го предполагаме, съветник. И да допуснем, че вие вече сте отговорили „разбира се“. Ако го кажете още веднъж, без да добавяте друга информация, ще можем да продължим.

— Разбира се — иронично повтори Тривайз.

— Добре — каза Кодел. — Аз ще избера онова „разбира се“, което звучи по-естествено. Благодаря ви, съветник — записващото устройство отново бе изключено.

— Това ли беше? — попита Тривайз.

— Това ми трябваше.

— Съвсем очевидно, онова, което ви трябва, е поредица от въпроси и отговори, които можете да представите на Терминус и на цялата фондационна Федерация, управлявана от него, за да покажете, че аз изцяло приемам легендата за Плана на Селдън. Това ще направи всяко мое евентуално по-късно отричане да изглежда като донкихотовщина или откровено безумие.

— Или дори предателство в очите на възбуденото множество, което приема Плана като жизнено важен за безопасността на Фондацията. Може би няма да бъде нужно да го оповестяваме, съветник Тривайз, ако съумеем да постигнем известно разбирателство, но окаже ли се необходимо, ще се погрижим Федерацията да го чуе.

— Такъв глупак ли сте, господине — изрече намръщено Тривайз, — че да сте абсолютно незаинтересуван от това, което наистина имам да кажа?

— Като човек съм много заинтересуван и ако дойдат подходящи времена, ще ви изслушам с интерес и може би известна доза скептицизъм. Като директор на Сигурността обаче в настоящия момент имам точно това, което исках.

— Надявам се, знаете, че то няма да е от полза за вас и за кмета.

— Много странно, но аз въобще не мисля така. Сега вие ще тръгнете. Естествено с охрана.

— Къде ще ме отведете?

Кодел само се усмихна.

— Довиждане, съветник. Вие не бяхте идеалният сътрудник, но пък и щеше да е нереалистично да го очаквам.

Той протегна ръка.

Тривайз се изправи, пренебрегвайки я. Приглади гънките на пояса си и рече:

— Просто отлагате неизбежното. И други мислят или ще започнат да мислят като мен. Ако ме затворите или убиете, само ще предизвикате удивление и, в крайна сметка, ще ускорите подобен начин на мислене. Накрая истината и аз ще победим.

Кодел дръпна ръката си и бавно поклати глава.

— Наистина, Тривайз — рече спокойно той, — вие сте глупак.

4

Още не бе настъпила полунощ, когато двама стражи дойдоха да го преместят от една, трябваше да признае, луксозна стая в щаба на Сигурността. Луксозна, но заключена. Затворническа килия, както и да я наричаш.

Тривайз бе имал четири часа за горчив размисъл, като през по-голямата част от времето бе крачил безспирно насам-натам.

Защо беше вярвал на Компор?

Защо пък не? Изглеждаше, че той се съгласява. Не, не е така. Изглеждаше толкова податлив да се съгласи. Не, не е и това. Изглеждаше толкова глупав, толкова лесно управляем, толкова без свои мисли и свое мнение, че Тривайз искаше да се възползва от шанса да го превърне в подходящ резонатор. Компор бе му помогнал да подобри и усъвършенства възгледите си. Беше се оказал полезен и Тривайз му се бе доверил не за друго, а защото изглеждаше много удобно да му се довери.

Сега обаче беше безполезно да се пита дали е трябвало да го прозре. Трябвало е очевидно да следва простата максима, че не бива да се вярва на никого.

Само че как можеш да живееш, като не вярваш на никого?

Очевидно човек трябва да живее така.

И кой би си помислил, че кмет Бранно ще има безочливостта да го изгони от Съвета — и че никой от останалите няма да помръдне, за да защити един от своите събратя? Въпреки че в душите си не бяха съгласни с Тривайз; въпреки че биха били готови да се обзаложат и на последната си капка кръв, че кмет Бранно е права; все пак те трябваше по принцип да се противопоставят на това нарушаване на техните прерогативи. Понякога я наричаха Бранно Бронза и този път наистина бе действала с металическа непреклонност…

Освен ако самата тя вече не е попаднала в…

Не! Подобен ход на мисли води до параноя!

И въпреки това…

Умът му сякаш заброди на пръсти в кръг и още не се бе измъкнал от натрапчиво повтарящото се хрумване, когато пристигнаха стражите.

— Ще трябва да дойдете с нас, съветник — каза важно и безстрастно по-старшият от двамата. Отличителните му знаци показваха, че е лейтенант. Имаше малък белег на дясната си буза и изглеждаше уморен, сякаш бе прекарал твърде дълго на тази служба и направил твърде малко — както можеше да се очаква от войник, чиито съграждани са живели повече от век в мир.

Тривайз не помръдна.

— Вашето име, лейтенант.

— Ивандър Сопелор, съветник.

— Вие разбирате, че нарушавате закона, лейтенант Сопелор. Не можете да арестувате съветник.

Лейтенантът рече:

— Ние получихме пряка заповед, господине.

— Това няма значение. На вас не могат да ви заповядат да арестувате един съветник. Трябва да разберете, че в резултат подлежите на военен съд.

— Вие не сте арестуван — заяви лейтенантът.

— Тогава няма защо да идвам с вас, нали така?

— Инструктираха ни да ви придружим до дома ви.

— Аз знам пътя.

— И пътьом да ви защищаваме.

— От какво? Или, по-скоро, от кого?

— От всяка тълпа, която би могла да се събере.

— В полунощ?

— Точно затова изчакахме до полунощ. А сега, господине, заради вашата сигурност трябва да ви помолим да дойдете с нас. Мога ли да съобщя — не като заплаха, а само за информация — че, ако бъде необходимо, сме оторизирани да приложим сила.

Тривайз знаеше за невронните камшици, с които бяха въоръжени. Надигна се, както се надяваше, с достойнство.

— Тогава към къщи. Или да разбирам, че се каните да ме откарате в затвора?

— Не са ни инструктирали да ви лъжем, господине — каза лейтенантът с някаква особена гордост. Тривайз осъзна, че стои пред професионалист, който, за да излъже, трябва да получи заповед — а и дори в такъв случай изражението и тонът на гласа му биха го издали.

— Моля за извинение, лейтенант — рече Тривайз. — Не исках да намекна, че се съмнявам в думите ви.

Отвън ги чакаше автомобил. Улицата бе празна и не се виждаше никакъв човек, да не говорим за тълпа, но лейтенантът бе говорил правдиво. Не беше казал, че отвън има тълпа или че ще се събере тълпа. Имаше предвид „всяка тълпа, която би могла да се събере“.

Лейтенантът внимателно съпровождаше Тривайз между себе си и колата. Нямаше начин да се извърти и побегне. Сопелор влезе веднага подире му и седна до него на задната седалка.

Колата потегли.

— Щом се върна у дома — каза Тривайз, — предполагам, че ще мога свободно да си върша работата. Например, да напусна моментално, ако реша.

— Нямаме заповед да ви пречим, съветник, по какъвто и да било начин, освен доколкото ни е заповядано да ви защищаваме.

— Доколкото? Какво означава това в случая?

— Инструктиран съм да ви съобщя, че щом се върнете в дома си, няма да можете да го напускате. Улиците не са безопасни за вас, а аз отговарям за безопасността ви.

— Искате да кажете, че съм под домашен арест.

— Не съм адвокат, съветник. Не зная какво означава това.

Сопелор бе вперил поглед право пред себе си, но лакътят му опираше в тялото на Тривайз. Не би могъл да помръдне, без лейтенантът да усети.

Колата спря пред малката къща на съветника в предградието Флекснър. В момента той живееше сам — Флавела май се бе уморила от хаотичния ритъм, който членството в Съвета му налагаше — така че не се надяваше някой да го очаква.

— Да изляза ли? — попита Тривайз.

— Аз ще изляза пръв, съветник. Ние ще ви придружим вътре.

— Заради моята безопасност?

— Да, господине.

Зад входната врата имаше двама стражи. Нощното осветление бе запалено, но прозорците бяха от непрозрачно стъкло и отвън светлина не се виждаше.

За миг той се възмути от нахлуването, но после се овладя и едва забележимо сви рамене. Щом Съветът не бе успял да го защити в самата зала, то явно и неговият дом нямаше да му послужи за крепост.

— Колко от вас са тук? Цял полк?

— Не, съветник — долетя твърд и уверен глас. — Само един човек освен тези, които виждате, и той ви чака доста отдавна.

Харла Бранно, кметът на Терминус, застана на вратата към всекидневната.

— Не мислите ли, че е дошло време да си поговорим?

Тривайз се облещи от изненада.

— Всички тия празни приказки само…

Бранно го прекъсна с нисък, властен глас:

— Тихо, съветник. Вие четиримата, навън. Вън! Всичко тук ще бъде наред.

Четиримата стражи отдадоха чест и се извъртяха на токове. Тривайз и Бранно останаха сами.

ІІ. КМЕТЪТ

5

Бранно чакаше повече от час и уморено размишляваше. В строгия смисъл на понятието бе извършила нахлуване с взлом. Нещо повече, бе нарушила — съвсем противоконституционно — правата на един съветник. По стриктните закони, които държаха сметка на кметовете още от времето на Индбър III и Мулето, тоест отпреди два века, тя подлежеше на отстраняване от поста си.

Точно този ден обаче в продължение на двадесет и четири часа не бе възможно Бранно да направи грешка.

Само че денят щеше да отмине. Тя неспокойно се размърда.

Първите две столетия бяха Златният век на Фондацията, нейната героична епоха — ако не за нещастниците, живели в ония несигурни времена, то поне погледнато със задна дата. Двамата велики герои бяха Салвор Хардин и Хобър Малоу — полуобожествявани до степен да съперничат на самия несравним Хари Селдън. Тримата бяха триножникът, на който се опираха всички легенди за Фондацията и дори историята й.

В онези векове обаче Фондацията всъщност беше един немощен свят със слабо влияние над Четирите кралства и със съвсем смътна представа доколко закрилящата длан на Плана на Селдън е протегната над него, за да го пази от отломките на могъщата Галактическа империя.

Колкото по-мощна като политическа и търговска общност ставаше Фондацията, толкова по-малозначителни започваха да изглеждат нейните управници и бойци. Лейтън Девърс бе почти забравен. Ако понякога си спомняха за него, то бе по-скоро заради трагичната му смърт в робските мини, отколкото поради ненужната му, но успешна борба срещу Бел Райъс.

Що се отнася до Бел Райъс, най-благородния от противниците на Фондацията, той също бе бързо забравен — засенчен от Мулето, който единствен измежду всички врагове бе нарушил Плана на Селдън и победил и управлявал Фондацията. Единствено той беше Големият враг — по-точно, последният от големите.

Малцина си спомняха, че всъщност Мулето бе победен от една жена — Байта Даръл — и тя беше постигнала победата без ничия помощ, дори без подкрепата на Плана на Селдън. Също така бе почти забравено, че нейният син и внучката й, Торан и Аркади Даръл, бяха победили Втората фондация, като по този начин Фондацията, Първата фондация беше останала върховен господар.

Тези скорошни победители вече не изглеждаха героични фигури. Самото време бе толкова велико, че просто свиваше героите до обикновени смъртни. В добавка биографията, написана от Аркади за нейната баба, я бе принизила от героиня до персонаж на рицарски роман.

И оттогава нямаше никакви герои — дори и такива от рицарски романи. Калганската война бе последният епизод от погълналото Фондацията насилие, но и тя беше сравнително малък конфликт. Близо два века истински мир! Сто и двадесет години без да има и един кораб одраскан.

Мирът беше добър — Бранно не би го отрекла — изгоден мир. Фондацията не бе изградила Втора галактическа империя — според Плана на Селдън сега се намираше на половината път — но като фондационна Федерация бе стегнала в яка икономическа хватка над една трета от разпръснатите из Галактиката политически единици и имаше влияние над онези, които не контролираше. Местата, където изявлението „Аз съм от Фондацията“ не се посрещаше с уважение, останаха малко. Из всичките милиони населени светове нямаше човек с по-висок ранг от кмета на Терминус.

Титлата все още си беше същата. Наследена от водача на единствения и почти изоставен град в един самотен свят в най-затънтения край на цивилизацията преди около петстотин години, сега никой и не помисляше да я промени или да увеличи дори с атом славното й звучене. Всъщност само почти забравената титла на Негово имперско величество можеше да й съперничи по страхопочитанието, което вдъхваше.

Като се изключи самият Терминус, където властта на кмета бе внимателно ограничавана. Споменът за Индбърите беше жив. Хората не можеха да забравят не тяхната тирания, а факта, че бяха загубили битката с Мулето.

И ето я сега Харла Бранно — най-силния владетел от смъртта на Мулето насам (тя отлично го знаеше) и едва петата поред жена на този пост. В подобен ден само тя можеше да упражни открито силата си.

Беше се борила за своето тълкуване на това какво е било и какво би трябвало да бъде правилно срещу твърдоглавата опозиция на хора, които жадуваха за изпълнената с престиж Вътрешност на Галактиката и за аурата на имперската власт, и бе победила.

Още не, беше казала тя. Още не! Втурнем ли се прекалено скоро към Вътрешността, ще загубим по тези и тези причини. И Селдън се бе появил и я бе подкрепил с почти същите думи.

За известно време това я беше направило в очите на цялата Фондация едва ли не толкова мъдра, колкото и самия Селдън. Бранно обаче знаеше, че то може да бъде забравено всеки миг.

И този млад мъж да посмее да я предизвика точно във върховния ден.

И се осмеляваше да смята, че е прав! Точно тук бе опасността. Той беше прав! И понеже беше прав, можеше да унищожи Фондацията!

Сега тя се оказа лице в лице с него и двамата бяха сами.

Тя тъжно произнесе:

— Не можа ли да дойдеш да ме видиш насаме? Трябваше ли да се развикаш за всичко това в залата на Съвета заради идиотското си желание да ме изкараш глупачка? Каква я свърши, неразумно момче?

6

Тривайз усети, че се изчервява и се опитва да сдържи гнева си. Кметът беше старееща жена, чийто следващ рожден ден щеше да е шестдесет и третият. Колебаеше се редно ли е да започне да се надвиква с човек, поне два пъти по-възрастен от него самия.

Освен това знаеше, че тя бе добре обиграна в политическите войни и ако успее да изкара опонента си от равновесие в самото начало, битката е наполовина спечелена. Но за да е ефективна подобна тактика, трябваше да има аудитория, пред която човек може да бъде унизен, а тук бяха само те двамата.

Така че той пренебрегна думите й и се постара, доколкото можеше, да я изгледа безстрастно. Беше една стара жена и се носеше по модерния вече от две поколения стил унисекс. Стилът не й отиваше. Кметът, лидерът на Галактиката — ако би могло да има такъв лидер — бе просто обикновена стара жена, която с лекота можеше да бъде взета за стар мъж, ако не беше привързала стоманеносивата си коса отзад, вместо да я носи свободно разпусната по традиционния мъжки начин.

Тривайз се усмихна войнствено. Колкото и някой остарял опонент да се мъчи да придаде на епитета „момче“ обидно звучене, точно това „момче“ имаше предимството на младостта и хубавия външен вид, и съзнаваше изцяло и двете.

— Вярно е — отвърна той. — Аз съм на тридесет и две и затова в известен смисъл бих могъл да бъда наречен момче. В добавка съм съветник и следователно, ех officio[58], неразумен. Първото е неизбежно, а за второто мога само да кажа, че съжалявам.

— Знаеш ли какво направи? Не стой така и не се опитвай да остроумничиш. Седни. Накарай мозъка си да заработи, ако можеш, и разговаряй разумно.

— Зная какво съм направил. Казах истината такава, каквато я виждам.

— И точно в този ден се опита да ме предизвикаш? Точно в деня, когато имам такъв авторитет, че мога да те изскубна като плевел от Съвета и да те арестувам, без никой да се осмели да протестира?

— Съветът ще се опомни и ще протестира. Може би дори вече го прави. И тогава ще се вслушат в думите ми още повече заради преследването, на което ме подлагате.

— Никой няма да те чуе, понеже ако смятах, че ще продължаваш да действаш по същия начин, бих продължила да се отнасям с теб като с предател според цялата сила на закона.

— Тогава би трябвало да ме съдят. Моят звезден миг щеше да е в съда.

— Не разчитай на това. Властта на кмета при извънредно положение е огромна, макар рядко да бива използвана.

— На какво основание ще обявите извънредно положение?

— Основанията ще ги измисля. Все ми е останала толкова изобретателност, а и не се боя да поема политически риск. Не ме принуждавай, млади човече. Или сега ще стигнем до съглашение, или ти никога вече няма да бъдеш свободен. Гарантирам ти, че ще останеш затворник до края на живота си.

Те се втренчиха един в друг: Бранно облечена в сиво, Тривайз в многобройните оттенъци на кафявото.

— Какво е това съглашение?

— А, любопитстваш. Така е по-добре. Можем да започнем да разговаряме, вместо да си противоречим. Ще ми обясниш ли своята гледна точка?

— Знаете я добре. Нали недостойно сте я обсъждали заедно със съветника Компор?

— Искам да я чуя от теб, в светлината на току-що отминалата Селдънова криза.

— Много добре, щом го искате, мадам кмете! (За малко да извика „стара жено“.) Казаното от Селдън беше прекалено точно, направо невъзможно точно след цели петстотин години. Мисля, че това е осмото му появяване. В отделни случаи просто никой не е бил там, за да го чуе. В един случай, по времето на Индбър III, онова, което трябвало да изрече, се е оказало в пълно противоречие с действителността — но пък нали тогава са времената на Мулето? Само че кога при всички тези свои появявания той е бил толкова прав, колкото беше днес?

Тривайз си позволи леко да се усмихне.

— Никога досега, мадам кмете, доколкото може да се вярва на нашите записи от миналото, Селдън не е успявал да опише положението толкова точно и в най-дребните му детайли.

— Да не намекваш — попита Бранно, — че появяването на Селдън или, по-скоро — на холографското му изображение, е фалшифицирано; че записите на Селдън са били подготвени от някой наш съвременник, евентуално от мен; че някой актьор е играл ролята му?

— Не е невъзможно, мадам кмете, но не това имах предвид. Истината е далеч по-лоша. Аз вярвам, че ние виждаме образа на Селдън и че това негово описание на настоящия исторически момент е направено преди петстотин години. Казах го и на вашия Кодел, който внимателно ме прекара през някаква игра на отгатване на правилните думи, вероятно за да потвърдя суеверията на редовия и неразсъждаващ член на Фондацията.

— Да. Ако бъде нужно, записът ще бъде използван, за да може Фондацията да види, че ти всъщност никога не си бил в опозиция.

Тривайз разпери ръце.

— Само че аз съм в опозиция. Планът на Селдън не съществува в смисъла, в който ние вярваме, че съществува, и не е съществувал може би от два века. Години го подозирах и доказателството е онова, което видяхме преди дванадесет часа в Криптата на Времето.

— Понеже Селдън беше прекалено точен?

— Именно. Не се усмихвайте. Това е окончателното доказателство.

— Както забелязваш, не се усмихвам. Продължавай.

— Как би могъл да е толкова точен? Преди два века Селдъновият анализ на тогавашното настояще е бил абсолютно погрешен. Изминали са едва триста години от основаването на Фондацията и той вече е далеч от целта.

— Това, съветник, ти сам обясни преди малко. Случило се е заради Мулето. Мулето е бил мутант с голяма ментална сила и е нямало как да влезе в Плана.

— Само че той въпреки всичко се е озовал там. Планът на Селдън дерайлирал. Мулето не е управлявал дълго и не е оставил наследник. Фондацията възстановила независимостта и могъществото си, но как би могъл Планът на Селдън да се върне точно на фокус след такова огромно разкъсване на тъканта му?

Бранно изглеждаше тъжна, а остаряващите й ръце бяха здраво вкопчени една в друга.

— Ти знаеш отговора. Били сме едната от двете Фондации. Чел си исторически книги.

— Чел съм книгата на Аркади за нейната баба — нали в края на краищата е задължително четиво — чел съм и романите й. Чел съм официалната историческа версия за Мулето и времената след него. Ще ми бъде ли обаче разрешено да се усъмня в тях?

— По какъв начин?

— Официално ние, Първата фондация, е трябвало да запазим знанията в положителните науки и да ги развиваме. Трябвало е да действаме открито, като историческото ни развитие следва — независимо дали го знаем, или не — Плана на Селдън. Съществувала е обаче и Втора фондация, която е трябвало да запази и развива психологическите науки, включително психоисторията, и нейното съществуване е трябвало да бъде държано в тайна от нас. Втората фондация е била средството за фина настройка на Плана на Селдън, което трябвало да коригира хода на галактическата история, колчем той се отклони от очертаните от Плана пътеки.

— Тогава си отговори сам — каза Бранно. — Байта Даръл победила Мулето, може би вдъхновявана от Втората фондация, въпреки че внучката й твърди, че това не е било така. Несъмнено е обаче, че Втората фондация е работила върху връщането на галактическата история обратно към Плана след Мулето и очевидно е успяла. В такъв случай, за какво, в името на Терминус, говориш, съветник?

— Мадам кмете, ако проследим описанието на Аркади Даръл, става ясно, че при опита си да коригира галактическата история Втората фондация е минирала цялата схема на Селдън, тъй като с тази корекция е унищожила собствената си тайна. Ние, Първата фондация, сме осъзнали, че нашият огледален образ, Втората фондация, съществува, а не бихме могли да живеем със знанието, че сме манипулирани. Затова сме се помъчили да открием Втората фондация и да я унищожим.

Бранно кимна.

— И, според Аркади Даръл, сме успели, но очевидно не преди Втората фондация да върне галактическата история твърдо на стария път, прекъснат от Мулето. Фондацията все още върви по този път.

— Вярвате ли на това? Писанията свидетелстват, че Втората фондация била открита, а с членовете й са се разправили жестоко. Това станало в 378 Е.Ф.[59], преди сто и двадесет години. Предполага се, че от пет поколения ние действаме без Втората фондация и въпреки това сме останали тъй близо до целта, що се отнася до Плана, че вие и изображението на Селдън говорихте почти едно и също.

— Може да се приеме, че чрез силната си интуиция аз съм прозряла значението на историческото развитие.

— Прощавайте. Не възнамерявам да хвърлям съмнение върху вашата интуиция, но ми се струва, че по-очевидното обяснение е, че Втората фондация никога не е била унищожавана. Тя все още ни управлява. Тя все още ни манипулира. И точно затуй сме се върнали към очертания от Плана на Селдън път.

7

Ако Харла Бранно беше шокирана от заявлението това изобщо не й пролича.

Минаваше един след полунощ, ужасно й се искаше всичко да приключи и все пак не биваше да бърза. Младият мъж трябваше да бъде подведен, а тя не желаеше той да скъса кордата на въдицата. Не желаеше да се отърве от него без полза, ако можеше преди това да свърши някаква работа.

— Наистина ли? — възкликна тя. — Значи твърдиш, че разказът на Аркади за Калганската война и за унищожаването на Втората фондация е лъжлив? Измислен? Шега? Приумица?

Тривайз вдигна рамене.

— Не е необходимо. Въпросът е съвсем друг. Да предположим, че разказът на Аркади е напълно верен. Да предположим, че всичко е станало точно както казва тя; че гнездото на Втората фондация е било открито и че са се отървали от тия хора. Можем ли обаче да заявим със сигурност, че сме изловили всички до един? Втората фондация се е занимавала с цялата Галактика. Членовете й са манипулирали историята не само на Терминус и дори не само на Фондацията. В техните отговорности е влизало нещо повече от нашия столичен свят или цялата ни Федерация. Трябва да е имало няколко души от Втората фондация, които са били на хиляда или повече парсека оттук. Възможно ли е да сме ги пипнали всичките?

— А ако не сме успели да ги пипнем — продължи Тривайз разпалено, — как бихме могли да твърдим, че сме спечелили? Можел ли е Мулето да каже същото по негово време? Той превзел Терминус и онези светове, които Терминус контролирал пряко, но световете на независимите търговци все пак останали. Превзел и световете на търговците, но все пак изпуснал трима бегълци: Еблинг Майс, Байта Даръл и нейния съпруг. Той контролирал двамата мъже и оставил Байта — единствено Байта — неконтролирана. Ако вярваме на романтичната история на Аркади, направил го от сантименталност. И това се оказало достатъчно. Според описанията на Аркади само един човек — само Байта — била оставена да върши каквото си ще и точно заради нейните действия Мулето не успял да открие Втората фондация и бил победен.

Тривайз замълча колкото да си поеме дъх.

— Останал незасегнат само един човек и всичко било загубено! Ето какво е значението на отделната личност въпреки всички легенди, с които е обвит Планът на Селдън и които твърдят, че индивидът е нищо, а тълпата всичко. Е, какво би се случило, ако от Втората фондация е останал не един-единствен човек, а няколко дузини, което е напълно възможно? Дали те не биха се събрали отново, възстановили богатството си, подновили кариерата си, умножили броя си чрез набиране и обучение на нови членове и дали не биха ни направили, всички нас, пешки още веднъж?

Бранно мрачно попита:

— Вярваш ли в това?

— Сигурен съм.

— Тогава ми кажи, защо им трябва да се занимават с нас. Защо жалките отломки ще продължат отчаяно да се придържат към един дълг, който вече никой не приветства? Какво ги подтиква да тласкат Галактиката по пътя й към Втората империя? А ако една малка групичка държи да изпълни мисията си, защо трябва да се безпокоим? Защо да не приемем Плана с благодарност, че те ще се погрижат да не се отклоним или да не загубим пътя?

Тривайз сложи длан на очите си и ги разтърка. Въпреки младостта си той изглеждаше по-умореният от двамата. Погледна към кмета и каза:

— Направо не ви разбирам. Да не би да сте останали с впечатлението, че всичко това Втората фондация ще прави заради нас? Че те са някакви идеалисти? При вашето познаване на политиката — на практическите въпроси на властта и манипулирането — не ви ли е ясно, че те ще го правят заради себе си? Ние сме острието. Ние сме моторът, движещата сила. Ние се трудим, потим се, кървим и плачем. Те само контролират — нагласят някой усилвател тук, изключат някой контакт там — вършат всичко с лекота и без никакъв риск за себе си. После, когато всичко бъде сторено и когато след хиляда години теглене и напъване ние изградим Втората галактическа империя, хората от Втората фондация ще се наместят като управляващ елит.

— В такъв случай — каза Бранно, — ти искаш да ги елиминираш? След като сме извървели половината път до Втората империя, ти искаш да поемем риска да изпълним задачата със собствени сили и да създадем свой собствен елит? Така ли?

— Разбира се! Разбира се! Нима и вие не бихте искали същото? Е, няма да доживеем да го видим, но вие имате внуци, а някой ден и аз може би ще имам, и те ще имат и така нататък. Аз искам те да пожънат плода на нашите усилия и да виждат първопричината за този плод у нас да ни възхваляват за онова, което сме постигнали. Не искам всичко да бъде жертва на една тайна конспирация, измислена от Селдън — за мен той изобщо не е герой. Казвам ви, че ако позволим на неговия План да се осъществи, това ще представлява далеч по-голяма опасност от Мулето. Галактико, иска ми се Мулето да беше прекъснал Плана изцяло и завинаги. Щяхме да го преживеем. Той е бил единствен и съвсем определено смъртен. Втората фондация ми се струва безсмъртна.

— Но ти би желал да я унищожиш, нали?

— Само да знаех как!

— След като не знаеш как, не мислиш ли, че е напълно възможно да стане обратното?

Тривайз я изгледа с презрение.

— Мислел съм си, че може би дори вие сте под техен контрол. Вашите точни предположения за това какво би казал Селдън и по-нататъшните ви постъпки спрямо мен спокойно биха могли да бъдат резултат от действията на Втората фондация. Не е изключено да сте празна черупка, изпълнена със съдържание от нея.

— Тогава защо разговаряш с мен така?

— Защото ако вас ви контролира Втората фондация, аз тъй или иначе съм загубен и спокойно бих могъл да излея част от гнева си… и защото всъщност залагам на това, че вие не сте под техен контрол, а само не съзнавате какво вършите.

— Във всеки случай залагането го печелиш — заяви Бранно. — Аз не съм под ничий друг контрол, освен под моя собствен. Въпреки това как можеш да бъдеш сигурен, че казвам истината? Щях ли да си призная, ако бях под контрола на Втората фондация? Нещо повече, щях ли да го знам дори самата аз?

Тя помълча за миг, преди да продължи безстрастно:

— От такива въпроси обаче просто няма полза. Аз вярвам, че не съм контролирана, и ти нямаш никаква друга възможност, освен също да го повярваш. Само че обмисли това положение. Ако Втората фондация съществува, най-голямата й грижа положително ще бъде никой в Галактиката да не узнае, че е така. Планът на Селдън работи добре, само ако пешките, тоест ние, не съзнаваме как работи той и по какъв начин сме манипулирани. Именно понеже Мулето насочи вниманието на Фондацията към нейната посестрима, тя беше унищожена по времето на Аркади. Или може би трябваше да кажа почти унищожена, съветник?

Харла Бранно направи кратка, но многозначителна пауза.

— Оттук ще извадим две заключения. Първо, с основание ще предположим, че те биха се намесвали сериозно колкото се може по-малко. Едва ли е възможно да подчинят всички нас. Даже и Втората фондация, ако тя съществува, би трябвало да има граници на мощта си. Да овладее неколцина и да остави другите да забележат този факт би вкарало изкривявания в Плана. Следователно стигаме до заключението, че тяхната намеса е толкова деликатна, толкова косвена и толкова рядка, колкото изобщо е допустимо — и затова аз не съм контролирана. Нито пък ти.

— Това е едното заключение — каза Тривайз — и аз съм склонен да го приема може би просто защото ми се иска да е вярно. Какво е второто?

— По-просто и по-определено. Ако Втората фондация съществува и иска да запази тайната за своето съществуване, тогава поне едно нещо е сигурно. Всеки, който мисли, че тя е още жива, и говори за това, и го разгласява, и го крещи пред цялата Галактика, трябва незабавно по някакъв ловък начин да бъде отстранен изтрит, ликвидиран. Това не би ли било и твоето заключение?

— Затова ли ме арестувахте, мадам кмете? — попит Тривайз. — Да ме защитите от Втората фондация?

— В известен смисъл. Донякъде. Точният запис на Лионо Кодел относно твоите убеждения ще бъде публикуван, не само за да предпази хората от Терминус и Фондацията от ненужни тревоги поради глупавите ти приказки, но и за да не бъде разтревожена самата Втора фондация. Ако тя наистина съществува, аз не искам да привличаме вниманието й върху теб.

— Представи си! — рече Тривайз с подчертана ирония — Заради мен? Заради красивите ми кафяви очи?

Бранно се размърда нервно и после съвсем неочакван се разсмя.

— Не съм толкоз стара, съветник, та да не съзнавам че имаш красиви кафяви очи. Преди трийсетина години това можеше да е достатъчен мотив. Днес обаче не бих помръднала и милиметър, за да ги спася, ако работата се отнасяше единствено до тях. Само че ако Втората фондация съществува и ако вниманието й бъде привлечен към теб, тя може би няма да спре дотук. Трябва да се има предвид моят живот и животът на много други далеч по-интелигентни и по-ценни от теб хора, а също и всички наши планове.

— О! Нима наистина мислите, че Втората фондация съществува, та се отнасяте толкова внимателно към вероятността за евентуална нейна реакция?

Бранно стовари юмрука си на масата пред нея.

— Разбира се, че мисля, ненадминати глупако! Ако не знаех, че Втората фондация съществува и ако не се борех с нея толкова упорито и ефективно, колкото мога, щях ли да се интересувам какво говориш на тази тема? Ако Втората фондация не съществуваше, щеше ли да има значение, че ти обявяваш съществуванието й? От месеци исках да те затворя, преди да заговориш публично, но ми липсваше политическата власт да се разправя грубо с един съветник. Появяването на Селдън ме представи в добра светлина и ми даде тази власт — макар и временно — и именно в тоя момент ти наистина заговори публично. Аз реагирах незабавно и сега ще трябва да те убия без никакви угризения на съвестта и без дори микросекунда колебание, ако не направиш точно онова, което ти кажа.

Решителният й вид не му даваше основания за съмнение.

— Целият ни разговор сега, по време, когато би трябвало да съм в леглото и да спя — продължи Бранно — беше замислен така, че да те накара да ми повярваш. Искам да знаеш, че проблемът за Втората фондация, който се постарах ти да очертаеш, ми дава достатъчно основания да спра мозъка ти без съд.

Тривайз се понадигна от мястото си.

Бранно спокойно изрече:

— О, недей да правиш каквото и да било. Аз съм само една стара жена, както несъмнено си мислиш в момента, но преди да ме докоснеш, ще бъдеш мъртъв. Ние сме под наблюдението на моите хора, глупави младежо.

Тривайз седна и каза леко разтреперан:

— Говорите безсмислици. Ако вярвахте, че Втората фондация съществува, не бихте приказвали за това така свободно. Нямаше да се изложите на опасностите, на които казвате, че се излагам аз.

— В такъв случай очевидно схващаш, че имам малко повече здрав разум от теб. С други думи, ти вярваш, че Втората фондация съществува, и въпреки това говориш свободно за нея, понеже си глупав. Аз вярвам, че тя съществува и също говоря свободно, но само понеже съм взела предпазни мерки. Тъй като изглежда си чел внимателно историята на Аркади, може би ще си спомниш как тя разказва за изобретеното от баща й „ментално статично устройство“. То служи като щит срещу онзи вид ментална сила, която Втората фондация притежава. Устройството все още съществува и дори е било доусъвършенствано в най-строга тайна. Тази къща сега е относително добре защитена срещу подслушване. Ако вече си ме разбрал, нека ти обясня какво трябва да направиш.

— Какво?

— Трябва да откриеш дали това, което двамата с теб мислим, наистина е така. Дали Втората фондация все още съществува и ако съществува, къде. Което означава, че ще се наложи да напуснеш Терминус и да отидеш и аз не знам къде — даже накрая да се окаже, както по времето на Аркади, че Втората фондация съществува сред нас. Това означава също, че няма да се върнеш, докато не научиш нещо, което да ни кажеш; а ако нямаш какво да ни кажеш, не ще се върнеш никога и населението на Терминус ще остане с един глупак по-малко.

Тривайз усети, че губи дар слово.

— Как, в името на Терминус, мога да ги търся, без това да стане ясно? Те просто ще намерят начин да ме убият и вие нищо няма да разберете.

— Тогава недей да ги търсиш, наивно дете. Търси нещо друго. Търси нещо с цялата си душа и ум и ако, междувременно, се натъкнеш на тях, понеже те няма да си дадат труда да ти обърнат внимание, добре! В такъв случай ще ни изпратиш информацията по защитена и кодирана хиперчестота, а след това като награда можеш да се върнеш.

— Предполагам, че имате нещо предвид за това какво да търся.

— Разбира се, че имам. Познаваш ли Янов Пелорат?

— Никога не съм чувал за него.

— Утре ще го видиш. Той ще ти каже какво ще търсите и ще потегли с теб с един от най-съвършените ни кораби. Ще бъдете само двамата, понеже е предостатъчно да рискуваме двама души. И ако някога се опиташ да се върнеш, без да ни удовлетвориш с информацията, която искаме, ще те издухаме от космоса, преди да си дошъл и един парсек от Терминус. Това е всичко. Разговорът приключи.

Бранно стана, погледна голите си ръце и бавно намъкна ръкавиците си. Обърна се към вратата и през нея влязоха двама въоръжени стражи. Отстъпиха встрани, за да й направят път. На вратата тя се обърна.

— Вън също има охрана. Недей да правиш нищо, което би я обезпокоило, иначе ще ни спестиш всички грижи около твоето съществуване.

— Тогава вие също ще загубите изгодите, които мога да ви донеса — рече Тривайз, като положи известно усилие думите му да прозвучат нехайно.

— Бихме поели този риск — заяви Бранно с невесела усмивка.

8

Отвън я чакаше Лионо Кодел.

— Чух всичко, кмете. Бяхте изключително търпелива.

— И съм изключително уморена. Мисля, че тоя ден имаше седемдесет и два часа. Отсега нататък ти поемаш нещата.

— Ще го сторя, само ми кажете имаше ли наистина ментално статично устройство в къщата?

— О, Кодел — с отегчение рече Бранно, — ти го знаеш по-добре от мен. Какъв шанс съществуваше някой да ни наблюдава? Можеш ли да си представиш, че Втората фондация следи всичко, навсякъде и винаги? Не съм романтична като младия Тривайз; той би могъл да си го мисли, но не и аз. А даже и да е тъй, даже ако очите и ушите на Втората фондация са навсякъде, нямаше ли присъствието на едно МСУ да ни издаде веднага? Нямаше ли неговото използване да й покаже, че срещу нейните сили съществува защита — щом открият район, който е ментално непрозрачен? Не е ли тайната на този щит — докато не сме се подготвили напълно да го използваме с цялата му мощност — нещо, което струва не само повече от Тривайз, но и от нас двамата с теб? И въпреки това…

Седяха в колата, Кодел шофираше.

— И въпреки това… — каза той.

— И въпреки това какво? — сепна се Бранно. — А, да. И въпреки това този млад човек е интелигентен. Нарекох го глупак може би половин дузина пъти, за да го държа там, където му е мястото, но той не е глупак. Млад е, чел е прекалено много романи от Аркади Даръл и те са го накарали да мисли, че Галактиката е такава и онакава… Но има бърза интуиция и ще бъде жалко да го загубим.

— Значи сте сигурна, че ще го загубим?

— Напълно — тъжно отвърна Бранно. — Въпреки всичко така е по-добре. Нямаме нужда от млади романтици, които в заслепението си да застрашат и евентуално да разбият онова, дето е било градено с години. Освен това той ще послужи за определена цел. Положително ще привлече вниманието на Втората фондация — естествено ако приемем, че тя съществува и наистина се интересува от нас. Докато е заета с него, може би ще ни пренебрегва. Може би дори ще спечелим нещо повече от щастието да бъдем пренебрегнати. Надяваме се да се издадат неволно чрез обсебеността си с Тривайз и да ни дадат възможност и време да обмислим контрамерки.

— Значи Тривайз ще привлече гърма.

Устните на Бранно се извиха в подобие на усмивка.

— Ето метафората, която търсех. Той е нашият гръмоотвод, дето ще поеме удара и ще ни защити.

— А този Янов Пелорат, който също ще бъде на пътя на светкавицата?

— И той може да пострада. Няма как да го избегнем.

Кодел кимна.

— Е, вие знаете какво е казал Салвор Хардин. „Никога не оставяй чувството си за морал да ти пречи да вършиш онова, което трябва.“

— В тоя момент нямам чувство за морал — промърмори Бранно. — Имам чувство за умора до смърт. И още нещо, бих могла да изброя сума ти хора, които предпочитам да загубя вместо този Голан Тривайз. Той е такъв хубав младеж. И естествено го съзнава — последните й думи се сляха, понеже тя затвори очи и задряма.

III. ИСТОРИКЪТ

9

Янов Пелорат беше белокос и лицето му в спокойно състояние, а то рядко биваше друго, изглеждаше безизразно. Беше среден на ръст и на тегло, склонен да се движи без да бърза и да говори отмерено. Изглеждаше значително по-стар от своите петдесет и две години.

Никога не беше напускал Терминус, нещо крайно необичайно, особено за човек с неговата професия. Самият той не бе сигурен дали заседналият му начин на живот се дължи или е антипод на историческата му фикс идея.

Тя го бе връхлетяла съвсем неочаквано на петнадесетгодишна възраст, когато по време на някакво боледуване му дадоха книга с ранни легенди. В нея откри повтарящия се мотив за един самотен и изолиран свят — свят, който дори не е подозирал изолацията си, тъй като никога не я е съзнавал.

Неразположението му веднага започна да преминава. За два дни прочете три пъти книгата и стана от леглото. На следващия седна пред компютърния си терминал, търсейки всички възможни записи на подобни легенди, които би могла да има библиотеката на университета в Терминус.

Оттогава точно тези легенди завладяха мислите му. В отношение библиотеката на университета в никакъв случай не беше изобилен източник, но когато възмъжа, Пелорат откри прелестите на междубиблиотечните заемки. В колекцията си притежаваше разпечатки, получени чрез хиперрадиационни сигнали чак от Ифния.

Бе станал професор по древна история и сега — след тридесет и седем години — започваше първата си полагаема година без лекции. Беше я изискал с идеята да направи космическо пътешествие до самия Трантор.

Пелорат напълно съзнаваше, че за човек от Терминус е съвършено необичайно никога да не е бил в космоса. Той и не бе възнамерявал да се отличава по такъв необикновен начин. Просто се случваше тъй, че колчем се появеше възможност да полети в космоса, на пътя му се изпречваше някоя нова книга, ново изследване или нов анализ. Тогава отлагаше планираното си пътуване, докато не изцедеше до последна капка новия източник и не добавеше още един факт, разсъждение или фантазия към вече натрупаната планина. Накрая съжаляваше единствено за това, че така и не е направил онова специално пътуване.

Трантор някога беше столицата на Първата галактическа империя. В продължение на дванадесет хиляди години бе резиденция на императорите, а преди това — столица на едно от най-важните предимперски кралства, което малко по малко бе завладяло или по някакъв друг начин погълнало останалите и установило Империята.

Трантор бе град, опасващ цялата планета, град, покрит с метал. Пелорат беше чел за него в трудовете на Гаал Дорник, който го бе посетил по времето на самия Хари Селдън. Томчето на Дорник вече не можеше да се намери и екземплярът, който Пелорат притежаваше, спокойно би бил продаден за половината от годишната заплата на историка. Но дори само предположението за възможна раздяла с такава рядкост го изпълваше с ужас.

Разбира се, що се отнася до Трантор, Пелорат се интересуваше преди всичко от Галактическата библиотека, която по времето на Империята (когато се наричаше „имперска“) беше най-голямата в Галактиката. Трантор бе столицата на най-великата и най-населената империя в историята на човечеството. Този град-планета се обитаваше от над четиридесет милиарда души и Библиотеката му бе събрала всички творчески (и не тъй творчески) трудове на човечеството, „сума сумарум“ на неговите знания. Всичко бе компютъризирано по толкова сложен начин, че за да се оправят с компютрите, бяха нужни експерти.

Нещо повече, Библиотеката беше оцеляла. Според Пелорат именно това бе учудващото. Когато преди около два века и половина Трантор падна и бе разграбен, той беше подложен на такова ужасно унищожение, че разказите за човешките нещастия и смърт не можеха да бъдат слушани без болка и потрес, но въпреки това Библиотеката бе спасена, пазена (както говореха) от студентите от Университета, които си служели с хитроумни оръжия. (Някои смятаха, че студентската отбрана е изцяло измислена.)

Във всеки случай Библиотеката бе оцеляла през периода на унищожението. Когато Еблинг Майс почти открил Втората фондация, той работил в недокоснатата Библиотека сред потънал в руини свят (според историята, в която хората от Фондацията все още вярваха, но към която учените винаги се бяха отнасяли резервирано). Представителите на три поколения от фамилията Даръл — Байта, Торан и Аркади — по едно или друго време бяха ходили на Трантор. Аркади обаче не бе посетила Библиотеката и изглежда, че оттогава тя не бе влияла на хода на галактическата история.

От сто и двадесет години на Трантор не бе стъпвал човек от Фондацията, но нямаше причини да се мисли, че Библиотеката не е вече там. Тя не бе въздействала на света и това беше най-сигурното доказателство, че се намира на мястото си. Ако я бяха унищожили, положително щеше да се разчуе.

Библиотеката бе демодирана и архаична още по времето на Еблинг Майс, но това също беше предимство. Пелорат винаги потриваше ръце от вълнение, щом си помислеше за една стара и демодирана Библиотека. Колкото по-стара и по-демодирана, толкова по-вероятно притежава онова, от което той се нуждаеше. Понякога сънуваше, че влиза в нея и пита, задъхан от ужас: „Библиотеката да не е модернизирана? Да не сте изхвърлили старите записи и компютризации?“ И винаги получаваше един и същ отговор от прашните и древни библиотекари: „Както си е била, професоре, така си е и сега.“

И ето че сънищата му щяха да се сбъднат. Самата Харла Бранно — кметът на Терминус, го бе уверила в това. Той не бе много сигурен откъде тя е разбрала за изследванията му. Не беше успял да публикува много статии. Само част от направеното бе достатъчно солидно и заслужаваше да бъде публикувано, а и онова, което видя бял свят, не беше оставило никаква следа. Хората обаче разправяха, че Бранно Бронза знае всичко, що става на Терминус, и че има очи на крайчеца на всеки пръст на ръцете и краката си. Пелорат бе почти готов да го повярва, ала щом тя е знаела за работата му, защо, по дяволите, не бе прозряла важността й и не го бе подкрепила финансово малко по-рано?

Някак си, помисли той с цялата горчилка, която беше способен да събере, Фондацията яко се бе вторачила в бъдещето. Хората бяха обладани от мисълта за Втората фондация и за своята съдба и нямаха нито време, нито желание да поглеждат назад в миналото, а на всичко отгоре се дразнеха от ония, които го правеха.

Понеже акълът им е толкова, разбира се, но той не беше в състояние сам-самичък да ликвидира глупостта. Може пък така да е по-добре. Ще придърпа към гърдите си като своя рожба голямото преследване на целта и някой ден ще го помнят като великия първооткривател на Важното.

Туй естествено означаваше (и Янов бе прекалено честен в интелектуално отношение, за да откаже да го приеме), че той също е погълнат от бъдещето — онова бъдеще, в което ще го признаят и в което ще бъде герой на равна нога с Хари Селдън. Всъщност ще бъде дори по-велик от него, защото как би могло откриването на хиляда години ясно предвидимо бъдеще да се сравнява с възкресяването на поне двадесет и пет хилядолетно загубено минало?

И ето че дойде денят, големият ден.

Харла Бранно бе казала, че той ще настъпи след появяването на изображението. Това бе единствената причина Пелорат да се интересува от Селдъновата криза, която от месеци бе окупирала всички умове на Терминус и почти всички учени глави във Федерацията.

На него му се струваше, че най-маловажното нещо е дали столицата на Фондацията ще остане тук, на Терминус, или ще бъде преместена някъде другаде. А сега, кризата вече бе отминала, той не можеше да си отговори със сигурност на чия страна е бил Хари Селдън и дали разискваният въпрос изобщо е повдигнат.

Стигаше му обаче и това, че Селдън се бе появил и днес беше големият ден.

Малко след два часа по пладне един автомобил спря на алеята пред неговия самотен дом току извън голямата ограда.

Задната врата на автомобила се плъзна настрани. Отвътре излезе един страж, сетне някакъв млад човек и после още двама стражи.

Пелорат бе впечатлен въпреки скептицизма си. Кметът не само знае за работата му, но и явно мисли, че е изключително важна. На човека, който щеше да бъде негов компаньон, бяха дали почетна стража, а на него самия обещаваха първокласен кораб, който съратникът му ще може да пилотира. Абсолютно ласкателно! Абсолютно…

Икономката на Пелорат отвори вратата. Младият човек влезе вътре и двамата стражи се настаниха от двете страни на входа. Янов видя през прозореца, че третият страж остана отвън и че пристигна и втори автомобил. Допълнителни стражи!

Объркващо!

Той се обърна да посрещне младия човек, който бе вече вътре в стаята и с изненада откри, че го познава. Беше го гледал на холопредаванията.

— Вие сте онзи съветник. Тривайз!

— Голан Тривайз. Точно така. А вие сте професор Янов Пелорат?.

— Да, да — рече Пелорат. — Значи вие сте човекът, с който ще…

— Ще пътуваме заедно — вдървено го прекъсна Тривайз. — Или поне така ми казаха.

— Но вие не сте историк.

— Не, не съм. Както споменахте, аз съм съветник, политик.

— Да, да… Че за какво ли питам? Историк съм аз, тъй че защо трябва да има и друг? Вие можете да пилотирате космически кораб.

— Да, за това доста ме бива.

— Е, то ни и трябва. Отлично! Боя се, че не съм от хората с практическо мислене, млади човече, така че щом сте тук, ще бъдем добър отбор.

Тривайз отвърна:

— В момента не съм завладян от изключителността на собственото си мнение, но ми се струва, че нямаме друг избор, освен да се опитаме да станем добър отбор.

— Тогава да се надяваме, че ще превъзмогна моята неувереност в космоса. Знаете ли, съветник, никога не съм бил там. Аз съм земеровен, бозайник, ако това е точният термин. Между другото, искате ли чаша чай? Ще накарам Клода да ни приготви нещо. Доколкото разбирам, в края на краищата има още няколко часа до отлитането. Аз вече съм готов. Имам всичко, което ще е нужно на нас двамата. Госпожа кметът бе изключително отзивчива. Просто е поразително как се заинтересува от проекта.

— Знаели сте за това, така ли? — попита Тривайз. — Откога?

— Кметът се свърза с мен — тук Пелорат леко се намръщи и започна да прави някакви пресмятания — преди две-три седмици. Аз бях очарован. А сега, като си изясних, че ми трябва пилот, а не втори историк, съм още по-очарован, че моят компаньон сте вие, драги приятелю.

— Две-три седмици — повтори Тривайз, леко замаян. — Тя е била готова през цялото това време. А аз… — и гласът му се загуби.

— Моля?

— Няма нищо, професоре. Имам лошия навик да си мърморя. Ако нашето пътешествие се проточи, ще трябва полека-лека да привикнете.

— Ще се проточи, ще се проточи — рече Пелорат, подбутвайки събеседника си към масата в столовата, където икономката приготвяше богато гарниран чай. — То дори ще е абсолютно неограничено. Кметът каза, че имаме толкова време, колкото си щем, че пред нас лежи цялата Галактика и че всъщност където и да отидем, можем да ползваме средствата на Фондацията. Тя, разбира се, предупреди, че ще трябва да бъдем разумни. Колкото за това, обещах й го — той се ухили и потри ръце. — Седнете, скъпи приятелю, седнете. Може да се окаже, че за много дълго време това ще ни е последното хапване на Терминус.

Тривайз седна.

— Имате ли семейство, професоре?

— Имам един син. Преподава в университета в Сантани. Струва ми се, че е химик или нещо подобно. Метнал се е на майка си. Ние отдавна не сме заедно, така че, както виждате, нямам отговорности, нито пък семейни задължения. Вярвам, че и вие нямате. Ама вземи си от сандвичите, момчето ми.

— В момента наистина съм без семейни задължения. Просто няколко жени, които идват и си отиват.

— Да. Да. Когато потръгне така, е прелестно. Като разбереш пък, че няма защо да ги взимаш на сериозно, става още по-прелестно. Доколкото разбирам, без деца?

— Никакви.

— Добре! Знаеш ли, направо съм в прекрасно настроение. Признавам, че като влезе, отначало се пообърках. Сега обаче те намирам съвършено стимулиращ. Трябват ми младост, ентусиазъм и някой, дето да може да се оправя в Галактиката. Виждаш ли, започваме едно издирване. Забележително издирване — спокойното лице и гласът на Пелорат необичайно се оживиха, без изражението или интонацията му да се променят особено. — Питам се дали са ти казали за това.

0чите на Тривайз леко се присвиха.

— Забележително издирване?

— Да, разбира се. Сред десетките милиони населени светове в Галактиката е скрита скъпоценна перла, а ние можем да се доверим само на най-бегли намеци. Ако обаче успеем да я намерим, наградата ще е невероятна. Ако ти и аз, моето момче — искам да кажа, Тривайз, понеже нямам намерение да се държа отвисоко — издържим, имената ни ще звучат во веки веков.

— Тази награда, за която говорите… тази скъпоценна перла…

— Май се изразявам като Аркади Даръл — писателката, нали я знаеш — когато разказва за Втората фондация? Нищо чудно, че си изненадан — Пелорат вдигна глава, сякаш щеше да избухне в смях, но само бегло разтегли устни. — Уверявам те, че не става въпрос за такова просто и маловажно нещо.

— Ако не говорите за Втората фондация, професоре, тогава за какво?

Пелорат мигом помрачня и дори се заоправдава:

— А, значи госпожа кметът не ти е казала? Много странно. От десетилетия се възмущавам от правителството и неспособността му да проумее какво върша, а сега кмет Бранно внезапно стана толкова щедра.

— Да — рече Тривайз, без да се опитва да прикрие ироничната си интонация, — тя е жена със забележителна скрита филантропия, само че не ми спомена за какво става дума.

— Значи не знаеш за моите проучвания?

— Съжалявам, но не знам.

— Няма защо да се оправдаваш, всичко е наред. Не мога да кажа, че съм направил сензация. Сега ще ти обясня. Двамата с теб ще търсим — и ще намерим, понеже наум имам една отлична възможност — Земята.

10

Тази нощ Тривайз не спа добре.

Непрекъснато се мяташе в затвора, който старата жена бе издигнала около него, но не успя да намери изход.

Пращаха го в изгнание, а той не можеше да противодейства с нищо. Бранно беше се показала спокойна и неумолима и дори не си бе дала труда да маскира неконституционността на действията си. Той се бе уповавал на своите права като съветник и гражданин на Фондацията, а тя не ги бе признала дори на думи.

И ето сега този Пелорат, този странен учен, който като че ли живееше на света, без да бъде част от него, му заявяваше, че ужасната старица се е подготвяла за това от седмици.

Чувстваше се същинско „момче“, както го бе наричала тя.

Канеха се да го пратят в изгнание с някакъв историк, които веднага беше започнал да го титулова „скъпи приятелю“ и който сякаш получи невротичен пристъп на радост, понеже започваше галактическо издирване на… Земята?

Какво, в името на бабата на Мулето, беше Земята?

Беше попитал. Разбира се! Беше попитал веднага, щом я споменаха.

Беше казал:

— Извинете, професоре. Аз съм невежа във вашата област и вярвам, че няма да се подразните, ако ви помоля да ми обясните нещо с прости думи. Какво е Земята?

В продължение на двадесет дълги секунди Пелорат го зяпаше с печален поглед. После отвърна:

— Това е планета. Първичната планета. Същата онази, на която за пръв път са се появили хората, скъпи ми приятелю.

Тривайз се облещи.

— Появили се за пръв път? Откъде?

— От никъде. Това е планетата, на която човечеството се е развило по пътя на еволюцията от низшите животни.

Тривайз поразмишлява над това и поклати глава.

— Не разбирам какво имате предвид.

На лицето на Пелорат се появи краткотрайно раздразнение. Той се прокашля и заяви:

— Някога на Терминус не е имало хора. Предполагам, че знаеш това?

— Разбира се — нетърпеливо отвърна Тривайз. Внезапното използване на педагогически тон от страна на Пелорат го подразни.

— Чудесно. То важи и за всички останали светове. Анакреон, Сантани, Калган… За всички. По някое време в миналото те са били основани. Хората са дошли на тях от другаде. Дори и на Трантор. В продължение на двадесет хиляди години той може да е бил столица, но не и преди това.

— А какво е бил преди това?

— Пуст! Поне откъм хора.

— Не е много за вярване.

— Но е истина. Старите записи го доказват.

— Откъде са дошли тогава хората, които първи са открили Трантор?

— Никой не е сигурен. Има стотици планети, които претендират, че са били населени още в неясните мъгли на античността и чиито жители разправят фантастични историйки за естеството на първото пристигане на човеците. Историците са склонни да пренебрегват тия неща и да размишляват по „въпроса за произхода“.

— Това пък какво е? Никога не съм чувал за него.

— Не ме изненадва. Сега не е особено популярен исторически проблем, но по време на разпадането на Империята е имало период, когато този въпрос е предизвиквал определен интерес сред интелектуалците. Салвор Хардин го споменава накратко в мемоарите си. Това е проблемът за идентификацията и локализацията на единствената планета, откъдето е започнало всичко. Ако погледнем назад във времето, човечеството ще се стече от основаните напоследък светове към по-старите, към още по-старите, докато накрая не се концентрира в един-единствен — в първичния свят.

Тривайз моментално съзря очевидния недостатък на този аргумент.

— Не е ли възможно да е имало много първични светове?

— Разбира се, че не. Всички човешки същества по цялата Галактика са от един и същ вид. Един и същ вид не може да произлиза от повече от една планета. Това е съвършено невъзможно.

— Откъде знаете?

— Първо… — Пелорат докосна палеца на лявата си ръка с този на дясната, но после изглежда поразмисли над онова, което неизбежно щеше да се обърне в дълго и заплетено изложение. Отпусна надолу ръце и каза с подчертана тържественост:

— Скъпи приятелю, давам ти честната си дума.

Тривайз направи официален поклон и рече:

— Не съм и помислял да се съмнявам, професор Пелорат. Тогава нека приемем, че има само една първична планета, но не е ли възможно да съществуват стотици, които да си оспорват тази чест?

— Не просто е възможно, ами наистина е така. Въпреки това всичките им претенции са неоснователни. Нито една от тия стотици планети, които претендират за приоритет не показва и най-малка следа от предхиперпространстственото общество, да не говорим за следа на човешка еволюция от предхождащи човека организми.

— Тогава излиза, че има първична планета, но по някаква причина тя не претендира за това?

— Попадна право в целта.

— И вие се каните да я търсите?

— Двамата ще я търсим. Това е нашата мисия. Кмет Бранно е уредила всичко. Ти ще пилотираш нашия кораб до Трантор.

— До Трантор? Че тя не е първичната планета, вие сам го казахте преди малко.

— Разбира се, че не е Трантор, а Земята.

— Тогава защо да не пилотирам кораба към Земята?

— Изглежда не съм бил достатъчно ясен. Земята е име от легендите, свято пазено в древни митове. Значението му не ни е известно със сигурност, но е удобно да се използва тази дума като синоним за „първичната планета на човешкия род“. Коя обаче планета в реалния космос е тази, дето ние наричаме „Земя“, не се знае.

— Дали на Трантор ще го знаят?

— Определено се надявам там да получа информация. Трантор притежава Галактическата библиотека, най-голямата в цялата система.

— Тази библиотека сигурно е била преровена от хората, които са се интересували от „въпроса за произхода“ по време на Първата Империя.

Пелорат замислено кимна.

— Да, но може би недостатъчно добре. Научил съм много неща по „въпроса за произхода“, които вероятно имперците от преди пет века не са знаели. Разбираш ли, бих могъл да претърся старите записи с по-добри методи. Отдавна си мисля за това и имам наум една отлична възможност…

— Предполагам, че сте казали всичко туй на кмет Бранно и тя го е одобрила?

— Да го е одобрила? Скъпи приятелю, тя изпадна в екстаз. Каза ми, че Трантор със сигурност е мястото, където ще открия онова, което искам да науча.

— Несъмнено — измърмори Тривайз.

Това бе част от среднощните му размишления. Кмет Бранно го пращаше да узнае каквото може за Втората фондация. Изпращаше го с Пелорат, така че да прикрие реалната си цел с престореното издирване на Земята — задача, която може да го отведе навсякъде в Галактиката. Прикритието наистина беше идеално и той се възхити на изобретателността на кмета.

Но Трантор? Какъв смисъл имаше в това? Веднъж да стъпят на Трантор, Пелорат ще открие пътя към Галактическата библиотека и повече няма да излезе отвътре. С тия безкрайни купища книги, филми и записи, с неизброимите компютризации и символни представяния той сигурно никога няма да поиска да си тръгне.

И в добавка…

По времето на Мулето Еблинг Майс бе отишъл веднъж на Трантор. Историята твърдеше, че там той открил местоположението на Втората фондация и умрял, преди да може да го разгласи. Само че после Аркади Даръл бе направила същото и бе сполучила да я локализира. Местоположението, открито от нея, било на самия Терминус и тук гнездото на хората от Втората фондация било пометено. Където и да се намираше сега Втората фондация, а тя можеше да е навсякъде, какво повече би могъл да съобщи Трантор? Ако търси Втората фондация, по-добре да иде където и да е другаде, освен на Трантор.

И в добавка…

Той не знаеше какви са по-нататъшните планове на Бранно, но не бе в настроение да й прави услуги. Бранно била изпаднала в екстаз от идеята за пътуване до Трантор, така ли? Добре, щом Бранно го иска, те няма да идат там! Навсякъде другаде, но не и на Трантор!

И когато нощта вече преваляше към утрото, изтощен, Тривайз най-накрая потъна в често прекъсвана дрямка.

11

Денят след арестуването на Тривайз бе добър за кмет Бранно. Величаеха я далеч повече, отколкото заслужаваше, и инцидентът не бе споменат нито веднъж.

Въпреки това тя добре разбираше, че Съветът скоро ще се окопити от обхваналата го парализа и въпросът ще бъде повдигнат. Налагаше се да действа бързо, така че отхвърли настрана множество други дела и подгони нещата около Тривайз.

В момента, когато Тривайз и Пелорат дискутираха за Земята, Бранно се срещна със съветника Мун Ли Компор в кметската канцелария. Докато той се настаняваше, абсолютно спокоен, пред бюрото й, тя още веднъж го прецени наум.

Бе по-дребен и слаб от Тривайз и само с две години по-възрастен. И двамата бяха нови съветници — млади и амбициозни — и може би това бе единственото, което ги държеше заедно, понеже се различаваха във всяко друго отношение.

Докато Тривайз сякаш излъчваше концентриран гняв, Компор светеше с почти безоблачна самоувереност. Може би това се дължеше на твърде рядко срещаните сред жителите на Фондацията сини очи и руса коса, които му придаваха почти женствена деликатност, а тя (според преценката на Бранно) го правеше далеч по-малко привлекателен за жените от Тривайз. Компор обаче явно се гордееше с външния си вид и се стараеше да извлече най-доброто от него, като пускаше косата си доста дълга и полагаше усилия да е грижливо накъдрена. Под веждите си нанасяше бледосини сенки, за да подчертае цвета на очите си. (През последните десетина години повечето млади мъже си слагаха сенки в различни нюанси.)

Компор не беше женкар. Водеше улегнал живот заедно със съпругата си, но все още не бе регистрирал намерение за бащинство, нито пък се знаеше да има тайна втора връзка. В това отношение също се отличаваше от Тривайз, който сменяше съжителките си не по-рядко от ярко оцветените пояси, с които бе известен.

Имаше твърде малко неща за двамата млади съветници, които службата на Кодел да не бе узнала; а самият Кодел сега седеше тихо в единия ъгъл на помещението, излъчвайки както винаги приветливост и добро настроение.

Бранно каза:

— Съветник Компор, вие направихте голяма услуга на Фондацията, но за ваше нещастие тя не е от такова естество, че да може да бъде възхвалена публично или заплатена по обичайния начин.

Компор се усмихна. Имаше равни бели зъби и за миг Бранно се отплесна по мисълта дали всички жители на сектор Сириус изглеждат така. Приказките на Компор за произход от този специфичен и по-скоро периферен район се позоваваха на баба му по майчина линия, която също била русокоса и синеока и бе твърдяла, че нейната майка е от сектор Сириус. Според Кодел обаче в полза на това твърдение нямаше сигурни доказателства.

Следвайки женската си същност, бе казал Кодел, тя спокойно може да е претендирала, че има древно и екзотично потекло, за да увеличи чара си и своята и без друго забележителна привлекателност.

— Така ли са скроени жените? — сухо бе попитала Бранно, а Кодел се бе усмихнал и бе промърморил, че естествено той имал предвид обикновените жени.

— Не е необходимо хората от Фондацията да знаят за моята услуга — рече Компор, — достатъчно е, че вие знаете.

— Аз зная и няма да забравя. Това, което също няма да направя, е да ви оставя да си мислите, че сега вашите задължения са вече изчерпани. Вие поехте един сложен път и трябва да продължите. Искаме да научим повече за Тривайз.

— Аз казах всичко, което знам за него.

— Точно това няма да ме накарате да повярвам, въпреки че може би самият вие наистина мислите така. Все пак отговорете на въпросите ми. Познавате ли един джентълмен на име Янов Пелорат?

За миг челото на Компор се смръщя, но почти веднага се изопна отново и той внимателно каза:

— Сигурно ще се сетя, ако го видя, но като че ли името му не предизвиква никакви асоциации у мен.

— Той е учен.

Устните на Компор се закръглиха в едно почти презрително, но непроизнесено „О!“, сякаш бе учуден, че кметът може да очаква от него да познава разни учени.

Бранно продължи:

— Пелорат е интересна личност, която по свои собствени съображения има амбицията да посети Трантор. Съветник Тривайз ще го придружи. А сега, тъй като бяхте добри приятели с Тривайз и може би познавате начина му на мислене, кажете ми дали смятате, че Тривайз ще се съгласи да иде на Трантор?

— Ако вие се погрижите Тривайз да попадне на кораба и ако корабът бъде пилотиран до Трантор — отвърна Компор — какво друго може да стори, освен да иде там? Вероятно не допускате, че ще вдигне бунт и ще завземе звездолета?

— Не ме разбрахте. Двамата с Пелорат ще бъдат сами на кораба и той ще бъде управляван от Тривайз.

— Вие питате дали доброволно ще отиде на Трантор?

— Да, точно това питам.

— Мадам кмете, откъде бих могъл да зная какво ще направи?

— Съветник Компор, вие бяхте близък с Тривайз. Известна ви е неговата убеденост в съществуването на Втората фондация. Той никога ли не ви е говорил за своите предположения къде би могла да бъде тя или поне къде евентуално би могла да бъде открита?

— Никога, мадам кмете.

— Мислите ли, че ще я намери?

Компор се изхили.

— Мисля, че Втората фондация, каквото и да е представлявала и колкото и важна да е била, е ликвидирана по времето на Аркади Даръл. Аз вярвам на нейния разказ.

— Така ли? Тогава защо предадохте вашия приятел? Ако той търсеше нещо, което не съществува, каква вреда би могъл да нанесе с излагането на чудатите си теории?

— Не само истината нанася вреди — спокойно изрече Компор. — Неговите теории може да са просто чудати, но те биха могли да объркат хората на Терминус и, внасяйки съмнения и страхове относно ролята на Фондацията в голямата драма на галактическата история, да отслабят нейното водачество във Федерацията и да застрашат мечтите за Втора галактическа империя. Ясно е, че и вие самата сте мислели така, защото иначе не бихте го арестували насред Съвета, нито пък сега бихте го пратили насила и без съд в изгнание. Защо постъпихте така, ако мога да попитам, кмете?

— Да речем, че съм била достатъчно предпазлива да се зачудя дали не съществува макар и малка вероятност Тривайз да е прав и че изразяването на неговите възгледи би могло да е действително опасно?

Компор нищо не отговори.

Бранно продължи:

— Съгласна съм по принцип с вас, но отговорностите, налагани от моето положение, ме карат да обмисля и тази възможност. Хайде пак да ви попитам дали имате някаква представа за това, къде той би могъл да мисли, че е Втората фондация, и къде би могъл да отиде.

— Нямам никаква представа.

— Никога ли не е правил намеци в това отношение?

— Не, разбира се, че не.

— Никога? Не отхвърляйте лекомислено този въпрос. Помислете! Никога ли?

— Никога — твърдо отвърна Компор.

— Никакви намеци? Никакви шеговити забележки? Никакви шареници с молив? Никакви дълбокомислени абстракции в определени моменти, които да придобиват друго значение, когато си припомняте за тях?

— Никакви. Казвам ви, мадам кмете, че неговите сънища за Втората фондация са изтъкани от мъглява звездна светлина. Вие го знаете и ако се тревожите за това, просто си пилеете времето и емоциите.

— Да не би случайно изведнъж пък да сте минали на другата страна и да защищавате приятеля, когото предадохте в ръцете ми?

— Не — рече Компор. — Аз ви го предадох по причини, които ми се виждат добри и патриотични. Нямам никакви основания да съжалявам за свършеното, нито пък да си променям позициите.

— Значи не можете да ни предложите и намек за това къде може да иде той, след като получи на свое разположение кораба?

— Както вече казах…

— Въпреки това, съветник — бръчките по лицето на Бранно се очертаха така, че тя започна да изглежда изпълнена с копнеж, — аз бих искала да зная къде ще отиде.

— В такъв случай мисля, че трябва да поставите на кораба му хиперреле.

— Сетих се за това, съветник. Той обаче е човек подозрителен и сигурно ще го намери, колкото и хитро да е скрито. Разбира се, то може да бъде монтирано така, че да е неотстранимо без корабът да бъде повреден, и затова ще се принуди да го остави на мястото му…

— Отлична идея.

— Като се изключи фактът, че тогава той ще има задръжки. Може да не отиде там, където би отишъл, ако се чувства свободен и неограничаван. Онова, което ще узная, няма да ми свърши работа.

— В такъв случай излиза, че не можете да разберете къде ще отиде.

— Ще мога, тъй като възнамерявам да бъда много примитивна. Човек, който очаква нещо твърде усложнено и който се пази от него, е склонен да не помисли за примитивното. Идеята ми е някой да проследи Тривайз.

— Да го проследи?

— Точно така. Друг пилот с друг космически кораб. Виждате ли колко сте изумен от тази мисъл? Той би се удивил също като вас. Може да не му мине през ума да претърсва космоса за някаква придружаваща го маса пък и ние ще се погрижим корабът му да не бъде оборудван с най-модерните ни устройства за търсене на такава.

— Мадам кмете — каза Компор, — говоря с цялото си възможно уважение, ала трябва да отбележа, че ви липсва опит в космическите полети. Никога досега един кораб не е следял друг — просто защото няма да се получи. Тривайз ще избяга още с първия си хиперпространствен скок. Даже и да не знае, че го следят, този първи скок ще бъде неговият път към свободата. Ако той няма на борда си хиперреле, не може да бъде проследен.

— Признавам, че нямам опит. За разлика от вас и Тривайз аз не съм получила флотско обучение. Въпреки туй моите съветници, които са получили подобно обучение ми казаха, че ако един кораб бъде наблюдаван непосредствено преди определен скок, по неговото направление, скорост и ускорение по принцип може да се предположи къде ще е насочен скокът му. Ако има добър компютър и отлично чувство за преценка, преследвачът би могъл да повтори скока с достатъчна точност, за да улови следата на другия му край — особено ако този преследвач има и добър детектор на маса.

— Това би могло да се получи веднъж — енергично заяви Компор, — и дори два пъти, ако преследвачът е голям късметлия, и толкоз. Не можете да се уповавате на подобни неща.

— Сигурно можем. Съветник Компор, преди време вие сте участвали в хиперсъстезания. Както виждате, знам много за вас. Вие сте отличен пилот и ако става въпрос за преследване на съперник по време на скок, сте вършили удивителни неща.

Очите на Компор се закръглиха. Той насмалко да се сгърчи на стола си.

— Тогава бях в колежа. Сега съм по-стар.

— Не сте прекалено стар. Нямате тридесет и пет. Следователно, съветник, вие ще трябва да последвате Тривайз. Където и да отиде, ще го последвате и ще ми изпратите доклад за това. Трябва да потеглите скоро след него, а той ще излети след няколко часа. Ако откажете да ми съдействате, ще бъдете арестуван за измяна. Ако вземете кораба, който ви осигурим, и не успеете да се справите, не си давайте труда да се връщате. Опитате ли, ще бъдете взривен още в космоса.

Компор рязко скочи на крака.

— Аз имам само един живот! Имам работа за вършене. Имам жена. Не мога да оставя всичко това.

— Ще се наложи. Тези от нас, които са избрали да служат на Фондацията, трябва по всяко време да бъдат готови да й служат — дълго и с всички възможни неудобства.

— Жена ми трябва да дойде с мен, разбира се.

— За идиот ли ме вземате? Тя ще остане тук, разбира се.

— Като заложник?

— Щом харесвате тази дума. Аз предпочитам да кажа, че вие тръгвате към опасността и моето добро сърце би желало тя да стои тук, където няма да е в опасност. Не виждам място за спорове. Вие сте под арест също като Тривайз и аз съм сигурна, че разбирате моето задължение да действам бързо — преди еуфорията, която е обзела Терминус, да отмине. Боя се, че звездата ми скоро ще започне да залязва.

12

— Не бяхте никак снизходителна към него, мадам кмете — каза Кодел.

Харла Бранно изсумтя:

— Защо да съм снизходителна? Той предаде приятеля си.

— Това ни беше от полза.

— Да, така се случи. Следващото му предателство обаче може и да не ни е от полза.

— Защо очаквате да има и друго предателство?

— Хайде, Лионо — нетърпеливо каза Бранно, — не си играй игрички с мен. Всеки, който демонстрира способност за двуличие, трябва винаги да бъде подозиран, че отново може да я прояви.

— Той би могъл да използва тази си способност да се свърже отново с Тривайз. Двамата заедно…

— Сам не го вярваш. При всичката си глупост и наивност Тривайз преследва целта си направо. Той не понася предателството и никога, при никакви обстоятелства няма да повярва на Компор за втори път.

Кодел рече:

— Извинете ме, кмете, но искам да съм сигурен, че съм проследил нишката на мисълта ви. В такъв случай до каква степен вие можете да вярвате на Компор? Откъде знаете, че той ще последва Тривайз и ще ви докладва честно? Да не разчитате неговите опасения за благополучието на жена му да го възпират? Или желанието му да се върне при нея?

— И двата фактора имат значение, но аз не разчитам изцяло на тях. На кораба на Компор ще има хиперреле. Тривайз ще подозира, че го следят, и сигурно ще потърси такова устройство. Предполагам обаче, че Компор, бидейки преследвач, няма да заподозре следенето и няма да ровичка из кораба. Разбира се, ако потърси хиперрелето и го намери, ще трябва да разчитаме на привлекателността на жена му.

Кодел се разсмя.

— Само като си помисля, че навремето аз съм ви давал уроци. А каква е целта на следенето?

— Двуслойна защита. Ако Тривайз бъде заловен, може би Компор ще продължи и ще ни осигури информацията, която другият вече няма да е в състояние да ни достави.

— Още един въпрос. Ами ако по някаква случайност Тривайз открие Втората фондация и ние научим за това чрез него или чрез Компор, или пък получим основания да подозираме нейното съществуване въпреки смъртта на двамата?

— Аз се надявам, че Втората фондация наистина съществува, Лионо — отвърна Бранно. — Във всеки случай Планът на Селдън няма да ни служи още дълго. Великият Хари Селдън го е конструирал в последните дни на Империята, когато на практика техническият прогрес е бил спрял. Селдън също е продукт на своето време и колкото и блестяща да е тази полумитична психоисторическа наука, едва ли би могла да се отскубне от корените си. Тя положително не би позволила бърз технически напредък, а Фондацията постигна точно това, особено през нашия век. Имаме детектори на маса, за каквито по-рано не са и сънували, компютри, които могат да отговарят директно на мислите, и — преди всичко — ментална защита. Втората фондация няма да може да ни контролира още дълго време, ако предположим, че и сега успява да го прави. Аз искам в последните си дни, докато още съм на власт, да задвижа Терминус по нов път.

— А ако всъщност няма Втора фондация?

— Тогава ще поемем по новия път. Незабавно.

13

Тревожният сън, който накрая обзе Тривайз, не трая дълго. Докоснаха го повторно по рамото.

Той се стресна и се надигна — с мътен поглед и без изобщо да разбира защо се намира в непознато легло.

— Какво… Какво?

Пелорат му каза с извинителен тон:

— Съжалявам, съветник Тривайз. Ти си мой гост и аз ти дължа известно спокойствие, ала кметът е тук. — беше застанал до леглото, облечен в бархетна пижама, и леко потреперваше. Сетивата на Тривайз уморено се пробудиха и той си спомни.

Кмет Бранно беше във всекидневната на Пелорат и изглеждаше спокойна както винаги. С нея беше и Кодел, който леко потриваше белия си мустак.

Тривайз нагласи пояса си достатъчно стегнато и се зачуди колко ли време двамата — Бранно и Кодел — прекарват разделени един от друг.

После подигравателно рече:

— Да не би Съветът вече да се е освестил? Да не би неговите членове да са се разтревожили за отсъствието на един от тях?

Бранно отвърна:

— Да, има признаци за живот, но засега не са достатъчни да ти свършат работа. Все още притежавам власт да те накарам да потеглиш. Ще бъдете откарани до космодрума Алтимит…

— 3начи не на космодрума Терминус, мадам кмете? Трябва ли да ме лишавате от подобаващо сбогуване с хилядите плачещи?

— Виждам, че отново проявяваш склонността си към хлапашки глупости, съветник, и съм доволна. Тя потиска онова, което при друг случай би могло да предизвика наченки на известно пробуждане на съвестта. Вие и професор Пелорат ще потеглите тихичко от космодрума Алтимит.

— И никога няма да се върнем?

— И може би никога няма да се върнете. Разбира се — тя за миг се усмихна, — ако откриете нещо, което е толкова важно и толкова полезно, че дори и аз да се зарадвам на вашата информация, ще можете да се върнете. Даже сигурно ще ви окажат почести.

Тривайз небрежно кимна.

— И това може да стане.

— Почти всичко може да стане. Във всеки случай ще пътувате с удобства. Осигурен ви е съвсем скоро оборудваният миникръстосвач „Далечната звезда“ — наречен на кръстосвача на Хобър Малоу. Може да се управлява от един човек, макар че побира и трима при разумен комфорт.

Тривайз бе изтласкан от собствената си преднамерена ирония.

— С пълно въоръжение?

— Невъоръжен, но иначе напълно оборудван. Където и да отидете, ще бъдете граждани на Фондацията и винаги ще има някой консул, към когото ще можете да се обърнете, така че не се нуждаете от оръжия. При необходимост ще можете да теглите от определени фондове. Не неограничени, трябва да добавя.

— Много сте щедра.

— Зная, съветник. Само че опитайте се да ме изслушате. Вие помагате на професор Пелорат да търси Земята. Каквото и да си мислите, че търсите, вие търсите Земята. Всички, с които се срещнете, трябва да го разберат. И винаги помнете, че „Далечната звезда“ не е въоръжен.

— Аз търся Земята — каза Тривайз. — Идеално го разбирам.

— Тогава ще потеглите веднага.

— Извинете, сигурно има повече проблеми, отколкото обсъдихме. Преди време съм пилотирал кораби, но нямам никакъв опит с последния модел миникръстосвач. Ами ако не успея да се справя?

— Казаха ми, че „Далечната звезда“ е изцяло компютъризиран. И преди да сте ме попитали за това, ще ви отговоря, че няма защо да знаете как да работите с последния модел корабен компютър. Той самичък ще ви каже всичко, което трябва. Имате ли нужда от друго?

Тривайз се огледа с печално изражение.

— Чисти дрехи.

— Ще намерите на кораба. Включително и тези пояси, дето ги носите. Професорът също е снабден с онова, от което се нуждае. Всичко в границите на разумното е вече на борда, въпреки че, бързам да добавя, това не включва създания от женски пол.

— Много лошо — заяви Тривайз. — Би ми било приятно, но пък и така се случи, че в момента нямам подходяща кандидатка. Все пак предполагам, че Галактиката е населена и че щом веднъж се махна оттук, ще мога да правя каквото си поискам.

— По отношение на компаньонките? Моля ви, ваша воля.

Тя тежко се надигна.

— Аз няма да ви изпратя до космодрума — рече Бранно, — но други ще го сторят, така че не се опитвайте да правите каквото и да било, което не ви е казано да направите. Струва ми се, че ако се опитате да избягате, ще ви убият. Фактът, че няма да бъда там, ще отстрани всякакви задръжки.

Тривайз каза:

— Няма да направя никакъв непозволен опит, мадам кмете, но има едно нещо…

Той бързо затършува в ума си и накрая заяви с усмивка която много му се искаше да изглежда непринудена.

— Може да дойде момент, мадам кмете, когато вие да ме помолите да направя опит. Тогава ще постъпя както аз реша, но ще си спомня последните два дни.

Кмет Бранно въздъхна.

— Спестете ми мелодрамата. Ако такъв момент дойде, ще дойде, но засега за нищо не ви моля.

IV. КОСМОСЪТ

14

Корабът изглеждаше дори по-внушителен, отколкото Тривайз с неговите спомени от времето, когато новият клас кръстосвачи беше възторжено представен на широката публика, очакваше.

Не размерите му бяха внушителни — той бе по-скоро малък. Беше проектиран с идеята за маневреност и скорост, за изцяло гравитационни двигатели и, преди всичко, за най-напредничава компютризация. Не се и нуждаеше от големи размери, понеже те биха пречели на предназначението му.

Беше предвиден за един човек, и можеше с успех да измести по-старите звездолети, които се управляваха от екипаж от дузина, че и повече души. С втори или дори трети астронавт, така че да могат да се дават работни дежурства, подобен кораб би могъл да отбие цяла флотилия от далеч по-големите кръстосвачи, про-изведени извън Фондацията. Освен това той можеше да изпревари и да избяга от който и да е съществуващ в момента кораб.

В него имаше някаква съвършена гладкост — нито една непотребна линия, нито една излишна крива вътре или отвън. Всеки кубически метър пространство бе използван максимално, за да създава парадоксалното впечатление за вътрешен простор. Нищо, което кмет Бранно бе казала или би могла да каже за важността на мисията, нямаше да впечатли Тривайз повече от кораба, с който той бе помолен да изпълни същата тази мисия.

Бранно Бронза, помисли си раздразнено той, го бе натикала в едно опасно дело с изключителна важност. Може би не би го приел с такава решимост, ако тя не беше нагласила нещата тъй, че Тривайз да поиска да й покаже какво може да направи.

Що се отнася до Пелорат, историкът направо се прехласна от удивление.

— Ще повярваш ли — възкликна, като нежно докосна с пръст корпуса, преди да се покатери вътре, — че никога не съм бил толкова близо до космически кораб?

— Щом го казвате, професоре, ще ви повярвам, но как сте успели да го постигнете?

— Направо не знам, честно да ти река, скъпи прия… извини ме, скъпи Тривайз. Предполагам, че съм бил прекалено зает с моите изследвания. Когато човек има у дома наистина отличен компютър, който може да се свързва с други компютри навсякъде в Галактиката, той едва ли изпитва нужда да шава нагоре-надолу… Май съм очаквал космическите кораби да са по-големи от тоя.

— Този наистина е малък модел, но е по-просторен отвътре от всеки друг кораб с подобни размери.

— Как така? Ти се подиграваш с невежеството ми.

— Не, не, говоря сериозно. Това е един от първите изцяло гравитационни кораби.

— Какво значи туй? Само, моля те, не ми го обяснявай, ако ще трябва да се впуснеш нашироко във физиката. Бих приел честната ти дума както ти вчера прие моята относно единствеността на човешкия вид и на първичната планета.

— Нека опитаме, професор Пелорат. През всичките хилядолетия на космически полети ние сме разполагали с химически двигатели, йонни двигатели, суператомни двигатели, а те до един са обемисти. Старата военна флота на Империята е имала кораби, дълги по петстотин метра, жилищното пространство в които е било колкото в някой малък апартамент. За щастие, през вековете на своето съществуване, поради липсата на материални ресурси, Фондацията се е специализирала в миниатюри-зацията. Този кораб представлява връх в това отношение. Той използва антигравитацията, а устройството, което осигурява тази възможност, на практика не отнема ни-какво пространство, защото е вградено в самия корпус. Ако не беше тъй, все още щяхме да се нуждаем от хиператомни…

Един служител от сигурността се приближи до тях.

— Ще трябва да потеглите, джентълмени!

Небето просветляваше, макар до изгрева да имаше още половин час. Тривайз се огледа.

— Натоварен ли е багажът ми?

— Да, съветник, ще намерите кораба изцяло оборудван.

— Предполагам, че с дрехи, които не отговарят нито на моите размери, нито на моите вкусове.

Служителят съвсем неочаквано се усмихна почти по момчешки.

— Мисля, че ще отговорят — рече. — Последните тридесет-четиридесет часа кметът ни накара да работим извънредно и ние плътно се придържахме към вашия стил. Нямаше проблеми с парите. Слушайте — и той се огледа, сякаш да се увери, че никой не е забелязал внезапното му сближаване с тях, — двамата сте големи късметлии. Най-добрият кораб в света. Напълно оборудван с изключение на оръжието. Направо сте обрали каймака.

— Вероятно каймакът понакиселява — каза Тривайз, — Е, професоре, готов ли сте?

— Щом имам това, готов съм — отвърна Пелорат и повдигна нещо като квадратна вафла със страна около двадесетина сантиметра в калъфче от сребриста пластмаса. Тривайз изведнъж се сети, че Пелорат я бе държал, откакто бяха напуснали дома му, местейки я от една ръка в друга, без и за миг да я оставя някъде, дори когато спряха за кратко похапване.

— Какво е това, професоре?

— Моята библиотека. Индексирана по теми и първоизточници, успях да я натикам цялата в една-единствена вафла. Ако мислите, че този кораб е чудо, какво ще кажете за подобна вафла? Цяла библиотека! Всичко, което съм събрал! Удивително! Удивително!

— Ясно — отвърна съветникът, — наистина сме обрали каймака.

15

Тривайз се дивеше на вътрешността на кораба. Пространството бе използвано много изобретателно. Имаше склад с храна, дрехи, филми и игри. Имаше тренировъчна зала, всекидневна и две почти еднакви спални.

— Тази — каза Тривайз, — трябва да е вашата, професоре. Във всеки случай тук виждам FХ четец.

— Хубаво — рече със задоволство Пелорат. — Какво магаре съм бил да избягвам космическите полети. Бих могъл да живея така, драги ми Тривайз, в пълно задоволство.

— По-просторно е, отколкото очаквах — с удоволствие заяви съветникът.

— И казваш, че двигателите всъщност са вградени в корпуса?

— Най-малко контролните устройства. Няма защо да съхраняваме гориво или да го използваме незабавно. Ще употребяваме фундаменталните енергийни запаси на Вселената, така че горивото и двигателите са изцяло отвън — той махна неопределено с ръка.

— Добре, но сега се сещам… ами ако нещо се развали?

Тривайз сви рамене.

— Обучаван съм в космическа навигация, но не на тези кораби. Опасявам се, че ако нещо, свързано с гравитиката, се развали, няма да мога нищо да направя.

— А ще можеш ли да караш този кораб? Да го пилотираш?

— И аз се чудя.

Пелорат продължи с въпросите:

— Не мислиш ли, че корабът може да е автоматизиран? Дали не сме само пасажери? Може би от нас се очаква просто да седим тук.

— Такива неща има на фериботите между планетите и космическите станции в една звездна система, но никога не съм чувал за автоматизирани хиперпространствени пътувания. Във всеки случай не на такива разстояния.

Огледа се още веднъж и усети как и в него се надига напрежение. Да не би тая стара вещица да го е подредила чак до такава степен? Дали Фондацията не е автоматизирала и междузвездните пътувания и той да бъде изтърсен на Трантор напълно против волята си, без да може да стори нещо повече отколкото мебелировката в кораба? С любезно оживление, каквото всъщност не изпитваше, Тривайз рече:

— Професоре, вие седнете. Кметът каза, че този кораб е напълно компютризиран. Щом във вашата стая има FХ четец, в моята трябва да има компютър. Настанете се удобно и ми дайте малко време да се поогледам.

Пелорат веднага придоби обезпокоен вид.

— Тривайз, друже, нали не слизаш от кораба?

— Изобщо не е в плановете ми, професоре. А и да се опитам, можете да бъдете сигурен, че ще ме спрат. Кметът едва ли възнамерява да ми позволи подобна волност. Всичко, което мисля да направя, е да разбера как се управлява „Далечната звезда“ — той успокояващо се усмихна. — Няма да ви изоставя, професор Пелорат.

Когато влезе в стаята, която смяташе за своя, той все още се усмихваше, но лицето му бързо помрачня, щом затвори вратата зад себе си. Тук би трябвало да има някакво средство за връзка с евентуално намираща се наблизо планета. Беше невъзможно да си представи кораб, който преднамерено е откъснат от заобикалящото го пространство, и поради това някъде — най-вероятно в някоя ниша — би трябвало да се намира свързочно средство. Можеше да го използва да се обади в кметството и да попита за пулта за управление.

Тривайз внимателно огледа стените, таблата на леглото и изпипаните гладки мебели. Ако не намери нищо тук, ще претърси целия кораб.

Вече се канеше да излезе, когато окото му долови някакъв проблясък на гладката светлокафява повърхност на бюрото — едно червено кръгче с ясен надпис „КОМПЮТЪРНИ ИНСТРУКЦИИ“.

А-а!

Сърцето му заби бързо. Имаше компютри и компютри, а също и програми, дето се усвояваха доста бавно. Никога не бе правил грешката да подценява собствената си интелигентност, но, от друга страна, не беше и гросмайстор. Имаше хора с усет за използването на компютрите, и хора без такъв усет — Тривайз много добре знаеше в коя категория попада.

По време на службата си във флотата на Фондацията той беше стигнал до лейтенант, случвало се бе да е дежурен офицер, така че беше имал възможност да използва корабния компютър. Никога обаче не му се бе налагало единствен да отговаря за него, а и другите не бяха очаквали да знае нещо повече от рутинните команди, които дежурният офицер трябва да знае.

С усещането, че потъва, си спомни томовете разпечатки, необходими за пълното описание на една програма, припомни си и как се държеше техническият сержант Краснет пред пулта на корабния компютър. Той шареше с пръсти по клавиатурата, сякаш това бе най-сложният музикален инструмент в Галактиката, добивайки същевременно такъв равнодушен вид, като че ли му е писнало от неговата простота — и въпреки това от време на време му се налагаше да рови из томовете, като ядосано се ругаеше сам.

Тривайз колебливо докосна с пръст кръгчето светлина и тя моментално се разпростря по целия плот на бюрото. Светлината очерта контурите на две ръце: дясна и лява. С внезапно, но плавно движение плотът на бюрото се наклони под ъгъл четиридесет и пет градуса.

Тривайз седна пред бюрото. Не бяха нужни никакви думи. Ясно бе какво се очаква от него.

Постави длани върху двете очертания, разположени така, че да може да го направи без никакво напрежение. Когато докосна плота, той му се стори мек, почти кадифен и ръцете му потънаха в него.

Погледна ги с изумление, защото те в действителност изобщо не бяха потънали. Очите му твърдяха, че неговите ръце са си на повърхността. Въпреки това имаше усещането, сякаш материята на бюрото е поддала и нещо меко и топло е обхванало дланите му.

Това ли бе началото?

А по-нататък?

Огледа се встрани и после затвори очи в отговор на едно предложение.

Нищо не бе чул. Не бе чул нищо!

Ала вътре в мозъка му, подобно на блуждаеща мисъл, витаеше поканата: „Моля, затворете очи. Отпуснете се. Ще направим връзка.“

Чрез дланите?

Тривайз изглежда винаги бе предполагал, че ако човек трябва да се свърже мислено с някой компютър, това ще стане с шлем на главата и електроди по черепа.

Дланите?

Защо пък не чрез дланите? Той изпита усещането, че блуждае нанякъде — полусънен, но без да е загубил умствената си активност. Защо пък не с дланите?

Очите не са нищо друго, освен сетивни органи, а мозъкът е просто централен разпределител, поместен в костна обвивка и отделен от работната повърхност на тялото. Работната повърхност всъщност са дланите, дланите, които чувстват и взаимодействат с Вселената.

Хората мислят чрез дланите си. В техните длани е отговорът на любопитството им, с тях те докосват, залавят, обръщат, повдигат и претеглят. Има животни с внушителни по размер мозъци, но те са лишени от длани и цялата разлика идва оттам.

Докато той и компютърът се ръкуваха, мисленето им се сля и вече нямаше значение дали очите му са отворени или не. Отварянето им не подобряваше неговото зрение, нито пък затварянето го влошаваше.

И в двата случая той виждаше стаята напълно ясно — не само в посоката, в която гледаше, но навсякъде: наоколо, нагоре и надолу.

Видя всяко помещение в кораба, а също така и какво става навън. Слънцето бе изгряло и яркостта му се размиваше в утринната мъгла, но той можеше да гледа право в него, без да бъде заслепен, защото компютърът автоматично филтрираше светлинните вълни.

Почувства лекия вятър и температурата му и чу звуците на света около звездолета. Усети магнитното поле на планетата и слабите електрически заряди по корабния корпус.

Започна да осъзнава управлението на кръстосвача интегрално, без излишни подробности. Знаеше само, че ако поиска да го повдигне от земята, да го завърти, да го ускори или да използва която и да е от неговите многобройни способности, командите ще бъдат същите, както когато изпълняваше аналогични действия със собственото си тяло. Трябваше просто да използва волята си.

Неговата воля обаче не бе оставена сама на себе си. Корабният компютър можеше да наложи своята. В настоящия момент в главата му имаше оформено изречение и той знаеше точно кога и как корабът ще отлети. Що се отнася до това, не съществуваше никаква възможност за изменение. Със същата сигурност знаеше, че впоследствие ще решава той самият.

Тривайз откри — като запрати навън мрежата на подсиленото от компютъра свое съзнание — че може да се информира за състоянието на горните слоеве на атмосферата; че долавя измененията на времето; че открива другите кораби, които на рояци се вдигаха нагоре или пък се спускаха надолу. Всичко туй трябваше да се вземе предвид и компютърът го вземаше предвид. Ако не го направеше, проумя Тривайз, трябваше само да поиска и то щеше да бъде направено.

Толкоз по въпроса за томовете с програми; те изобщо не съществуваха. Спомни си техническия сержант Краснет и се усмихна. Достатъчно бе чел за огромната революция, която гравитиката ще предизвика, но сливането на компютъра и човешкия мозък все още бе държавна тайна. Това сливане положително щеше да вдъхнови много по-мащабна революция.

Усещаше как минава времето. Знаеше точно колко е по местно терминуско и по стандартно галактическо. Как да излезе?

Щом мисълта се появи в неговия мозък, ръцете му бяха освободени и повърхността на бюрото се върна в първоначалното си положение, а той самият бе оставен на собствените си неподсилени сетива.

Почувства се сляп и безпомощен, сякаш някакво свръхсъщество го бе подкрепяло и пазило известно време, а сега го беше зарязало. Ако не знаеше, че винаги би могъл отново да влезе в контакт, това усещане можеше да го докара до сълзи.

Сега той просто се помъчи да се преориентира и да се пригоди към собствените си ограничения, а после несигурно стана и излезе от стаята.

Пелорат вдигна очи. Очевидно вече бе нагласил четеца си, защото рече:

— Много добре работи. Има отлична програма за търсене. Усвои ли управлението, момчето ми?

— Да, професоре. Всичко е наред.

— В такъв случай няма ли да направим нещо за излитането? Имам предвид някакви предпазни мерки? Не трябва ли да си сложим ремъци или нещо такова? Търсих инструкции, но напразно и това ме поизнерви. Трябва да се заема с моята библиотека. Когато работя, някак си…

Тривайз протегна длани към професора, сякаш за да затули и спре потока от думи. Налагаше му се да говори високо, за да бъде чут.

— Нищо подобно не е нужно, професоре. Антигравитацията е равностойна на антиинерция. Когато се променя скоростта, няма никакво усещане за ускорение, тъй като всичко на кораба извършва промяната в един и същ момент.

— Искаш да кажеш, че няма да разберем кога ще излетим и ще излезем в космоса?

— Точно това имам предвид, понеже докато говорех, ние излетяхме. След няколко минути ще преминем през горните слоеве на атмосферата, а след половин час ще бъдем в открития космос.

16

Пелорат се втренчи в Тривайз и сякаш леко се смали. Дългото му ъгловато лице придоби такова объркано изражение, че макар да не изразяваше някакви определени чувства, беше като маска на самата несигурност.

Сетне очите му замърдаха наляво-надясно.

Съветникът си спомни как се бе чувствал при своето първо пътуване извън атмосферата и каза колкото се може по-естествено:

— Янов, — за пръв път се обръщаше така фамилиарно към професора, ала в този случай патилото говореше на старилото и трябваше да изглежда по-възрастно от него — тук сме в пълна безопасност. Намираме се в металната утроба на един боен кораб от флотата на Фондацията. Не сме напълно въоръжени, ала няма такова място в Галактиката, където името на Фондацията да не ни служи като защита. Даже някой да дръзне и да ни атакува, ще можем само за миг да се измъкнем от обхвата му. И, искам да те уверя, открих, че мога идеално да управлявам кораба.

Пелорат отвърна:

— Не е това, Го-Голан, а мисълта за… за нищото…

— Защо, нали навсякъде около Терминус е празно пространство. Между нас, когато сме на повърхността на планетата, и нищото отгоре има само тъничък слой рядък въздух. Сега просто минаваме през този несъществен слой.

— Може и да е несъществен, но го дишаме.

— Ние дишаме и тук. Въздухът на кораба е по-чист и по-свеж и ще бъде по-чист и по-свеж от естествената атмосфера на Терминус неопределено дълго време.

— А метеоритите?

— Какво метеоритите?

— Атмосферата ни предпазва от метеоритите. Ако е за въпрос, също и от радиацията.

Тривайз успокояващо подхвана:

— Струва ми се, че човечеството пътува из космоса от двадесет хиляди години…

— Двадесет и две хиляди. Това е съвсем точно, ако се придържаме към Халблокианската хронология и смятаме…

— Престани! Да си чувал някога за метеоритни катастрофи или за смърт от облъчване? Имам предвид наполедък? Имам предвид на кораби на Фондацията?

— Ще си призная, че не съм следил новините в тази област, моето момче, но аз съм историк и…

— Хронологически погледнато — да, имало е такива работи, ала техниката става все по-съвършена. Няма метеорит, достатъчно голям да ни причини някаква вреда, дето ще може да се доближи до нас, преди да сме предприели нещо, за да му се изплъзнем. Четири метеорита, идващи едновременно от четирите върха на един въображаем тетраедър, сигурно биха могли да ни ударят, но ако изчислиш вероятността това да се случи, ще видиш, че по-скоро ще умреш от старост трилион трилиона пъти, преди да получиш и петдесетпроцентовата възможност да наблюдаваш подобен феномен.

— Искаш да кажеш, ако си до компютъра?

— Не — снизходително отвърна Тривайз. — Ако управлявах компютъра въз основа на собствените си чувства и реакции, щяхме да бъдем ударени, преди още да разбера какво става. Действа самият компютър, като реагира милиони пъти по-бързо, отколкото ние двамата с теб бихме могли да го направим — той рязко протегна ръка. — Янов, ела да ти покажа какво може да прави нашият приятел и да видиш как изглежда космосът.

Пелорат го зяпна леко облещен. После глухо се засмя.

— Не съм сигурен, че ми се ще да знам, Голан.

— Разбира се, че не си сигурен, Янов, понеже не знаеш колко много просто очаква да бъде научено от теб. Стига толкоз! Ела в моята стая!

Тривайз хвана ръката му и наполовина го поведе-повлачи след себе си. Седна пред компютъра и попита:

— Янов, виждал ли си някога Галактиката? Разглеждал ли си я?

— За небето ли питаш? — рече Пелорат.

— Да, естествено. За какво друго?

— Виждал съм го. Всеки го е виждал. Щом погледнеш нагоре и го виждаш.

— Взирал ли си се в него в някоя тъмна и ясна нощ, когато Диамантите са под хоризонта?

„Диамантите“ бяха онези няколко звезди, достатъчно ярки и достатъчно близо, за да светят с умерена яркост на нощното небе на Терминус. Това бе малка група, която на ширина заемаше не повече от двадесет градуса и през по-голямата част от нощта се намираше под хоризонта. Като се изключи тази група, оставаха разпилените бледи звезди, едва видими с невъоръжено око. Не се забелязваше нищо друго, освен слабата млечна белота на Галактиката — гледка, която човек би могъл да очаква, ако живее в свят, който като Терминус е разположен на самия край на външната спирала на Галактиката.

— Защо да се взирам? Не е нищо особено.

— Разбира се, че гледката не е нищо особено — кимна Тривайз. — Затова и никой не я наблюдава. Защо да обръщаш внимание на нещо, дето винаги можеш да го видиш? Сега обаче ти наистина ще я видиш и то не от Терминус, където постоянно я затулват облаци или мъгла. Ще я видиш така, както никога не си я виждал от планетата — независимо колко си се вглеждал и колко ясна и тъмна е била нощта. Как ми се иска аз самият да не съм бил в космоса по-рано, та да мога като теб за пръв път да видя Галактиката в цялата й незабулена красота.

Той побутна един стол към Пелорат.

— Седни, Янов. Може да ми отнеме малко време. Ще трябва още да привиквам с компютъра. От онова, дето вече усетих, знам, че обзорът е холографски, така че няма да ни трябва никакъв екран. Хитрецът влиза в пряк контакт с моя мозък, но мисля, че мога да го накарам да произведе реален образ, тъй че и ти да можеш да наблюдаваш. Би ли загасил светлината? Чакай, недей, ама че съм глупав! Ще накарам компютъра да го направи. Стой си на мястото.

Тривайз се свърза с машината, като протегна ръце с топлота и чувство за интимност.

Светлината замъждука, после напълно угасна и Пелорат се размърда в мрака.

Тривайз му каза:

— Не се изнервяй, Янов. Може да се позабавя, докато се науча да го контролирам, но скоро ще привикна, просто трябва да ме изтърпиш още малко. Виждаш ли полумесеца?

Той висеше в тъмнината пред тях. Отначало бе доста блед и колеблив, но постепенно стана по-ясен и светъл.

Гласът на Пелорат бе пълен със страхопочитание.

— Това Терминус ли е? Толкова ли сме далеч от него?

— Да, корабът се движи бързо.

Звездолетът летеше в нощната сянка на Терминус, който изглеждаше като ярко светещ широк сърп. За миг на Тривайз му се прииска да запрати кораба по широка дъга, която да ги отведе над сгряната от слънцето част на планетата, за да я покаже в цялата й красота, но се удържа.

За Пелорат това можеше да е нещо ново, ала красотата ще е опитомена. Имаше прекалено много снимки, прекалено много карти, прекалено много глобуси. Всяко дете знаеше как изглежда Терминус. Водна планета — в по-голяма степен от останалите — богата на течности и бедна на минерали, с добро селско стопанство и слабо развита тежка индустрия, но най-напреднала в Галактиката във високите технологии и миниатюризацията.

Ако можеше да накара компютъра да използва микровълни и да ги преработи във видим модел, щяха да се забележат десетте хиляди обитаеми острова на Терминус, заедно с единствения, който бе достатъчно голям, за да може да се смята за континент, там, където бе разположен град Терминус, и… „Завий встрани!“

Това бе само мисъл, упражнение на волята, но гледката веднага се смени. Осветеният полумесец се измести към периферията на погледа и се претъркули през него. Очите им се изпълниха с мрака на беззвездния космос.

Пелорат се изкашля.

— Ще ми се да върнеш Терминус обратно, момчето ми. Имам чувството, че съм ослепял — гласът му бе напрегнат.

— Не си ослепял. Виж!

В зрителното поле се появи тънка бледопрозрачна мъглица. Тя се разшири и засвети по-ярко, докато сякаш цялата стая заблестя.

„Свий се!“

Ново волево усилие и Галактиката се отдръпна, като че ли я гледаше през обърнат телескоп, чиято способност да умалява обектите ставаше все по-голяма. Галактиката наистина се смали и се превърна в структура с различни степени на осветеност.

„По-ярко!“

Тя заблестя още повече, без да променя размерите си. Представляваше силно скъсена спирала с два ръкава, разделени от извитите цепнатини на тъмни мъглявини, втурнали се към светещите ръбове на близката до Терминус страна. Каймачената омара на ядрото — далечно и свито от разстоянието — сега изглеждаше маловажна.

С благоговеен шепот Пелорат каза:

— Прав си. Никога не съм я виждал такава. Никога не съм си и представял, че има толкова много подробности.

— Как би могъл да си го представиш? Не е възможно да видиш външната половина, когато между теб и нея е атмосферата на Терминус. От повърхността му дори ядрото й едва-едва се забелязва.

— Колко жалко, че я съзерцаваме от толкова близко до ръба разстояние.

— Не сме длъжни да я гледаме тъй. Компютърът може да ни я покаже от всяка посока. Трябва просто да го пожелая — и то дори не на глас.

„Смени координатите!“

Това желание трудно можеше да бъде наречено точна команда. Но изображението на Галактиката започна бавно да се променя — човешкият мозък поведе компютъра и го накара да прави това, което искаше.

Панорамата бавно се извъртя под прав ъгъл спрямо галактическата равнина. Разпростираше се като гигантски светещ водовъртеж с извивки от мрак, ярки възли и почти безформен блясък в центъра.

Пелорат попита:

— Как може компютърът да я обхване от такова място в пространството, което трябва да е на повече от петдесет хиляди парсека оттук? — И добави със задавен шепот:

— Извинявай, че питам. Нищо не разбирам от това.

— За този компютър — рече Тривайз, — аз знам почти толкова малко, колкото и ти. Даже и един прост електронен мозък обаче може да промени координатите и да покаже Галактиката от всяко положение, като се започне от онова, което се схваща като естествена гледна точка, тоест отговаряща на местоположението на компютъра в космоса. Разбира се, той използва само информацията, с която е започнал, така че когато мине към странични ракурси, в картината ще открием пропуски и размазани места. В тоя случай обаче…

— Да?

— …имаме отлична гледка. Предполагам, че нашият приятел е снабден с пълна карта на Галактиката и затуй може да я покаже от всеки ъгъл с еднаква леснина.

— Какво искаш да кажеш с това „пълна карта“?

— Пространствените координати на всяка звезда би трябвало да са в паметта на компютъра.

— На всяка звезда? — Пелорат изглеждаше поразен.

— Е, може би не на всичките триста милиарда. Със сигурност обаче включва всички онези, които огряват населени планети и вероятно всички звезди от спектрален клас К и по-ярките от тях. Това означава поне седемдесет и пет милиарда.

— Всички звезди на населените системи?

— Не ми се иска да го твърдя, без да съм сигурен; може би все пак не на всички. В края на краищата по времето на Хари Селдън е имало двадесет и пет милиона населени системи — звучи прекалено внушително, но това прави само една звезда на всеки двадесет хиляди. А през петте века след Селдън общото разпадане на Империята не е предотвратило по-нататъшната колонизация. По-скоро съм склонен да мисля, че я е насърчило. Все още има множество обитаеми планети за заселване, така че сега може да са станали и тридесет милиона. Напълно възможно е не всички от новозаселените светове да фигурират в архивите на Фондацията.

— Ами старите? Сигурно ги има всичките без изключение?

— Сигурно. Разбира се, не мога да го гарантирам, но бих се изненадал, ако някоя отдавна основана населена система липсва в записите. Чакай, ще ти покажа още нещо, стига да успея да контролирам компютъра до такава степен.

Ръцете на Тривайз като че ли малко се стегнаха от усилието и сякаш потънаха по-дълбоко в плота на машината. Това едва ли бе необходимо; може би просто трябваше да си помисли: „Терминус!“

Помисли си го и в отговор на самия край на водовъртежа се появи ярък червен диамант.

— Това е нашето слънце — рече развълнувано той. — Звездата, около която обикаля Терминус.

— А-а — тихо и треперливо въздъхна Пелорат.

Една яркожълта точица светлина се появи сред обилния грозд слънца дълбоко в сърцето на Галактиката, но все пак доста далеч от блестящото петно в центъра. Тя бе много по-близо до Терминус, отколкото до противоположния край на Галактиката.

— А това — каза Тривайз — е слънцето на Трантор.

Нова въздишка и Пелорат попита:

— Сигурен ли си? Винаги се е твърдяло, че Трантор се намира в центъра на Галактиката.

— В известен смисъл наистина е тъй. Той е толкова близо до центъра, колкото може да му позволи неговата звезда, така че все пак да бъде обитаем. Истинският център на Галактиката представлява черна дупка с маса, равна на масата на около милион звезди, с две думи — ужасяващо място. Доколкото ни е известно, там няма живот и може би просто не е възможно да има. Трантор се намира в най-вътрешната част на спиралните ръкави и, повярвай ми, ако можеш да видиш неговото нощно небе, ще си помислиш, че наистина е в центъра на Галактиката. Заобиколен е от изключително плътно струпване на звезди.

— Бил ли си на Трантор, Голан? — попита с откровена завист Пелорат.

— Не, но съм виждал холографски изображения на небето му.

Тривайз меланхолично загледа Галактиката. По времето на Мулето, при голямото търсене на Втората фондация, едва ли не всеки си бе играл с космическите карти и на тази тема бяха създадени цели купища трудове и произведения на изкуството.

И всичко това понеже Хари Селдън в началото бил казал, че Втората фондация ще бъде основана „на другия край на Галактиката“, като нарекъл мястото „Звездокрай“.

На другия край на Галактиката! Щом хрумването се появи в ума му, една малка синя линия се протегна от Терминус през централната черна дупка до другия край на Галактиката. Тривайз едва не подскочи. Не бе го поискал направо, но си помисли съвсем ясно за това, а на компютъра друго не му и трябваше.

Естествено прекараната до противоположния край на Галактиката права линия не беше непременно указание за „другия край“, за който бе говорил Селдън. Именно Аркади Даръл (ако можеше да се вярва на нейната автобиография) бе използвала фразата „кръгът няма край“, за да обясни онова, което сега всеки приемаше за истина…

И въпреки че Тривайз се опита да потисне мисълта си, компютърът беше прекалено бърз, за да не отреагира. Синята линия изчезна и бе заместена от също така син кръг, който обгради Галактиката и мина през тъмночервената точка на Терминусовото слънце.

Кръгът няма край и ако този кръг започва от Терминус, а ние търсим другия му край, той просто отново ще се върне на Терминус, където и в действителност бе открита Втората фондация — тя просто обитаваше един и същи свят заедно с Първата.

Ако обаче тя всъщност не е била открита — ако тъй нареченото откриване на Втората фондация е било илюзия — тогава какво? Какво освен правата линия и окръжността може да има някакъв смисъл в тази връзка?

— Фокуси ли правиш? — попита Пелорат. — Защо е този син кръг?

— Просто изпробвах управлението. Искаш ли да локализирам Земята?

За миг-два последва гробна тишина, а после Пелорат изхриптя:

— Шегуваш ли се?

— Не. Ще опитам.

Опита. Нищо не се случи.

— Съжалявам — рече Тривайз.

— Няма ли я? Няма Земя?

— Може да съм намислил погрешна заповед, но е малко вероятно. Предполагам, че е по-вероятно Земята да липсва в статистическите данни.

— Да не би да е под друго име?

Тривайз веднага се хвана за това предположение.

— Какво друго име, Янов?

Пелорат не каза нищо и съветникът се усмихна в мрака. Стори му се, че някои неща отиват по местата си. Карай така още известно време. Остави работите да узреят.

Той нарочно смени темата:

— Чудя се дали можем да управляваме времето.

— Времето ли? Как така да го управляваме?

— Галактиката се върти. На Терминус му трябват половин милиард години, за да направи една обиколка около ядрото й. Разбира се, звездите, които са по-близо до центъра, правят това много по-бързо. Движението на всяка звезда спрямо централната черна дупка би могло да бъде записано в компютъра и тогава ще е възможно да го накарам да умножи всяко движение милиони пъти и да направи видим ефекта на въртенето. Ще се опитам!

Опита и пак не можа да се удържи да не напрегне мускулите си от волевото усилие, което правеше — сякаш бе хванал цялата Галактика и я ускоряваше, извиваше, караше я да се завърта въпреки огромното съпротивление.

Галактиката наистина се задвижи. Бавно и мощно тя потегли в посоката, в която трябваше да се завърти, за да затегне спиралните ръкави.

Докато гледаха, времето минаваше невероятно бързо — фалшивото, изкуственото време — и изведнъж звездите станаха бързо променящи се обекти.

Тук-там някои от по-големите порозовяха и засветиха по-ярко, когато се раздуха до червени гиганти. После една в централния куп избухна беззвучно в заслепяващ блясък, който за частица от секундата затъмни Галактиката и изчезна. Последва я друга в спиралните ръкави, сетне трета, не много далеч от втората.

— Свръхнови — потресен каза Тривайз.

Възможно ли бе компютърът да предсказва със сигурност точно кои звезди и кога ще избухнат? Или само използваше някакъв опростен модел, целящ да покаже бъдещето не точно, а в най-общи линии?

Пелорат дрезгаво прошепна:

— Галактиката изглежда като живо същество, което пълзи из космоса.

— Да — рече Тривайз, — но взех да се изморявам. Ако не се науча да го върша с по-малко напъване, няма да мога дълго да си играя на такива игри.

Той се отпусна. Галактиката също забави хода си, сетне спря и се извъртя, докато не застана в онова странично положение, в което я бяха видели в началото.

Тривайз затвори очи и пое дълбоко въздух. Чувстваше как Терминус се свива зад тях и последните доловими валма атмосфера изчезват от заобикалящото ги пространство. Усещаше всички кораби, изпълващи близкия космос около планетата.

Не му хрумна да провери дали няма нещо особено, свързано с тези кораби. Дали нямаше някой, с подобни на неговите двигатели, който да дублира траекторията му по-точно, отколкото случайността позволяваше?

V. ГОВОРИТЕЛЯТ

17

Трантор!

В продължение на осем хиляди години той бе столица на могъща политическа общност, обединяваща все по-нарастващ съюз на планетни системи. Още дванадесет хиляди години след това той бе столица на политическа общност, обхващаща цялата Галактика. Той беше центърът, сърцето, въплъщението на Галактическата империя.

Невъзможно бе да си помислиш за Империята, без да си помислиш за Трантор.

Столицата достигна апогея си едва когато Империята се бе полуразложила. Всъщност никой не забелязваше, че Първата империя е загубила своята динамичност и историческа перспектива, понеже Трантор продължаваше да блести в лъскавия си метал.

Растежът му стигна върха си, когато той се превърна в опасващ цялата планета град. Населението се стабилизира (чрез законови мерки) на четиридесет и пет милиарда души, а единствената растителност на повърхността беше в имперския дворец и в комплекса на Галактическия университет и Библиотеката.

Сушата на Трантор бе обвита в метал. И пустините, и плодородните области бяха погълнати и превърнати в лабиринт от гъсто населени улици, административни джунгли, компютъризирани лаборатории, гигантски складове за храна и резервни части. Планинските масиви бяха сравнени със земята, пропастите — запълнени. Безкрайните коридори на града, прокопани под континенталните шелфове и океаните, бяха превърнати в огромни подземни хидропонни цистерни — единствения (и недостатъчен) естествен източник на храна и минерали.

Връзките с Външните светове, откъдето Трантор получаваше необходимите му ресурси, зависеха от хилядите космодруми, десетките хиляди бойни кораби, стотиците хиляди търговски кораби, милионите космически товарни кораби.

Никой толкова голям град не рециклираше с такава педантичност отпадъците си. Никоя планета в Галактиката не използваше до такава степен слънчевата енергия, нито пък стигаше до транторианските крайности, за да се избави от отпадъчната топлина. През нощта в разредената горна част на атмосферата се издигаха блестящи радиатори, през деня те се прибираха в металния град. С въртенето на планетата радиаторите нощем се издигаха един след друг, а с настъпването на деня потъваха обратно. По тоя начин Трантор винаги се отличаваше със своята изкуствена асиметрия, превърнала се едва ли не в негов символ.

И в този разцвет на силите си Трантор управляваше Империята!

Управляваше я лошо, но и нищо не би могло да я управлява добре. Империята беше прекалено голяма, за да бъде управлявана от един-единствен свят — даже и при най-динамичния император. Как би могъл Трантор да я ръководи другояче освен зле, щом в периода на упадък имперската корона служеше като разменна монета между хитрите политици и глупавите некадърници, а бюрокрацията се бе превърнала в субкултура на продажници?

Но дори и в най-разкапания си вариант машинарията притежаваше едно безспорно качество — тя успяваше да се самозадвижва. Галактическата империя не би могла да бъде управлявана без Трантор.

Империята непрекъснато се разпадаше, ала докато Трантор си оставаше Трантор, сърцевината й се запазваше, а с нея и атмосферата на гордост, хилядолетна история, традиции и власт, та дори и на екзалтация. Едва когато се случи немислимото — когато Трантор най-накрая падна и биде разграбен; когато милиони от жителите му бяха избити, а милиарди — подложени на глад; когато могъщото му метално покритие бе раздрано, надупчено и разтопено от атаките на „варварската“ флотилия — едва тогава Империята реши, че е победена. Преживелите отломки от великия някога свят доразвалиха онова, което бе останало, и за едно поколение Трантор се превърна от най-великолепната планета, която човешката раса бе виждала, в невъобразима плетеница от руини.

Това се случи преди два века и половина. В останалата част от Галактиката Трантор — такъв, какъвто някога е бил — все още не бе забравен. Той щеше да живее вечно като любимо място в историческите романи, като любим символ и спомен за миналото, като любима дума за разни поговорки, например „Всички космически кораби кацат на Трантор“, „Все едно да търсиш човек на Трантор“ или „Къде е това, къде е Трантор“.

В цялата останала част от Галактиката… Това обаче не важеше за самия Трантор! Тук старият могъщ град бе забравен. Почти навсякъде покривният метал беше изчезнал. Сега Трантор представляваше слабо населен свят на самозадоволяващи се фермери; място, където търговските кораби идваха рядко, а и когато дойдеха, не бяха особено добре посрещани. Самото име „Трантор“, макар все още да се използваше при официални случаи, бе излязло от всекидневната реч. Днешните транторианци го заместваха с Дем, което на техния диалект отговаряше на „дом“ в стандартния галактически език.

За всичко това и за още много други неща си мислеше Киндор Шандис, докато кротко седеше, потънал в приятна полудрямка, при която можеше да позволи на ума си да плува из хаотичния поток на спомените.

От осемнадесет години той беше Първи говорител на Втората фондация и спокойно можеше да продължи така още десет-дванадесет, ако мозъкът му се запазеше достатъчно енергичен, за да води политически битки.

Той бе аналогът, огледалният образ на кмета на Терминус, който управляваше Първата фондация, обаче колко много се различаваха те един от друг във всяко отношение! Кметът на Терминус бе известен в цялата Галактика и затова Първата фондация за всички светове бе просто „Фондацията“. Първият говорител на Втората фондация бе известен само на помощниците си.

И въпреки туй именно Втората фондация, водена от него и неговите предшественици, притежаваше истинската власт. Първата фондация имаше превъзходство в областта на физическата сила, на техниката, на военните оръжия. Втората фондация — в кралството на менталната сила, на ума, на умението да контролира. При един възможен конфликт между двете фондации какво значение щеше да има с колко кораба и оръжия разполага Първата, ако Втората може да контролира умовете на ония, които владеят корабите и оръжията?

Само че колко ли време още би могъл да се наслаждава той на съзнанието за тайната си власт?

Беше двадесет и петият Първи говорител и като такъв вече бе прослужил малко повече от приетото. Дали не трябваше да не се показва прекалено ловък в удържането на поста си и в отхвърлянето на по-младите кандидати? Ето например говорителя Гендибал — най-енергичния и най-новия член на Масата[60]. Довечера те двамата щяха да бъдат заедно и Шандис очакваше с нетърпение срещата. Дали не би трябвало по същия начин да очаква и евентуалното възкачване на Гендибал някой ден?

Отговорът на въпроса бе, че Шандис не мислеше да напуска поста си: той прекалено много му радваше душата.

Стоеше си на него — остарял, но все още напълно способен да изпълнява задълженията си. Косата му бе сива, но тя винаги си е била светла, а и той не я оставяше да стане по-дълга от един инч, така че цветът едва ли имаше значение. Очите му бяха избеляло сини, а дрехите му съответстваха на размъкнатия стил на транторските фермери.

Първият говорител би могъл, стига да поиска, да мине сред жителите на Дем за някого от тях, но въпреки това скритата му сила съществуваше. Той можеше по всяко време да фокусира очите и ума си върху някого от тях и след това този някой би действал според волята му, без да си спомня нищо от извършеното.

Това се случваше рядко. Какво рядко — почти никога. Златното правило на Втората фондация гласеше: „Не прави нищо, освен ако ти се наложи, а когато ти се наложи, се колебай.“

Първият говорител леко въздъхна. Животът в стария университет, не много далеч от мрачното величие на руините на имперския дворец, от време на време караше човек да се замисли, доколко е златно това правило.

През дните на Великия грабеж то се беше натегнало почти до скъсване. Нямаше начин Трантор да оцелее, без да се пожертва Планът на Селдън за изграждането на Втора империя. Щеше да е хуманно да се спасят четиридесет и пет милиарда души, но то не можеше да стане, без да се запази сърцевината на Първата империя, което само би отложило часа на разплатата. След няколко века това би довело до далеч по-голямо унищожение и навярно Втората империя никога…

Тогавашните Първи говорители бяха работили десетилетия над ясно предвидимия Грабеж, но не бяха намерили решение — нямаше как да се осигури едновременно спасяването на Трантор и евентуалното изграждане на Втора империя. Трябваше да се избере по-малкото зло и Трантор бе умрял!

Тогавашните членове на Втората фондация се бяха изхитрили — по ръба на бръснача — да спасят университетско-библиотечния комплекс и дори и за това винаги се бяха чувствали виновни. Макар никой да не бе доказал, че спасяването на комплекса е довело до метеоритния възход на Мулето, интуитивно се приемаше, че между двете събития съществува връзка.

За едното чудо това не бе погубило всичко!

Все пак след десетилетията на Грабежа и Мулето бе дошъл Златният век на Втората фондация.

Преди него за повече от две и половина столетия хората й се бяха заровили като къртици в Библиотеката с едно-единствено намерение — да не се пречкат на пътя на имперците. Работеха като библиотекари в онова разпадащо се общество, което полагаше все по-малки грижи за вече съвсем погрешно именуваната „Галактическа“ библиотека, която постепенно излизаше от строя, а това идеално отговаряше на целите на Втората фондация.

Беше позорен живот. Те просто консервираха Плана, докато на края на Галактиката Първата фондация се биеше жестоко срещу все по-силни врагове, без да бъде подпомагана от Втората фондация, нито пък да знае нещо за нея.

Не друг, а Великият грабеж освободи мощта на Втората фондация — още една причина (младият Гендибал, който имаше достатъчно кураж, наскоро заяви, че тя всъщност е била главната) да се позволи да се стигне до Грабежа.

След него Империята вече не съществуваше и оттогава нататък оцелелите транторианци нито веднъж не влязоха в територията на Втората фондация, без да бъдат поканени. По тоя въпрос хората казваха, че университетско-библиотечният комплекс, който бе преживял Грабежа, е преживял също и Великото възраждане. Запазени бяха и руините на Двореца. Почти навсякъде другаде металът бе изчезнал от планетата. Огромните безкрайни коридори бяха заравяни, запълвани, деформирани, унищожавани, зарязвани — под слой камъни и пръст — навсякъде, освен тук, където металът все още обграждаше древните открити площи.

Мястото можеше да се разглежда като огромен паметник на някогашното величие, като гробница на Империята, но за транторианците — за демяните! — то бе обитавано от духове и пълно с призраци, тъй че по-добре беше да не ги тревожиш. Единствено хората от Втората фондация пристъпваха из древните коридори или докоснаха титановия блясък на метала.

И даже при тези условия всичко насмалко да пропадне заради Мулето.

Мулето бе дошъл на Трантор. Ами ако беше открил същността на света, на който е пристигнал? Физическите му оръжия далеч надминаваха оръжията, с които разполагаше Втората фондация, а менталните бяха почти равностойни. Втората фондация винаги щеше да бъде възпирана да не върши нищо освен необходимото и от знанието, че почти всяка надежда за спечелване на непосредствената битка предполага още по-големи загуби. Ако не бе Байта Даръл и нейната краткотрайна намеса… а и това бе станало без помощта на Втората фондация!

Но накрая дойде Златният век, когато тогавашните Първи говорители някак си успяха да се активизират, да спрат Мулето насред завоевателската му кариера и да поставят разума му под контрол; сетне съумяха да възпрат самата Първа фондация, когато тя нахитря и започна прекалено да любопитства за същността и самоличността на Втората. Прийм Палвър, деветнадесетият Първи говорител и най-великият от всички, бе успял да отстрани опасността — не без ужасно жертвоприношение — и бе спасил Плана на Селдън.

Сега, сто и двадесет години по-късно, Втората фондация отново, както някога, се криеше в обитаваната от духове част на Трантор. Криеше се вече не от имперците, а от Първата фондация, която беше почти толкова голяма, колкото бе била Галактическата империя, и дори я надминаваше в техническо отношение.

Очите на Първия говорител се затвориха от приятната топлина и той изпадна в онова неопределено състояние на отпуснатост, което не беше сън, но не беше и съзнателно мислене.

Стига с тази меланхолия. Всичко ще бъде наред. Трантор все още е столица на Галактиката, защото на нея се намира Втората фондация, а тя е могъща и контролира нещата по-уверено, отколкото самият император.

Първата фондация ще бъде задържана и поведена и ще се задвижи в правилната посока. Колкото и забележителни да бяха корабите и оръжията й, те не биха могли да направят нищо, тъй като при необходимост нейните ключови лидери можеха да бъдат контролирани ментално.

И тогава ще дойде Втората империя, но тя няма да прилича на Първата. Тя ще е федеративна империя, чиято отделни части до голяма степен ще се самоуправляват, така че да не се изявява видимата сила и действителната слабост на единното централизирано управление. Новата империя ще бъде по-свободна, по-еластична, по-подвижна, по-издръжлива на напрежение и винаги — винаги! — ще бъде направлявана от стоящите в сянка мъже и жени от Втората фондация. Трантор пак ще бъде столица — по-могъщ с четиридесетте си хиляди психоисторици, отколкото някога с четиридесет и петте милиарда жители…

Първият говорител рязко се пробуди. Слънцето бе слязло доста ниско. Дали беше мърморил? Дали не бе казал нещо на глас?

Ако Втората фондация трябваше да знае много и да говори малко, ръководещите я говорители трябваше да знаят още повече и да говорят още по-малко, а Първият, естествено, да знае най-много и най-малко да говори.

Той криво се усмихна. Винаги бе тъй изкусително да станеш патриот на Трантор — да виждаш целта на Втората империя във възстановяването на транторианското владичество. Селдън бе предупредил за това; той дори го бе предвидил — пет века преди наистина да се случи.

Първият говорител обаче не бе спал твърде дълго. Все още не беше време за аудиенцията с Гендибал.

Шандис очакваше с нетърпение тази среща. Гендибал бе достатъчно млад, за да се вглежда в Плана със свежи очи, и достатъчно прозорлив, за да различи онова, което другите не можеха. Съвсем не бе изключено Шандис да се поучи от онова, което младокът имаше да каже.

Никой никога няма да разбере колко е спечелил Прийм Палвър — самият Палвър — в деня, когато младият Коул Бенджуам, тогава на по-малко от тридесет, бе отишъл да говори с него за възможните начини да се справят с Първата фондация. Бенджуам, който по-късно бе признат за най-големия теоретик след Селдън, никога не бе говорил за тази аудиенция, ала накрая беше станал двадесет и първият Първи говорител. Някои дори смятаха, че не толкова Палвър, колкото Бенджуам е стоял зад големите постижения на администрацията на Палвър.

Шандис се позабавлява с мисълта какво все пак може да каже Гендибал. Традицията изискваше, когато умните младоци за пръв път застанат насаме срещу Първия говорител, да изложат цялата си теза още в началното изречение. И те положително не биха поискали тази безценна първа аудиенция за нещо тривиално — нещо, което би могло да провали цялата им по-нататъшна кариера, като убеди Първия говорител, че са в лека категория.

Четири часа по-късно Гендибал се изправи пред него. Младежът не показваше никакви признаци на нервност, а спокойно изчакваше Шандис да заговори пръв.

— Ти помоли за частна аудиенция — рече Шандис — по важен въпрос. Би ли го резюмирал?

И Гендибал с тих глас, сякаш описваше какво е ял току-що на вечеря, каза:

— Първи говорителю, Планът на Селдън е безсмислен!

18

Стор Гендибал не се нуждаеше от свидетелските показания на другите, за да узнае цената си. Той не можеше да си спомни някога да не е разбирал, че е необикновен. Беше вербуван за Втората фондация още като десетгодишно момче от един агент, който явно бе опознал възможностите на неговия ум.

След това се бе справил забележително добре с обучението си и бе привлечен към психоисторията както космически кораб реагира на гравитационно поле. Психоисторията го бе привлякла и той бе кривнал към нея след прочита на написаното от Селдън за основните й положения, докато връстниците му още се опитваха да се справят с диференциалните уравнения.

На петнадесет години бе влязъл в Транторския галактически университет (както университетът на Трантор бе официално преименуван) след интервю, по време на което на въпроса какви амбиции има, бе отговорил твърдо: „Да стана Първи говорител, преди да навърша четиридесет години.“

Той не би си направил труда да се прицелва в креслото на Първия говорител, без да има нужната квалификация. Че ще го получи — така или иначе — му изглеждаше сигурно. Това, което си поставяше като цел, бе да го постигне на млади години. Дори Прийм Палвър се бе възкачил на този пост на четиридесет и две.

Изражението на интервюиращия за миг се промени при думите на Гендибал, но младежът вече имаше усет за психоезика и успя да разтълкува трепването. Знаеше — толкова сигурно, както ако интервюиращият го бе обявил — че в досието му ще бъде вписана малка забележка, гласяща, че няма да бъде манипулиран лесно.

Ами разбира се!

Гендибал възнамеряваше да бъде труден за манипулиране.

Сега беше тридесетгодишен. След два месеца щеше да навърши тридесет и една, а вече бе член на Съвета на говорителите. Оставаха му не повече от девет години да стане Първи говорител и той знаеше, че би могъл да го направи. Аудиенцията със сегашния Първи бе съдбоносна за плановете му и в старанието си да създаде точно необходимото впечатление той не бе пожалил усилия да доусъвършенства владеенето на психоезика.

Когато двама говорители от Втората фондация общуват помежду си, езикът на това общуване не прилича на никой друг в Галактиката. Това е език колкото на думи, толкова и на свободни жестове, а също и на доловени тенденции в менталните промени.

Чужд човек би чул малко или направо нищо, но по мисловен път за много кратко време биваше разменена огромна информация, макар начинът на общуване да беше неразбираем в буквалния му вид за всеки друг, освен за трети говорител.

Езикът на говорителите имаше предимството на скоростта и безкрайната изтънченост, ала и недостатъка да прави почти невъзможно скриването на истинското мнение.

Гендибал добре знаеше собственото си мнение за Първия говорител. Той чувстваше, че Киндор Шандис е човек, прехвърлил разцвета на менталните си способности. Първият говорител — според оценката на Гендибал — не очакваше каквато и да е криза, не бе готов да я посрещне и нямаше схватливостта да се справи с нея, ако тя наистина се появеше. При цялата си добронамереност и дружелюбие Шандис бе изтъкан от онази материя, която съставляваше катастрофите.

Гендибал трябваше да укрие всичко това не само в думите, жестовете и изражението си, но и в мислите. Не му бе известен обаче никакъв начин да попречи достатъчно ефикасно на Първия говорител да долови макар и частица от тях. Нито пък би могъл да не подразбере нещо от чувствата на Първия говорител към него. Зад добродушието и добронамереността — съвсем очевидни и определено искрени — Гендибал усещаше дистанцираното острие на снизходителността и забавата и стегна собствения си ментален хват, за да попречи в разкриването на каквото и да е ответно негодувание — или поне да издаде възможно най-малко.

Първият говорител се усмихна и се облегна назад в креслото си. Той все пак не вдигна демонстративно крака върху бюрото, но мина през точната смесица от самоуверено спокойствие и неофициално дружелюбие — точно по толкова от всяко, колкото събеседникът му да не бъде сигурен в ефекта от своето изявление.

Тъй като Гендибал не бе поканен да седне, действията и позите, които можеха да се използват, за да намалят неувереността му, бяха ограничени. Нямаше начин Първият говорител да не го разбира.

— Планът на Селдън е безсмислен? — каза Шандис. — Какво забележително изявление! Гледал ли си скоро първичния радиант, говорителю Гендибал?

— Често го изучавам, Първи говорителю. За мен това е задължение, а също и удоволствие.

— Дали случайно от време на време не изучаваш само онези негови части, които са в твоята сфера на действие? Дали не го наблюдаваш по микроскопски начин — система от уравнения тук, поточе от корекции там? Това, разбира се, е изключително важно, но аз винаги съм смятал, че да го наблюдаваш понякога целия и в развитие е отлично упражнение. Да изучаваш първичния радиант акър[61] по акър е полезно, но да го съзерцаваш като континент е вдъхновяващо. Да ти кажа истината, говорителю, аз самият отдавна не съм го правил. Би ли се присъединил към мен?

Гендибал не се осмели да удължи твърде паузата. Това трябваше да се направи и то с лекота и удоволствие, иначе можеше въобще да не се прави.

— За мен е чест и удоволствие, Първи говорителю.

Киндор Шандис натисна едно лостче отстрани на бюрото си. Такъв първичен радиант имаше в кабинета на всеки говорител и онзи, който се намираше в кабинета на Гендибал не беше с нищо по-лош. Във всичките си повърхностни изяви — тоест онези без особено значение — Втората фондация бе общество на равни. Единственият официален прерогатив на Първия говорител бе изяснен още в титлата му — той винаги говореше пръв.

С натискането на лостчето в стаята притъмня, но почти незабавно тъмнината се превърна в перлен сумрак. Двете дълги стени станаха леко кремави, сетне по-ярки и по-бели и накрая се появиха спретнато отпечатани уравнения — толкова дребни, че трудно се четяха.

— Ако не възразяваш — рече Първият говорител, давайки ясно да се разбере, че никакви възражения няма да бъдат позволени, — ще намалим увеличението, за да видим колкото се може повече наведнъж.

Спретнатите символи се свиха до тънки като косъм линийки — едва забележими на перления фон черни криволици.

Първият говорител докосна клавишите на вградената в подлакътника на креслото му малка конзола.

— Ще го върнем в началото, по времето на Хари Селдън, и ще го нагласим на бавно постъпателно движение. Ще го калибрираме тъй, че наведнъж да виждаме само по едно десетилетие. Така човек изпитва приказното усещане за хода на историята, без да се отвлича от детайлите. Питам се дали някога си го правил.

— Никога точно по този начин, Първи говорителю.

— А би трябвало. Усещането наистина е фантастично. Виж колко редки са черните следи в началото. През първите няколко десетилетия не е имало много възможности за алтернативи. С времето обаче разклоненията се увеличават експоненциално. Ако не беше фактът, че щом се поеме по някое от тях, в бъдещето изчезват множество други, скоро всичко щеше да стане трудно поддаващо се на контрол. Разбира се, когато разглеждаме бъдещето, трябва да внимаваме какво точно разчитаме да изчезне.

— Зная, Първи говорителю — в реакцията на Гендибал имаше оттенък на сухота, който той не можа да отстрани напълно.

Първият говорител не реагира.

— Забележи червено оцветените криви линии от символи. В тях има някаква тенденция. Както изглежда, те би трябвало да се появяват случайно, доколкото всеки говорител защитава мястото си, като добавя усъвършенствания към оригиналния План на Селдън. Може би няма начин да се предвиди къде ще се направи доусъвършенстване или накъде някой конкретен говорител ще насочи интересите и способностите си, но въпреки това аз отдавна подозирам, че смесицата от Селдъново черно и говорителско червено следва някакъв строг закон, който силно зависи от времето и от почти нищо друго.

Гендибал гледаше как минават годините и черните и червените линийки образуват почти хипнотично преплитащ се мотив. Самият мотив, естествено, сам по себе си не означаваше нищо. Важни бяха символите, от които той бе съставен.

Тук-там се появяваше някое яркосиньо ручейче, набъбваше, разклоняваше се и ставаше ясно забележимо, а после се втичаше обратно в себе си и преминаваше в черно или червено.

Първият говорител каза:

— Отклоненията са в синьо — и чувството на антипатия, идващо и от двамата, изпълни пространството помежду им. — Ще ги срещаме отново и отново и накрая ще стигнем до Века на отклоненията.

Стигнаха. Човек със сигурност можеше да каже кога рушащият всичко феномен на Мулето мигновено е изпълнил Галактиката, понеже първичният радиант изведнъж се разду от разклоняващи се сини ручейчета — появяваха се повече, отколкото можеха да изчезнат — докато самата стая сякаш посиня, а линиите се удебелиха и белязаха стената с все по-ярко и ярко замърсяване. (Това бе точната дума.)

Синьото достигна апогея си, а после избледня, изтъня и се сви в едно-единствено отклонение за цял век, преди накрая да се просмуче напълно. Когато то изчезна и Планът се върна към черното и червеното, стана ясно, че тук е пипала ръката на Прийм Палвър.

Нататък, нататък…

— Това е настоящето — спокойно каза Първият говорител.

Нататък, нататък…

Всичко се сви в същински възел от плътно сплетено черно с много малко червено в него.

— Това е създаването на Втората империя — обади се отново Първият.

Той изключи първичния радиант и стаята се окъпа в естествена светлина.

Гендибал каза:

— Емоционално изживяване.

— Да — усмихна се Първият говорител, — и ти, доколкото успяваш, внимаваш да не идентифицираш емоцията. Няма значение. Нека отбележа някои неща, които ми трябват. Ще видиш, на първо място, почти пълната липса на синьото в отклоненията след Прийм Палвър — с други думи, през последните двадесет декади. Ще забележиш, че през следващите пет века няма разумна вероятност за нещо повече от петокласни отклонения. Ще забележиш също, че с усъвършенстванията на психоисторията сме започнали да съкращаваме периода за установяването на Втората империя. Както несъмнено разбираш, Хари Селдън — макар и да е бил съвършен гений — не би могъл да бъде всезнаещ. Ние сме подобрили неговата работа. Знаем за психоисторията повече, отколкото вероятно е знаел той. Селдън е приключил изчисленията си с Втората империя, а ние продължихме нататък. Наистина, ако мога да го спомена, без да засегна някого, новият Хиперплан, който подминава създаването на Втората империя, е до голяма степен мое дело и точно той ми осигури настоящия пост. Говоря ти всичко туй, за да ти спестя излишните приказки. Как можеш при това положение да се изхитриш със заключението, че Планът на Селдън е безсмислен? Той няма никакви недостатъци. Самият факт, че е оцелял след Века на отклоненията — с цялото ми уважение към Прийм Палвър — е най-доброто доказателство, че е безпогрешен. Къде е неговата слабост, млади човече, та да му лепваш етикета „безсмислен“?

Гендибал стоеше изправен, като че бе глътнал бастун.

— Прав си, Първи говорителю. Планът на Селдън няма недостатъци.

— Тогава значи оттегляш забележката си?

— Не, Първи говорителю. Това, че е лишен от недостатъци, е неговият недостатък. Безпогрешността му е фатална!

19

Първият говорител невъзмутимо следеше събеседника си. Беше се научил да контролира своето изражение и му бе забавно да наблюдава колко е тромав в това отношение Гендибал. При всяка размяна на реплики младият човек правеше всичко възможно да скрие чувствата си, но въпреки туй ги излагаше на показ.

Шандис безстрастно го заизучава. Слаб младеж, не много над средния ръст, с тънки устни и костеливи неспокойни ръце. Имаше тъмни, лишени от чувство за хумор очи, склонни да затаяват помислите му.

Първият говорител знаеше, че не е лесно този човек да бъде разубеден в твърденията си.

— Служиш си с парадокси, говорителю — рече той.

— Само изглежда, че са парадокси, Първи говорителю, понеже ние приемаме като даденост и не подлагаме на съмнение толкова много неща, свързани с Плана на Селдън.

— Тогава какъв е твоят въпрос?

— Самата основа на Плана. Всички знаем, че той няма да действа, ако неговото естество — или дори самото му съществуване — е известно на прекалено голяма част от хората, чието поведение е проектиран да предвижда.

— Струва ми се, че Хари Селдън е разбирал това. Мисля дори, че го е превърнал в една от двете фундаментални аксиоми на психоисторията.

— Той не е предвидил Мулето, Първи говорителю, и затова не би могъл да предвиди до каква степен хората от Първата фондация ще бъдат обзети от мисълта за Втората фондация, след като Мулето им е показал колко важна е тя.

— Хари Селдън… — за миг Първият говорител потръпна и млъкна.

Физическият облик на Хари Селдън бе познат на всички членове на Втората фондация. Неговите изображения — двумерни и тримерни, фотографски и холографски, на барелеф и в цял ръст, седнали и прави — се срещаха навсякъде. Но всички те го показваха в последните няколко години от живота му. Всичките бяха на стар и благ мъж с лице, набраздено от мъдростта на възрастта, символизиращо квинтесенцията на напълно узрелия гений.

Сега обаче Първият говорител си спомни, че е виждал фотография, за която се твърдеше, че е на Селдън като младеж. Никой не й обръщаше внимание, защото мисълта за един млад Селдън съдържаше едва ли не вътрешно противоречие. Ала той все пак я бе разглеждал и сега внезапно му хрумна, че Стор Гендибал прилича изключително много на младия Селдън.

Странно! Това бе от ония суеверия, които от време на време влияят на всеки човек, колкото и да е рационален. Беше се полъгал по убягващото сходство. Ако имаше фотографията пред себе си, сигурно веднага би забелязал, че сходството е илюзорно. Но защо тая глупава мисъл му бе хрумнала сега?

Той се окопити. Трепването му бе траяло само миг — мимолетно дерайлиране на мисълта — твърде кратко, за да бъде забелязано от когото и да било, освен от друг говорител. Гендибал можеше да го тълкува както си ще.

— Хари Селдън — отново и твърдо подхвана той, — добре е знаел, че има безброй много възможности, които не би могъл да предвиди, и точно по тази причина е основал Втората фондация. Ние също не сме предвидили Мулето, но когато е връхлетял върху ни, веднага сме разбрали какво представлява и сме го спрели. Ние не сме предвидили, че след това Първата фондация ще бъде обзета от мисълта за нас, но сме забелязали, когато е станало, и сме я спрели. Къде тук можеш да откриеш евентуална грешка?

— Първо на първо — рече Гендибал, — натрапчивата идея на Първата фондация относно нас самите все още не е отминала.

В почтителността, с която говореше, имаше значителен спад. Бе забелязал потрепването в гласа на Първия говорител (така реши Шандис) и го бе разтълкувал като несигурност. Това трябваше да бъде контрирано.

— Нека да предугадя — живо каза той. — В Първата фондация ще има хора, които, сравнявайки трескавите затруднения на първите почти четири века съществуване със спокойствието на последните двадесет декади, ще стигнат до заключението, че то не би могло да се случи, ако Втората фондация не се е погрижила добре за Плана — и, разбира се, ще бъдат прави да смятат така. Те ще решат, че Втората фондация може би всъщност въобще не е била унищожена — и, разбира се, пак ще са прави. Наистина ние получихме доклади, че на Терминус, планетата-столица на Първата фондация, има един млад мъж, член на тяхното правителство, който е напълно убеден в това… Забравих му името…

— Голан Тривайз — меко каза Гендибал. — Аз забелязах пръв този факт в докладите и отправих въпроса към твоя кабинет.

— О? — рече Първият говорител с преувеличена учтивост. — И как така насочи вниманието си към него?

— Един от нашите агенти на Терминус изпрати дълъг доклад за новоизбраните членове на техния Съвет — съвършено рутинна разработка — от ония, дето обикновено се изпращат и биват пренебрегвани от всички говорители. Този доклад обаче привлече погледа ми поради характеристиката на един нов съветник, Голан Тривайз. Според описанието той е необикновено самоуверен и войнствен.

— Разпознал си сроден дух, така ли?

— Съвсем не — резервирано отвърна Гендибал. — Изглежда безразсъден човек, който изпитва удоволствие да върши странни неща — дейност, която не ми подхожда. Както и да е, аз поисках задълбочено проучване. Не ми трябваше много време, за да реша, че от него би се получил отличен материал за нас, ако го бяхме вербували в по-ранна възраст.

— Може би — рече Първият говорител, — но ти знаеш, че на Терминус не вербуваме никого.

— Това ми е добре известно. Във всеки случай, дори без да е минал нашето обучение, той има необикновена интуиция. Разбира се, напълно неовладяна. Поради това не бях особено изненадан, задето е схванал факта, че Втората фондация все още съществува. Самият Тривайз обаче ми се видя достатъчно важен, за да изпратя бележка до твоя кабинет.

— И, доколкото мога да съдя по държането ти, има нещо ново?

— След като благодарение на високоразвитите си интуитивни способности е разбрал, че ние съществуваме, той го е използвал по характерния си недисциплиниран маниер и в резултат е бил изгонен от Терминус.

Първият говорител вдигна вежди.

— Ти изведнъж спря. Искаш да оценя какво значение има всичко това? Без да използвам компютъра си, правя наум груба апроксимация на Селдъновите уравнения и предполагам, че един проницателен кмет, който е способен да заподозре съществуването на Втората фондация, ще предпочете да няма под носа си някакъв недисциплиниран индивид, дето да вдигне патардия из цялата Галактика и така да обърне внимание на гореспоменатата Втора фондация за опасността. Смятам, че Бранно Бронза е решила, че за Терминус е по-безопасно Тривайз да не е на планетата.

— Тя би могла да затвори Тривайз или да нареди тихомълком да го убият.

— Както добре знаеш, уравненията не са достоверни, когато се прилагат за отделни индивиди. Те са разчетени само за човечеството като цяло. По тая причина индивидуалното поведение е непредсказуемо и е възможно да се предположи, че кметът на Терминус е човечна жена, която смята затвора, да не говорим пък за убийството, за жестокост.

Известно време Гендибал не отвърна нищо. Това мълчание бе твърде красноречиво и той го задържа точно толкова, че Първият говорител да изпита неувереност, без обаче да предизвика у него самозащитен гняв.

Пресметна времето до секунда и сетне каза:

— Моята преценка е друга. Аз мисля, че в този момент Тривайз представлява режещото острие на най-голямата заплаха за Втората фондация през цялата й история — опасност, по-голяма дори и от Мулето!

20

Гендибал беше доволен. Силата на изказването му свърши добра работа. Първият говорител не го очакваше и загуби душевното си равновесие. От тоя момент камшикът бе в ръката на Гендибал. Дори да съществуваше и най-малко колебание за това, то се разсея при следващата забележка на Шандис.

— Това има ли нещо общо с твоето убеждение, че Планът на Селдън е безсмислен?

Гендибал заложи на абсолютната увереност, като продължи с дидактичен тон, който не би позволил на Първия говорител да се окопити.

— Първи говорителю, съмнително е дали Прийм Палвър е върнал Плана към първоначалния му курс след отчайващата анормалност на Века на отклоненията. Проучи първичния радиант и ще видиш, че отклоненията не изчезват, преди да минат две десетилетия от смъртта на Палвър, и че след туй не се появяват нови. Заслугата ще да е на Първите говорители след Палвър, но и това изглежда неправдоподобно.

— Неправдоподобно? Сигурно никой от нас не може да се сравнява с Палвър, но защо пък неправдоподобно?

— Ще ми позволиш ли да ти го демонстрирам, Първи говорителю? Като използвам математическия апарат на психоисторията, аз мога ясно да покажа, че шансът отклоненията да изчезнат напълно е микроскопично малък, каквото и да предприеме Втората фондация. Естествено, ако нямаш време или желание за демонстрацията, която ще отнеме половин час пълно внимание, твое право е да не се съгласиш. Като алтернатива аз пък мога да поискам обща среща на Масата на говорителите и да го демонстрирам там. Това обаче за мен ще означава загуба на време и ненужно противопоставяне.

— Да, и евентуална загуба на престиж за мен. Демонстрирай го сега. Само че, едно предупреждение — Първият говорител правеше героични усилия да се съвземе. — Ако това, дето ще ми покажеш, е без особена стойност, няма да го забравя.

— Ако се окаже, че му липсва стойност — каза Гендибал с небрежна гордост, която направо го размаза, — незабавно ще получиш оставката ми.

Всъщност работата отне доста повече от половин час, понеже Първият говорител оспорваше математическия апарат с почти яростна настойчивост.

Гендибал навакса част от времето с ловко боравене с микрорадианта. Устройството — то можеше да локализира всяка част от огромния План холографски и не изискваше нито стена, нито конзола с размерите на бюро — бе влязло в употреба само преди десетина години и Първият говорител така и не се бе научил да го управлява. Гендибал знаеше това. И Киндор Шандис знаеше, че той го знае.

Гендибал прихвана микрорадианта с палец и започна да го управлява с другите четири пръста, служейки си с ръката така, сякаш боравеше с музикален инструмент. (Той дори бе написал малка статия за тази аналогия.)

Уравненията, които извеждаше (или намираше с уверена лекота) се движеха трескаво напред-назад, за да съпровождат неговия коментар. Ако бе нужно, използваше дефиниции, полагаше аксиоми и правеше графики — двумерни и тримерни, да не говорим за проекциите на многомерните съотношения.

Коментарът на Гендибал бе ясен и проницателен и Първият говорител напусна играта. Той бе победен и заяви:

— Не си спомням да съм виждал анализ от тоя род. Чия работа е?

— Моя собствена, Първи говорителю. Публикувал съм основния математически апарат, който се използва.

— Много проницателно, говорителю Гендибал. Такова нещо ще те вкара сред чакащите да получат моя пост, ако умра или се оттегля.

— Не съм мислил по този въпрос, Първи говорителю, но тъй като няма никакъв шанс да ми повярваш, ще откажа да го коментирам. Мислил съм и се надявам, че аз ще бъда Първи говорител, тъй като който и да поеме поста, ще трябва да действа по начин, който само аз виждам ясно.

— Да — каза Първият говорител, — неподходящата скромност може да бъде много опасна. Какъв е този начин за действие? Навярно сегашният Първи говорител също ще е в състояние да го следва. Ако съм твърде стар, за да направя творческия скок, който ти си направил, не съм толкова безсилен, та да не мога да следвам указанията ти.

Капитулацията бе елегантна и съвсем неочаквано в душата си Гендибал усети топло чувство към по-възрастния човек, тъй като проумя, че намерението на Шандис е точно такова.

— Благодаря, Първи говорителю, защото имам голяма нужда от такава помощ. Не бих могъл да очаквам, че ще убедя Масата без твоето просветено ръководство. (Любезност за любезност.) Предполагам, че от демонстрацията, която направих, си се убедил в невъзможността Векът на отклоненията да е бил коригиран само с нашите усилия, нито пък точно оттогава внезапно да секнат всички отклонения.

— Това ми е ясно — каза Първият говорител. — Ако изчисленията ти са верни, за да може Планът да се възстанови така, както се е възстановил, и да заработи толкова добре, колкото изглежда, че работи, трябваше ние да сме в състояние да предвиждаме реакциите на малки групи хора — дори на отделни индивиди — с известна степен на сигурност.

— Точно така. Доколкото математическият апарат на психоисторията обаче не позволява това, отклоненията не би трябвало да изчезнат, още повече пък да продължават да не се появяват. Значи разбираш какво имах предвид, когато преди малко казах, че недостатъкът на Плана е липсата на недостатъци.

Първият говорител рече:

— Или Планът на Селдън съдържа отклонения, или в твоите изчисления има някаква грешка. Тъй като Планът на Селдън не е показал никакви отклонения за повече от век, следва, че в твоите изчисления има някаква грешка; само че не открих никакви неправилни изводи или действия.

— Не бива — заяви Гендибал — да изключваш една трета алтернатива. Напълно възможно е Планът на Селдън да не притежава отклонения и въпреки това в моите изчисления, които показват, че това е невъзможно, да няма никаква грешка.

— Не мога да разбера такава трета алтернатива.

— Да допуснем, че Планът е контролиран чрез психоисторически метод, който е толкова усъвършенстван, че предвижда реакциите на малки групи хора — и дори на отделни индивиди — метод, който ние от Втората фондация не притежаваме. Тогава и само тогава изчисленията биха показали, че в него наистина може да няма отклонения!

За известно време (по стандартите на Втората фондация) Първият говорител не отговори. После каза:

— Такъв напредничав психоисторически метод не ми е известен, а от държанието ти съм сигурен, че и на теб също. Ако ние двамата не знаем за такъв метод, шансът някой друг говорител или която и да било група да е разработила подобна микропсихоистория — ако мога да я нарека така — и да я е запазила в тайна от останалите говорители от Масата е безкрайно малък. Съгласен ли си?

— Съгласен съм.

— Тогава или твоят анализ е погрешен, или микропсихоисторията е в ръцете на някаква група извън Втората фондация.

— Точно тъй, Първи говорителю, второто предположение трябва да е правилното.

— Можеш ли да демонстрираш доказуемостта на подобно твърдение?

— Не мога да го направя по какъвто и да е формализиран начин, но помисли: не е ли имало вече една личност, която е била в състояние да наруши Плана на Селдън, боравейки с отделни хора?

— Предполагам, че имаш предвид Мулето.

— Да, естествено.

— Мулето е могъл само да го прекъсне. Проблемът тук е, че Планът на Селдън работи прекалено добре, много по-близо до идеалното, отколкото твоите изчисления му позволяват. Ще ти потрябва Антимуле — някой, който също като Мулето е способен да надделее над Плана, но действа с противоположния мотив — не за да го прекъсне, а да го направи идеален.

— Точно тъй, Първи говорителю. Ще ми се аз да се бях сетил за този израз. Какъв е бил Мулето? Мутант. Но откъде е дошъл? Как се е появил? Никой всъщност не знае. Дали не би могло да има и други?

— Очевидно не би могло. Това, което със сигурност се знае за Мулето, е, че е бил стерилен. Оттук идва и прозвището му. Или си мислиш, че е само легенда?

— Нямам предвид потомците на Мулето. Не е ли възможно той да е отклонил се от правия път член на нещо, което всъщност е било или се е превърнало в значителна група от хора с неговите възможности — хора, които по някакви съображения не рушат Плана на Селдън, а го поддържат?

— А защо, в името на Галактиката, да го поддържат?

— А защо ние го поддържаме? Ние планираме такава Втора империя, в която да взимаме — или, по-скоро, нашите интелектуални потомци да взимат — решенията. Ако някоя друга група поддържа Плана по-ефективно дори и от нас, те не могат да ни оставят вземането на решенията. Те ще ги взимат — само че до какво ще доведе това? Не трябва ли да се опитаме да открием в какъв вид Втора империя ни наблъскват?

— И как предлагаш да го открием?

— Защо кметът на Терминус е пратил в изгнание Голан Тривайз? По този начин тя е дала възможност на една потенциално опасна личност да се движи свободно из Галактиката. Не мога да повярвам, че го е направила от хуманни мотиви. В исторически план управниците на Първата фондация винаги са действали реалистично, което обикновено означава „без никакво уважение към морала“. Един от техните герои — Салвор Хардин — даже е проповядвал против морала. Не, аз мисля, че Бранно е действала под натиска на агентите на Антимулетата, ако използвам твоя израз. Мисля, че те са вербували Тривайз и той е острието на опасността, насочена срещу нас. Смъртна опасност.

И Киндор Шандис каза:

— В името на Селдън, може би си прав. Само че как ще успеем да убедим Масата в това?

— Първи говорителю, ти подценяваш твое превъзходителство.

VI. ЗЕМЯТА

21

Тривайз бе разпален и раздразнен. Двамата с Пелорат току-що бяха приключили обяда си и седяха в малкия кът за хранене.

— Само от два дни сме в космоса, а се чувствам съвсем комфортно, макар да ми липсват свежият въздух, природата и всичко подобно — заяви Пелорат. — Странно! Като че ли никога не съм забелязвал тия неща, докато ме заобикаляха отвсякъде. Все пак с моята вафла и този твой забележителен компютър разполагам с цялата си библиотека — или поне с онова, което има значение. Сега въобще не се усещам уплашен от туй, че съм в космоса. Изумително!

Тривайз издаде неясен звук. Очите му сякаш гледаха навътре.

Пелорат внимателно продължи:

— Не смятам да ти се бъркам, Голан, но ми се струва, че не ме слушаш. Не че съм кой знае колко интересна особа — нали разбираш, винаги съм си падал малко нещо досадник. Все пак, виждаш ми се умислен по особен начин. Да няма нещо тревожно? Слушай, недей да се боиш да ми кажеш. Предполагам, че не мога да направя кой знае какво, но, скъпи приятелю, няма да изпадна в паника.

— Нещо тревожно? — Тривайз като че ли се сепна и леко се намръщи.

— Имам предвид кораба. Нали е някакъв нов модел; предполагам, може нещо да не му е наред — Пелорат си позволи да пусне лека, неуверена усмивка.

Тривайз живо поклати глава.

— Много тъпо от моя страна да те държа в такава неизвестност, Янов. Корабът е съвсем наред. Работи идеално. Проблемът е там, че търсих хиперреле.

— Аха, разбирам… Само дето не ми е ясно. Какво значи хиперреле?

— Ще ти обясня, Янов. Аз съм във връзка с Терминус. Най-малкото мога да вляза във връзка с него винаги, когато поискам, а и Терминус на свой ред може да влезе във връзка с нас. Те знаят местоположението на кораба, понеже са следили траекторията му. Даже и да не я бяха наблюдавали, щяха да ни открият, като сканират близкия космос за маса, която да извести за наличието на кораб или евентуално на метеорит. После обаче биха могли да открият енергийния десен, по който не само ще различат кораб от метеорит, но и ще разпознаят конкретния кораб, защото няма два звездолета, които да използват енергията по съвсем еднакъв начин. В известен смисъл енергийният ни десен си остава характерен, независимо какви приспособления или уреди включваме и изключваме. Разбира се, корабът може да е непознат, ала ако неговият енергиен десен е бил записан на Терминус — какъвто е нашият случай — той ще бъде идентифициран веднага, щом го открият.

— Струва ми се, Голан, че напредъкът на цивилизацията не е нищо друго освен ограничаване на възможността да се усамотиш.

— Може би си прав. Рано или късно обаче ние ще трябва да минем през хиперпространството, защото иначе ще бъдем осъдени да останем цял живот на един-два парсека от Терминус и въобще да не направим междузвездно пътуване. От друга страна, при преминаване през хиперпространството, нашият курс в обикновеното пространство се прекъсва. Просто се придвижваме от тук до там — имай предвид, че понякога дупката е стотици парсека — за един миг. Изведнъж се оказваме много далеч в посока, която е ужасно трудно, да се предвиди, и на практика повече не можем да бъдем открити.

— Разбирам. Да.

— Освен ако, естествено, те не са поставили на борда хиперреле. То изпраща сигнал през хиперпространството — сигнал, характерен за този кораб — и властниците на Терминус ще знаят къде сме по всяко време. Това е отговорът на твоя въпрос. Не бихме могли да се скрием никъде в Галактиката и никаква комбинация от скокове през хиперпространството не може да ни помогне да избягаме от техните уреди.

— Ама, Голан — меко рече Пелорат, — та ние не искаме ли Фондацията да ни защищава?

— Искаме, Янов, но само когато ние помолим за това. Нали ти каза, че развитието на цивилизацията означавало непрекъснато ограничаване на възможността да се усамотиш. Е, аз не искам да съм чак толкова напредничав. Искам да притежавам свободата да се движа, където си пожелая, без да ме открият — освен ако имам нужда от защита. Така че бих се почувствал по-добре, ама много по-добре, ако на борда липсва хиперреле.

— Да не си открил някое, Голан?

— Не, не съм. Ако бях открил, може би някак си щях да успея да го повредя.

— А ще познаеш ли, че е хиперреле, ако го видиш?

— Това е една от спънките. Може би няма да мога да го разпозная. Знам как горе-долу изглежда едно хиперреле, а също и разни начини за откриване на подозрителен предмет — но този кораб е последен модел и е проектиран за специални задачи. Хиперрелето може да е така вградено в конструкцията му, че да не се забелязват никакви следи.

— Сигурно няма хиперреле и затова не си го намерил.

— Не бих се осмелил да предположа това, а пък не ми се ще да правя скок, докато не го разбера.

Пелорат придоби просветен вид.

— Значи затуй просто се влачим из космоса. Чудех се защо още не сме скочили. Нали разбираш, чувал съм за скоковете. Наистина бях малко поизнервен — питах се кога ще ми наредиш да се увържа с колани или да взема някое хапче, или нещо подобно.

Тривайз успя да изцеди една усмивка.

— Няма защо да си напрегнат. Това не са древните времена. На такъв кораб просто оставяш компютърът да свърши цялата работа. Даваш му инструкции, а той прави останалото. Изобщо няма да разбереш, че нещо е станало, само дето пространството изведнъж ще промени вида си. Ако някога си гледал прожекция на диапозитиви, знаеш какво се получава, когато вместо един диапозитив внезапно се появи някой друг. Скокът изглежда горе-долу по този начин.

— Бре! Човек не усеща нищо? Странно! Вижда ми се малко разочароващо.

— Аз никога не съм усещал нищо, а корабите, на които съм летял, не бяха тъй съвършени като нашето бебче. Само че не заради хиперрелето не сме скочили още. Трябва да се отдалечим малко повече от Терминус, а също и от слънцето. Колкото по-далеч си от който и да е масивен обект, толкова по-лесно е да контролираш скока и да излезеш отново в пространство с желаните координати. При опасност можеш да рискуваш да скочиш, когато си само на двеста километра от повърхността на някоя планета, и просто да се надяваш всичко да свърши благополучно. Тъй като в Галактиката безопасният обем е много по-голям от опасния, логично е да разчиташ, че ще успееш. Обаче винаги остава възможността случайни фактори да те накарат да се озовеш на няколко милиона километра от някоя голяма звезда или пък вътре в ядрото на Галактиката — и да се изпържиш, преди да успееш да мигнеш. Колкото по-далеч си от голяма маса, толкова по-слаби са тези фактори и по-малко вероятно е да се случи някакво нещастие.

— В такъв случай ти препоръчвам да си предпазлив. Не сме се скъсали от бързане.

— Точно тъй. Особено след като ще ми е ужасно приятно да намеря хиперрелето, преди да скочим. Или пък да открия начин да се самоубедя, че хиперреле няма.

Тривайз като че ли пак се вглъби в самотната си концентрация и Пелорат попита, като повиши леко глас, за да преодолее бариерата на неговата отнесеност:

— Колко още ни остава?

— Какво?

— Искам да кажа, кога щеше да направиш скока, ако хиперрелето не те тревожеше, скъпи друже?

— При сегашната ни скорост и траектория бих го сторил на четвъртия ден от излитането. Ще изчисля точното време на компютъра.

— Е, значи имаш още два дни за търсене. Може ли да предложа нещо?

— Давай.

— В моята работа — тя, разбира се, е съвсем различна от твоята, но вероятно не е изключено обобщение — винаги се е оказвало, че ако задълбаеш прекалено силно върху някой проблем, сам си отрязваш възможността за победа. Защо просто не се отпуснеш и не си поговорим за нещо друго. Неосъзнаващият проблема мозък, който няма да се мъчи от тежестта на концентрираното мислене, може да реши задачата и без твоето участие.

За миг Тривайз изглеждаше ядосан, но после се разсмя.

— Защо пък не? Кажи, професоре, какво толкова те заинтересува в Земята? От какво се породи тая странна идея за единствената планета, от която сме тръгнали всички ние?

— Ах! — Пелорат кимна и се зарея в спомени. — Доста отдавна беше. Преди повече от тридесет години. Когато влязох в колежа, възнамерявах да стана биолог. Интересувах се най-вече от вариациите на видовете на различните светове. Вариациите, както знаеш — е, може и да не знаеш, така че не се сърди, ако го чуеш пак — са много малки. Всички форми на живот из цялата Галактика — или поне тия, с които досега сме се сблъсквали — имат общ химически състав на водна основа — протеини и нуклеинови киселини.

Тривайз рече:

— Аз завърших военен колеж, където се наблягаше на нуклеониката и гравитиката, но не съм съвсем тесен специалист. Знам нещичко за химическата природа на живота. Учили са ме, че водата, протеините и нуклеиновите киселини са единствената му възможна основа.

— Струва ми се, че това е произволно заключение. Коректно е да се каже, че досега не е била открита никаква друга форма на живот и да спреш дотук. Има обаче нещо по-изненадващо. Ендемитните видове, тоест онези, които се намират само на една-единствена планета и никъде другаде, са едва няколко на брой. Повечето, включително Homo sapiens, са разпространени на всички или на мнозинството от населените светове в Галактиката и са в близко родство в биохимично, физиологично иморфологично отношение. От друга страна, по характерните си особености ендемитните видове силно се различават както от широко разпространените, така и един от друг.

— Е, какво от това?

— Заключението е, че един свят в Галактиката — един свят — се различава от останалите. Живот се е развил на десетки милиони планети — никой не знае точно на колко. Това е бил прост, рядък, слабо изявен живот — труден за поддържане и още по-труден за разпространение. На един свят, само на един животът се е разклонил в милиони видове — несъмнено милиони — някои от които са много специализирани, високоорганизирани, склонни към размножаване и експанзия, и сред тях сме ние. Били сме достатъчно интелигентни да създадем цивилизация, да разработим хиперпространствения полет и да колонизираме Галактиката; разпространявайки се из нея, сме взели със себе си множество други форми на живот — свързани една с друга и с нас самите.

— Ако се замислиш — каза Тривайз с известно безразличие, — това май отговаря на здравия разум. Имам предвид, че се намираме в една обитавана от човеци Галактика. Допуснем ли, че всичко е започнало на един-единствен свят, той би трябвало да се различава от другите. Защо пък не? Шансовете животът да се развие толкова бурно трябва наистина да са много малки — може би едно на сто милиона — така че най-вероятно е това да се е случило на един самопораждащ живота свят от сто милиона възможни. Трябва да е бил само един.

— Обаче какво е направило този свят така различен от другите? — възбудено попита Пелорат. — Какви условия са го превърнали в уникален?

— Може би е въпрос на чиста случайност. В края на краищата хората и формите на живот, които те са носели със себе си, сега съществуват на десетки милиони планети, така че всички би трябвало да са достатъчно добри.

— Не! След като веднъж човешкият вид е еволюирал, след като е развил техниката, след като е укрепнал в трудната борба за оцеляване, той би могъл да се пригоди да живее на всеки свят, който е поне малко гостоприемен — например на Терминус. Само че можеш ли да си представиш интелигентен живот да се развие на Терминус? Когато по времето на енциклопедистите тази планета за пръв път е била населена от хора, най-висшата форма на растителен живот, която тя е произвеждала, била някаква мъхоподобна растителност по скалите; най-висшата животинска форма на живот пък са били малки коралоподобни създания в океана и насекомоподобни летящи организми на сушата. Ние направо сме ги затрили и сме населили водата и сушата с риби, зайци, кози, трева, зърнени култури, дървета и така нататък. От тукашните видове не е останало нищо, като се изключи онова, дето сега живее в зоологическите градини и аквариумите.

— Хмм — изсумтя Тривайз.

Пелорат го гледа втренчено цяла минута, сетне въздъхна и каза:

— Всъщност това не те интересува, нали? Удивително! Някак си не мога да намеря някой, дето да се интересува. Мисля, че грешката е моя. Не успявам да го направя да изглежда интересно, въпреки че мен самия ме вълнува толкова много.

— То си е интересно — рече Тривайз. — Само че… какво от това?

— Не ти ли идва на ум, че може да представлява научен интерес да изучаваш света, дал живот на единствено процъфтяващия характерен екологичен баланс, който някога Галактиката е виждала?

— Може би, ако си биолог… Аз обаче не съм. Ще трябва да ме извиниш.

— Разбира се, скъпи приятелю. Работата е там, че никога не съм виждал и биолози, които да се заинтересуват. Казах ти, че първата ми специалност беше биологията. Повдигнах въпроса пред моя професор — н той не се заинтересува. Каза ми да се насоча към някакъв практически проблем. Това толкова ме отврати, че вместо с биология се заех с история — тя поне още от пуберитетските години си ми беше хоби — и изследвах „въпроса за произхода“ от този ъгъл.

— Ако не друго — рече Тривайз, — дал ти е занимание за цял живот, така че би трябвало да си доволен, задето преподавателят ти е бил толкова непросветен.

— Да, предполагам, че човек може да разглежда проблема и от подобна страна. А и като занимание е много интересно и никога не ми е досадило. Само че наистина би ми се искало ти да се заинтересуваш. Ненавиждам усещането, че винаги ще приказвам на себе си.

Тривайз отметна глава назад и гръмогласно се разсмя.

На спокойното лице на Пелорат се изписа сянка от обида.

— Защо ми се смееш?

— Не на теб, Янов — отвърна Тривайз. — Смеех се на собствената си глупост. Ако става въпрос за теб, аз съм ти изключително благодарен. Знаеш ли, ти беше съвършено прав.

— Да повдигна въпроса за важността на произхода на човечеството?

— Не, не… Всъщност и за това… Но аз имах предвид, че беше съвършено прав да ме посъветваш да престана да мисля съзнателно по моя проблем и да си насоча ума някъде другаде. Свърши работа. Докато говореше за начина, по който се е развил животът, най-накрая ми хрумна как да открия хиперрелето — ако то, естествено, съществува.

— А-а, туй ли?

— Да! В момента това е моята мономания. Аз търсех проклетото хиперреле, сякаш се намирам на някоя стара тренировъчна гемия, и проучвах всяка част от кораба на око, дирейки нещо, дето да се различава от останалото. Бях забравил, че този кораб е крайният продукт на хилядолетна техническа еволюция. Разбираш ли?

— Не, Голан.

— На борда имаме компютър. Как можах да го пропусна?

Махна с ръка и влезе в стаята си, като даде знак на Пелорат да тръгне след него.

— Трябва само да се опитам да вляза във връзка — рече той и сложи ръце върху контактната повърхност на компютъра.

Ставаше въпрос да опита да се свърже с Терминус, който сега беше на няколко хиляди километра.

„Свържи се! Говори!“ Сякаш някакви нервни окончания прераснаха и се протегнаха назад с удивителна скорост — скоростта на светлината, естествено — за да установят връзката.

Тривайз почувства, че докосва — не точно докосва, а усеща — е, не че усеща, а… няма значение, думи за това не съществуваха.

Той съзнаваше, че Терминус му е под ръка и макар разстоянието помежду им да се увеличаваше с около двадесет километра в секунда, връзката бе стабилна, като че ли планетата и корабът бяха неподвижни и само на няколко метра един от друг.

Не каза нищо и прекъсна връзката. Просто изпробваше принципа за свързване.

Някъде натам, на осем парсека, беше Анакреон, най-близката голяма планета — по галактическите стандарти почти в съседния двор. За да изпрати съобщение чрез същата притежаваща скоростта на светлината система, която току-що бе сработила при връзката с Терминус — и да получи оттам отговор — щяха да му потрябват петдесет и две години.

„Свържи се с Анакреон!“ Мисли за Анакреон! Мисли толкова ясно, колкото можеш. Знаеш къде се намира спрямо Терминус и спрямо галактическото ядро; изучавал си неговата планетография и история; решавал си военни проблеми, в които е трябвало наново да се завземе тази планета (в невъзможния днес случай — ако тя бъде завладяна от някой враг).

Космосе! Та ти си бил на Анакреон.

Представи си го! Представи си го! Ще почувстваш, че си на него чрез хиперрелето.

Нищо! Нервните му окончания потръпнаха и застинаха в нищото.

Тривайз се успокои.

— Янов, на борда на „Далечната звезда“ няма хиперреле. Сигурен съм. И ако не бях последвал твоето предложение, кой знае колко време щях да загубя, за да стигна до този извод.

По лицето на Пелорат не мръдна никакъв мускул, но то явно грейна.

— Много съм доволен, че съм ти бил в помощ. Това означава ли, че ще скочим?

— Не, за да сме сигурни, ще изчакаме още два дена. Нали помниш, трябва да се махнем по-надалеч от голяма маса. В обичайния случай, като се вземе предвид, че съм с нов и неизпробван кораб, дето изобщо не го познавам, вероятно биха ми трябвали два дни да изчисля точния начин на действие — по-специално правилната хипертяга за първия скок. Аз обаче имам усещането, че компютърът ще свърши всичко.

— Охо! Струва ми се, че ни чакат доста досадни два дни.

— Досадни? — Тривайз широко се усмихна. — Нищо подобно! Аз и ти, Янов, ще си поговорим за Земята.

— Наистина ли? — попита Пелорат. — Опитваш се да доставиш удоволствие на стария човек? Много мило от твоя страна. Наистина много мило.

— Глупости! На себе си се опитвам да доставя удоволствие. Янов, ти спечели. От туй, което ми каза осъзнах, че Земята е най-важният обект във Вселената.

22

Мисълта сигурно бе хрумнала на Тривайз, докато Пелорат развиваше разсъжденията си за Земята. Това, че не реагира веднага, бе единствено защото в мозъка му ехтеше проблемът за хиперрелето. В мига, в който този проблем изчезна, той си спомни.

Вероятно най-често повтаряното изявление на Хари Селдън бе неговата забележка, че Втората фондация била „на другия край на Галактиката“ спрямо Терминус. Селдън даже бе назовал мястото — Звездокрай.

Това влизаше в описанието на Гаал Дорник за деня на разглеждането на делото пред имперския съд. „Другият край на Галактиката“ — такива бяха думите, казани от Селдън на Дорник, и оттогава нататък значението им бе непрекъснато оспорвано.

Какво свързваше единия край на Галактиката с „другия край“? Права линия, спирала, окръжност… какво?

И ето ти проблясък — на Тривайз изведнъж му стана ясно, че на картата на Галактиката не би трябвало и не би могло да се начертае нито права, нито крива. Работата бе далеч по-фина.

Беше абсолютно ясно, че единият край на Галактиката е Терминус. Той бе на края на Галактиката, да — на нашия край, края на Фондацията — и това придаваше на думата „край“ буквално значение. По времето обаче, когато Селдън бе казал това, Терминус беше и най-новият свят в Галактиката — свят, който тепърва щеше да бъде основан, който в момента все още не съществуваше.

Кой би бил тогава другият край на Галактиката? Краят на другата Фондация? Или… най-старият свят в Галактиката? Според аргументите, изложени от Пелорат, който не съзнаваше какво всъщност казва, това би могла да е само Земята. Втората фондация спокойно можеше да бъде на Земята.

А Селдън бе заявил, че другият край на Галактиката е „Звездокрай“. Кой можеше да твърди, че не се е изразил метафорично? Я да проследим историята на човечеството, както правеше Пелорат, и да прекараме по една линия от всяка планетна система, от всяка звезда, осветяваща някой обитаван свят, към друга планетна система, друга звезда, от която са пристигнали първите заселници, докато накрая линиите не се върнат обратно на планетата, откъдето е произлязло човечеството. Значи звездата, дето осветява Земята, е „Звездокрай“.

Тривайз се усмихна и каза почти с нежност:

— Разкажи ми още нещо за Земята, Янов.

Пелорат поклати глава.

— Вече наистина ти разказах всичко. Повече ще разберем на Трантор.

— Няма да разберем, Янов. Там няма да намерим нищо — рече Тривайз. — Защо ли? Защото не отиваме на Трантор. Аз управлявам този кораб и те уверявам, че няма да идем там.

Ченето на Пелорат увисна. За миг той сякаш не можеше да си поеме въздух, а след туй мрачно изрече:

— О, мой скъпи приятелю!

— Стига, Янов — каза Тривайз. — Престани да ме гледаш така. Отиваме да търсим Земята.

— Но само на Трантор ние…

— Не, не само там. Трантор е просто някакво място, където можеш да гледаш изтъркани филми и прашни документи, докато сам не се изтъркаш и прашасаш.

— Аз от десетилетия си мечтаех…

— Мечтаел си да намериш Земята.

— Но само на…

Тривайз стана, наклони се напред, хвана провисналата туника на Пелорат и рече:

— Не повтаряй това, професоре. Не го повтаряй. Когато за пръв път ми каза, че тръгваме да търсим Земята, още преди да се качим на тоя кораб, ти твърдеше, че положително ще я намерим, понеже — цитирам твоите думи — „Имам на ум една отлична възможност.“ Сега повече изобщо не желая да чувам да произнасяш „Трантор“. Просто искам да ми разкажеш за тая отлична възможност.

— Но тя трябва да бъде потвърдена. Засега това е само мисъл, надежда, смътно предположение.

— Чудесно! Кажи ми го!

— Ти не разбираш. Просто не разбираш. В тази област никой друг освен мен не е правил проучвания. Няма нищо историческо, нищо твърдо, нищо реално. Хората говорят за Земята, сякаш тя е факт, а също и сякаш е легенда. Има милион противоречиви истории…

— Добре де, в какво се състояха твоите проучвания?

— Трябваше да събера всички разкази, всички отломки от предполагаемата истина, всички легенди, всички мъгляви митове. Дори фантастиката. Всичко, което включва името на Земята или идеята за изначалната планета. Повече от тридесет години събирам всичко онова, което мога да открия, от всяка планета в Галактиката. Ако сега само можех да получа нещо по-достоверно от Галактическата библиотека на… Но ти не искаш да произнасям думата.

— Правилно. Не я споменавай. По-добре ми кажи кое от тия неща е привлякло вниманието ти и какви са ти основанията да мислиш, че точно то трябва да е вярното.

Пелорат поклати глава.

— Голан, да ме прощаваш, но ти говориш като войник или като политик. Историята не работи по този начин.

Тривайз пое дълбоко въздух и успя да се овладее.

— Кажи ми как работи, Янов. Имаме два дена. Образовай ме.

— Човек не бива да се довери само на един мит или дори само на една група митове. Наложи ми се да събера всички, да ги анализирам, да ги подредя, да измисля символи, представящи различните аспекти от съдържанието им — разкази за невъзможен климат, астрономични детайли на планетни системи в сравнение с действително съществуващите, местонахождение на произхода на герои, за които изрично е казано, че не са местни, и буквално стотици други позиции. Няма смисъл да изреждам целия списък. И два дни не биха ни стигнали. Казвам ти, на мен това ми е коствало повече от тридесет години. После разработих компютърна програма, която претърси всички тия митове за общи компоненти и открих трансформация, способна да елиминира съвсем невъзможните неща. Постепенно разработих модел, представящ как би трябвало да изглежда Земята. В края на краищата, щом всички хора произлизат от една-единствена планета, тази единствена планета трябва да бъде единственият общ факт за митовете около произхода и приказките за герои… Е, искаш ли да навляза в математически подробности?

— Не и в момента — кимна Тривайз, — благодаря ти. Откъде знаеш, че математическият апарат няма да те подведе? Сега със сигурност е известно, че Терминус е бил основан само преди пет века и първите човешки същества, пристигнали като колонисти от Трантор, са били подбрани от дузини — ако не и от стотици — други светове. Обаче някой, който не го знае, би могъл да предположи, че Хари Селдън и Салвор Хардин, а те и двамата не са родени на Терминус, са дошли от Земята и че Трантор всъщност е име, обозначаващо Земята. Естествено, ако потърси Трантор такъв, какъвто е описван по времето на Селдън — като свят, чиято суша е изцяло покрита с метал — той няма да го намери и може да го сметне за невероятна измислица.

Пелорат изглеждаше доволен.

— Скъпи ми приятелю, оттеглям по-раншната си забележка за войниците и политиците. Ти имаш забележителна интуиция. Разбира се, трябваше да създам контролни механизми. Измислих стотина фалшификата, базиращи се на изкривяване на истинската история и имитиращи митовете от събирания от мен тип, а после се опитах да вградя моите измишльотини в модела. Едно от хрумванията ми дори се основаваше на ранната история на Терминус. Компютърът ги отхвърли всичките. Е, това би могло да означава, че просто ми липсва талант да измисля нещо правдоподобно, но се постарах да дам най-доброто от себе си.

— Сигурен съм, че си се постарал, Янов. А какво ти каза твоят модел за Земята?

— Много неща с различна степен на достоверност. Един вид кратко описание. Около 90 процента от населените планети в Галактиката, например, имат период на завъртане между двадесет и два и двадесет и шест стандартни галактически часа. Тогава…

Тривайз го прекъсна:

— Надявам се, че не си обърнал особено внимание на това, Янов. Тук няма никаква мистерия. За да бъде обитаема една планета, не трябва да искаш тя да се върти тъй бързо, че въздушната циркулация да предизвиква непоносимо бурни ветрове, или пък тъй бавно, че да се получат крайности в температурните отклонения. Всички знаят, че подборът се прави от само себе си. Хората предпочитат да живеят на планети с подходящи характеристики, а после, когато излезе, че всички обитаеми планети имат сходни характеристики, някой казва: „Какво удивително съвпадение.“ Но в това няма нищо удивително и дори не е и съвпадение.

— По принцип — спокойно рече Пелорат, — в социалната наука това е добре познат феномен. Струва ми се, че го има и във физиката, но аз не съм физик, та не съм сигурен. Във всеки случай, нарича се „антропичен принцип“. Наблюдателят влияе на събитията, които наблюдава, със самия факт, че ги наблюдава или че се намира там, за да ги наблюдава. Въпросът обаче е: къде е планетата, която е послужила като модел? Коя планета се завърта точно за един стандартен галактически ден от двадесет и четири стандартни галактически часа?

Тривайз се позамисли и издаде напред долната си устна.

— Мислиш, че трябва да е Земята? Галактическите стандарти могат да се базират на местните характеристики на който и да е свят, нали така?

— Малко вероятно. Хората не действат по този начин. Двадесет хиляди години Трантор е бил столица на Галактиката — най-населеният свят в продължение на двеста века — и въпреки това не е наложил ротационния си период от 1,08 стандартни галактически дни. Ротационният период на Терминус е 0,91 СГД и ние не го налагаме на планетите, зависими от нас. Всяка използва свои собствени изчисления по собствената си система за местния планетен ден, а за нуждите от междупланетно значение изчислява и преизчислява — чрез компютри — разликите между МПД и СГД. Стандартният галактически ден трябва да е дошъл от Земята!

— Защо да трябва?

— Първо, Земята някога е била единственият населен свят, така че е естествено нейният ден и нейната година да станат стандартни и е твърде вероятно поради социалната инерция да са си останали стандартни и с населяването на други светове. Освен това моделът, който получих, беше на такава Земя, която се завърта около оста си точно за двадесет и четири часа и обикаля около своето слънце точно за една стандартна галактическа година.

— Това не може ли да е съвпадение?

Пелорат се разсмя.

— Сега ти си този, който говори за съвпадения. Би ли се обзаложил, че нещо такова може да бъде съвпадение?

— Добре, добре — промърмори Тривайз.

— Всъщност има и друго. Съществува една архаична мярка за време, наречена месец…

— Чувал съм за нея.

— Тя очевидно отговаря на периода, за който спътникът на Земята обикаля около нея. Обаче…

— Да?

— Ами един направо изумителен фактор на модела е, че спътникът, дето току-що го споменах, е огромен — повече от една четвърт от диаметъра на самата Земя.

— Никога не съм чувал за такова нещо, Янов. В Галактиката няма населена планета с такъв спътник.

— Но това е добре — оживи се Пелорат. — Ако Земята е свят, уникален в произвеждането на разнообразни видове и еволюцията на разума, тогава ще искаме тя да притежава и някаква физическа уникалност.

— Какво общо би могъл да има големият спътник с разнообразните видове, разума и всичко останало?

— Е, сега уцели точно в целта. Просто не знам. Само че си струва да се проучи, нали?

Тривайз се изправи на крака и скръсти ръце на гърдите си.

— Добре, къде е тогава проблемът? Прегледай статистиките на населените планети и открий една, чиито периоди на завъртане и обиколка да са точно един стандартен галактически ден и съответно една стандартна галактическа година. И ако тя има и гигантски спътник, значи си намерил каквото търсиш. От изявлението ти, че имаш предвид „една отлична възможност“, допускам че си сторил точно туй и вече разполагаш с твоя свят.

Пелорат придоби объркан вид.

— Виж, не стана точно така. Прегледах статистиките или по-скоро астрономическият факултет го направи и… добре де, да го кажа направо, такъв свят няма.

Тривайз рязко седна.

— Но това означава, че всичките ти аргументи са се сгромолясали.

— Според мен не напълно.

— Какво искаш да кажеш с това „не напълно“? Получил си модел с всевъзможни подробни описания и не можеш да откриеш нищо, което да му съответства. Значи твоят модел е безполезен. Трябва да започнеш отначало.

— Не. Това просто означава, че статистиките за обитаемите планети са непълни. В края на краищата, те са десетки милиони и някои от тях са много слабо известни. Например за близо половината светове няма точни данни за населението. За около шестстотин и четиридесет хиляди населени планети няма никаква друга информация освен имената и местоположението им. Някои галактографи са изчислили, че може би съществуват десетина хиляди населени планети, които изобщо не са в списъка. Предполага се, че самите светове предпочитат да е така. По тоя начин по времето на Империята биха могли да избегнат облагането с данъци.

— А също и в следващите векове — саркастично каза Тривайз. — Това ще им помогне да служат като пиратски бази, което в някои случаи би могло да се окаже по-доходоносно от обикновената търговия.

— Виж, за туй не знам — със съмнение сподели Пелорат.

— Както и да е — продължи опонентът му, — струва ми се, че Земята трябва да е в списъка на населените планети, независимо дали й се иска. По определение тя е най-старата от тях, така че в първите векове от галактическата цивилизация просто е нямало как да я пропуснат. А щом веднъж е влязла в списъка, ще си остане там. В това отношение със сигурност можем да разчитаме на социалната инерция.

Пелорат се поколеба и придоби още по-объркан израз.

— Всъщност в списъка… в списъка на населените планети има една, наречена Земя. Тривайз се опули.

— Останах с впечатлението, че преди малко ти ми каза обратното.

— Като Земя я няма. Има обаче планета, наречена Гея.

— Тя пък какво общо има? Гийя?

— Г-Е-Я. Означава „Земя“.

— Защо тази дума ще означава Земя, Янов, а не нещо друго? За мен името е безсмислено.

Обикновено безизразното лице на Пелорат сега насмалко не се сгърчи от вълнение.

— Не съм сигурен, че ще повярваш… Ако карам по моя анализ на митовете, на Земята е имало няколко различни, взаимно неразбираеми езика.

— Какво?

— Така е. В края на краищата, в Галактиката се говори по хиляди различни начини…

— В Галактиката положително има различия в диалектите, но те не са взаимно неразбираеми. И дори да е трудно да разбереш някои от тях, все пак всички говорим стандартен галактически език.

— Да, но има и непрестанни междузвездни пътувания. Ами ако някой свят бъде изолиран за дълго време?

— Но ти говориш за Земята. Една-едничка планета. Къде остава изолацията?

— Не забравяй, че Земята е първоначалната планета и че някога човечеството там е било толкова примитивно, колкото дори не можем да си представим. Без междузвездни пътувания, без компютри, без никаква техника, развило се от предци, които не са били човеци.

— Че това е ужасно нелепо.

При тия думи Пелорат разочаровано овеси глава.

— Може би няма смисъл да го обсъждаме, стари друже. Така и не успях да убедя никого. Сигурно аз съм си виновен.

Тривайз моментално съжали за думите си.

— Янов, извинявай. Казах го, без да мисля. В края на краищата, има възгледи, с които не съм привикнал. Ти си развивал теориите си тридесет години, а аз ги чувам за пръв път и всичките наведнъж. Трябва да проявиш малко снизходителност. Слушай, ще си представя, че на Земята има примитивни хора, които говорят два съвършено различни, взаимно неразбираеми езика…

— Може би не два, а половин дузина — плахо рече Пелорат. — Земята е била разделена на няколко големи масива суша и отначало между тях едва ли е имало някакви комуникации. Обитателите на всяка отделна земна маса трябва да са развили свой собствен език.

С подобаваща сериозност Тривайз каза:

— И на всяка от тези земни маси, след като са разбрали за съществуването на останалите, са спорили по „въпроса за произхода“ и са се чудели къде точно хората за пръв път са еволюирали от другите животни.

— Спокойно биха могли, Голан. За тях това ще е съвсем естествен манталитет.

— И на един от тия езици Гея означава Земя. А самата дума „Земя“ произлиза от друг от тия езици.

— Да, да.

— И въпреки че галактическият стандартен език е езикът, дето произлиза от онзи език, на който „Земя“ означава „Земя“, по някаква причина хората от Земята са наричали планетата си Гея, както е било на друг от езиците им.

— Точно така! Наистина схващаш бързо, Голан.

— Само дето ми се струва, че няма защо да се прави сензация от това. Ако Гея наистина е Земята въпреки разликата в имената, тогава според предишния ти аргумент тя би трябвало да има периодика завъртане, равен точно на един галактически ден, период на обиколка точно една галактическа година и гигантски спътник, който се завърта около нея точно за един месец.

— Да, така би трябвало да е.

— Добре де, тя отговаря ли на тези условия, или не?

— Наистина не мога да ти кажа. Информацията я няма в таблиците.

— Ами? Добре, Янов, тогава да идем ли до Гея, за да измерим периодите й и да погледаме нейния спътник?

— Бих искал, Голан — поколеба се Пелорат. — Белята е, че и точното местоположение не е дадено.

— Искаш да кажеш, че разполагаш само с името и с нищо друго и че това е твоята отлична възможност?

— Нали тъкмо затуй искам да посетя Галактическата библиотека!

— Почакай. Ти каза, че таблиците не дават точното местоположение. Дават ли изобщо някаква информация за него?

— Води се, че е в сектор Сейшел… и отстрани има въпросителна.

— Добре тогава. Янов, не унивай. Ще идем в сектор Сейшел и все някак си ще намерим Гея!

VII. ФЕРМЕРЪТ

23

Стор Гендибал тичаше по черния път край Университета. За хората от Втората фондация не бе обичайно да навлизат във фермерския свят на Трантор. Естествено, можеха да го правят, ала и когато го стореха, не рискуваха нито да идат далеч, нито да останат за дълго.

Гендибал беше изключение и по едно време се чудеше защо е така. Чуденето означаваше да изследва собствения си ум — нещо, към което говорителите бяха особено насърчавани. Умовете им бяха едновременно техни оръжия и тяхна цел и те трябваше да поддържат и нападателните, и отбранителните си умения на висота.

За свое собствено задоволство Гендибал бе решил, че единствената причина да се различава от другите е, че идва от планета, която е хем по-студена, хем по-масивна от средностатистическия обитаем свят. Когато го заведоха на Трантор още като момче (чрез подмолно хвърляните из цялата Галактика мрежи на търсещите таланти агенти на Втората фондация), той се озова в по-леко гравитационно поле и в приятно мек климат. Съвсем естествено бе да се наслаждава на пребиваването си на открито повече, отколкото другите.

През първите прекарани на Трантор години започна да съзнава, че е хилав и недорасъл, и се уплаши, че ако се отпусне в комфорта на този благ свят, наистина ще стане слабак. Затова започна поредица от упражнения за самоусъвършенстване, които макар да не промениха много външния му вид, го направиха жилав и с добра издръжливост. Тези дълги разходки и джогингът бяха част от режима му, макар че някои от Масата на говорителите мърмореха против тях. Гендибал не обръщаше особено внимание на дрънканиците им.

Той продължаваше да прави каквото си иска, въпреки факта, че бе първият от своя род. Всички други край Масата бяха второ и трето поколение тук — бащите и дедите им също са били от Втората фондация. А като добавка бяха и по-стари от него. Тогава какво друго да очаква освен мърморене?

По стара традиция всички умове на Масата на говорителите бяха отворени (предполагаше се, че изцяло, макар рядко да се срещаше говорител, който да не поддържа някъде някакво ъгълче, в което да се усамотява — разбира се, в крайна сметка неефективно) и Гендибал знаеше, че другите изпитват завист към него. Знаеха го и те; също както Гендибал разбираше, че манталитетът му е изграден върху отбранителна, свръхкомпенсираща амбиция.

Освен това (мислите му се върнаха към причините за неговото рисковано нахлуване в хинтерланда) той бе прекарал детството си в един цялостен свят — широк и просторен, с величествена и разнообразна природа — в плодородна долина, заобиколена от най-красивите според него планински масиви в Галактиката. Посред мрачната зима на този свят те наистина бяха невероятни. Помнеше бившата си планета и прелестите на тъй далечното сега детство и често бленуваше за тях. Как би могъл да се затвори сред няколкото дузини квадратни мили древна архитектура?

Докато бавничко тичаше, Гендибал се озърташе презрително наоколо. Трантор бе мек и приятен, но не и красив. Макар да бе фермерски свят, планетата не беше плодородна.

Тя и никога не е била. Може би това, не по-малко от всички други фактори, беше допринесло Трантор да се превърне в административен център първо на един голям междупланетарен съюз, а след това и на Галактическата империя. Нямаше кой знае какъв подтик да стане нещо друго. Не бе прекалено добър за каквото и да било. След Великия грабеж онова, което продължаваше да поддържа Трантор, бе огромното количество метал. Той всъщност представляваше гигантска мина, снабдяваща петдесетина свята с евтина легирана стомана, алуминий, титан, мед, магнезий; връщайки по този начин насъбраното в продължение на хилядолетия и изразходвайки запасите си стотици пъти по-бързо, отколкото ги бе натрупвал.

Все още имаше огромни залежи от метал, но те бяха под земята и по-трудно достъпни. Демските фермери (те никога не се наричаха транторианци — дума, смятана за лошо предзнаменование и поради това членовете на Втората фондация я бяха запазили за себе си) все по-малко желаеха да се занимават с миньорство. Несъмнено въпрос на суеверие.

Много глупаво от тяхна страна. Бе напълно възможно металът, останал под повърхността, да отравя почвата и допълнително да намалява нейната плодородност. От друга страна обаче, хората бяха разпръснати по планетата и земята успяваше да ги изхрани. А и винаги имаше известни продажби на метал.

Погледът на Гендибал блуждаеше по плоския хоризонт. В геоложко отношение Трантор бе жив, както бяха живи почти всички населени планети, но от последния голям период на планинообразуване бяха минали поне стотина милиона години. Съществуващите възвишения бяха ерозирали до меки хълмове. Всъщност по време на периода на голямото обковаване с метал много от тях бяха сравнени със земята.

На юг, невидим за очите, бе брегът на залива Кепитъл, а зад него се намираше Източният океан. И двата бяха възстановени след разкъсването на подземните цистерни. На север се издигаха кулите на Галактическия университет, които засенчваха относително плоската, но пък широка Библиотека, по-голямата част от която бе под земята, а още по на север бяха останките на Имперския дворец.

Навсякъде около него имаше ферми, сред които тук-там се срещаше по някоя друга постройка. Той минаваше покрай стада от говеда, кози, пилета — всевъзможни одомашнени животни, каквито имаше във всяка транторианска ферма. Никое от тях не му обръщаше внимание.

Гендибал безстрастно си помисли, че навсякъде в Галактиката, на който и да е от безбройните населени светове, щеше да срещне същите тези животни и че няма да има и две планети, на които те да са напълно еднакви. Спомни си козите у дома и своята собствена питомна женска, която някога бе доил. Онези кози бяха далеч по-големи и по-буйни от малките и сякаш философски настроени същества, донесени на Трантор и останали там след Великия грабеж. На населените светове в Галактиката битуваха разновидности на всяко от тези създания — толкова многобройни, че ставаха неизброими, и нямаше човек на който и да е свят, дето да не се кълне в предпочитаното си животно, независимо дали то произвежда месо, мляко, яйца, вълна иди нещо друго.

Както обикновено, не се виждаха никакви демяни. Гендибал се бе уверил, че фермерите избягват да бъдат виждани от ония, които те наричаха „ойчени“ (неправилно произношение — вероятно нарочно — на думата „учени“ на техния диалект). Още едно суеверие.

Той хвърли бърз поглед към транторианското слънце. Вече се бе вдигнало високо, но топлината му не беше подтискаща. На това място, при тази географска ширина лъчите му не изгаряха, а и студът никога не ставаше свиреп. (Понякога на Гендибал му липсваше хапещият студ или поне си въобразяваше, че е така. Никога не бе посещавал отново родната си планета. Може би, признаваше дълбоко в себе си той, за да не се лиши от илюзии.)

Изпита приятното усещане, че мускулите му са тъй здрави и стегнати, та чак звънтят, и реши, че достатъчно е тичал. Премина към бързо ходене, дишайки дълбоко.

Трябваше да бъде готов за задаващото се събиране на Масата и за един последен тласък, за да предизвика промяна в политиката към ново мислене, което да схване растящата опасност от страна на Първата фондация и от другаде и да тури край на фаталното упование на „съвършеното“ действие на Плана. Кога ли ще разберат, че самото съвършенство е най-сигурният признак за опасност?

Гендибал знаеше, че ако някой друг, а не той, го бе предложил, решението би минало без проблеми. Както се стичаха нещата в момента, то пак щеше да бъде прието, понеже старият Шандис го подкрепяше и несъмнено щеше да продължи да го прави. Той едва ли би желал да влезе в историята като онзи Първи говорител, при когото Втората фондация е закреяла.

Демянин!

Гендибал се стресна. Бе почувствал далечното пипалце на нечий ум много преди да види човека. Умът беше на демянин-фермер — груб и неловък. Гендибал внимателно се отдръпна, оставяйки само едно докосване — толкова леко, че да не може да бъде доловено. В това отношение Втората фондация имаше много твърди правила. Фермерите представляваха нейните щитове, макар да не го съзнаваха. Те трябваше да останат колкото е възможно по-далеч от събитията.

Никой, който идваше на Трантор за търговия или туризъм, не виждаше нищо друго освен фермери плюс може би неколцина маловажни учени, живеещи в миналото. Ако фермерите бъдеха отстранени или започнеха съмнения в тяхната безобидност, учените щяха да се открояват повече, и то с катастрофални резултати. (Това бе една от класическите демонстрации, която неофитите в Университета се очакваше да разработят без чужда помощ. Ужасните отклонения, показвани от първичния радиант дори при съвсем слабо въздействие върху умовете на демяните, бяха изумителни.)

Гендибал го видя. Беше фермер до мозъка на костите си. Представляваше почти карикатура на онова, което би трябвало да е един транторианец — висок и широкоплещест, с кафеникава кожа, облечен в груби дрехи, с голи ръце, тъмнокос, тъмноок, крачещ тромаво и широко. Гендибал имаше усещането, че направо може да помирише обора около него. (Не го презирай чак толкова, помисли си той. Когато е било нужно за плановете му, Прийм Палвър не е имал нищо против да играе тази роля. Ама и той е бил един фермер — нисък, пълен и отпуснат. Умът му, а не тялото, беше измамил Аркади.)

Сега фермерът приближаваше, почти трополейки по пътя, и открито го зяпаше — нещо, което накара Гендибал да се намръщи. Досега никой демянин или демянка не го бяха гледали така. Даже децата побягваха и после се озъртаха от разстояние.

Гендибал не забави ход. Имаше достатъчно място да мине покрай оня без дума или поглед и така щеше да е най-добре. Беше решил да стои настрана от ума му.

Отклони се встрани, но това не се хареса на другия. Той спря, разкрачил широко нозе, разпери големите си ръце, сякаш да му препречи пътя, и каза:

— Хо! Ти бъдеш ойчен?

Колкото и да се стараеше да е безразличен, Гендибал почувства войнствеността, която прииждаше като вълна от приближаващия ум. Той също спря. Щеше да е невъзможно да се опита да отмине, без да поговори, а това само по себе си представляваше измерителна задача. За човек, привикнал към бързата и фина размяна на звуци, изражения, мисли и ментална енергия, комбинацията от които съставляваше общуването между хората от Втората фондация, беше уморително да се ограничава единствено с комбинирането на думи. Все едно да буташ голям камък с ръце и рамене, когато наблизо се търкаля железен лост.

Тихо и с грижливо изчистен от емоции глас Гендибал каза:

— Аз съм учен. Да.

— Хо! Ти съм ойчен. Сега чуждоземски ли говорим? И не виждам ли дали ти бъдеш или съм ойчен? — фермерът приведе глава в подигравателен поклон. — Какъвто бъдеш малък и сбръчкан, и бледен, и вириноско.

— Какво искаш от мен, демянино? — попита Гендибал, без да помръдне.

— Аз бъдеш титулован Рафирант[62]. А Карол бъдеш мойто предишно име. — Акцентът му стана забележимо по-демски, и „р“-тата се затъркаляха гърлено.

Гендибал рече:

— Какво искаш от мен, Карол Рафирант?

— А как бъдеш ти титулован, ойчен?

— Има ли значение? Можеш да продължиш да ми казваш „учен“.

— Ако аз питам, има значение аз да ми отговориш, малък вириноско ойчен.

— Добре, аз се титуловам Стор Гендибал и сега ще ида да си върша моята работа.

— Каква бъдеш твойта работа?

Гендибал усети, че космите на врата му настръхнаха. Наблизо имаше и други умове. Излишно бе да се обръща, за да разбере, че зад него са застанали още трима. Отдалеко се задаваха и други. Здравата миришеше на фермери.

— Моята работа, Карол Рафирант, определено не е твоя работа.

— Така казваш ти? — Рафирант извиси глас. — Приятели, той казва неговата работа не бъдеш наша работа.

Отзад се разнесе смях и се чу глас:

— Той бъдеш прав, щото неговата работа бъдеш клепане в книги и чесане на ’мпютри, а това не става за истински мъже.

— Каквато и да е моята работа — твърдо отговори Гендибал, — сега отивам да си я върша.

— И как ще го направиш, малък ойчен? — каза Рафирант.

— Като мина край теб.

— Ти ще опиташ? Ти не боиш да спра с ръце?

— Ти и всичките приятели? Или само ти? — Гендибал изведнъж мина на демски диалект. — Ти не боиш с’мичък?

Строго погледнато, не се полагаше да го подтиква по такъв начин, но тъй щеше да спре общото нападение, а то трябваше да бъде спряно, за да не предизвика още по-голяма недискретност от негова страна.

Подейства. Рафирант се начумери още повече.

— Ако някого бъдеш страх, книжно момче, ти бъдеш оня, дето бъдеш пълен с него. Приятели, правете място. Стойте назад и пуснете да мине, та да види дал’ аз бъдеш с’мичък уплашен.

Рафирант вдигна големите си лапи и ги разблъска. Говорителят не се боеше от боксьорското изкуство на фермера, но винаги имаше вероятност човек да получи някой як удар.

Гендибал внимателно приближи, като с деликатна бързина работеше в ума на Рафирант. Не много — едва-едва, неусетно — но достатъчно, за да забави лекичко рефлексите. После се стрелна навън — към всички други умове, които вече се бяха насъбрали. Менталната му енергия виртуозно сновеше напред-назад, като никога не се спираше толкова дълго в нечий ум, че да остави следа, но все пак достатъчно време, за да открие нещо, което би могло да бъде от полза.

Приближи по котешки към фермера — бдителен, нащрек и успокоен, че никой не се опитва да се намеси.

Рафирант внезапно замахна, ала Гендибал съзря намерението в ума му, преди който и да е мускул да бе започнал да се стяга, и отстъпи встрани. Ударът направо изфуча край него — Карол явно не пестеше сили. Въпреки туй Гендибал продължаваше да стои недокоснат. Другите нададоха обща въздишка.

Говорителят не направи никакво усилие да блокира или отговори на удара. Щеше да е трудно да парира, без ръката му да го заболи, а нямаше никаква полза да отвърне със същото, понеже фермерът щеше да го издържи без проблеми.

Можеше единствено да подлъгва мъжа и да го кара да пропуска. Това трябваше да сломи бойния му дух — нещо, което прякото противопоставяне не би сторило.

Рафирант се нахвърли, ревящ като бик. Гендибал бе готов и отстъпи точно колкото фермерът да не успее да го сграбчи. Ново нападение и нов пропуск.

Гендибал почувства как собственият му дъх започва да излиза със свистене. Физическото усилие не бе голямо, но менталното — да се опитва да контролира чуждия ум, ала не напълно, бе чудовищно трудно. Нямаше да издържи още дълго.

Колкото се може по-спокойно той каза, докато същевременно леко подбутваше Рафирантовия механизъм за подтискане на страха и се опитваше да усили по минималистки начин онова, което вероятно бе суеверният страх на фермера от учените:

— Сега ще ида да си върша работата.

Лицето на Рафирант се сгърчи от ярост, но за миг той не се помръдна. Гендибал почувства как мисли другият. Малкият учен се бе изпарил като с магия. Усети страхът на фермера да се надига и за момент…

Но тогава яростта на демянина се надигна по-високо и затисна страха.

Рафирант извика:

— Приятели! Ойченият бъдеш танцьор. Той бяга с чевръсти пръсти и подиграва с правилата на честния демски удар-за-удар. Хванете него. Дръжте него. Ние значи ще разменяме удар за удар. Той може бъдеш първоудрящ — дар от мен, а аз — аз бъдеш второудрящ.

Гендибал откри пролуките между хората, които сега го заобикаляха. Единственият му шанс бе да задържи някоя от тях достатъчно дълго, за да се промъкне през нея, а после да побегне, доверявайки се на собствената си издръжливост и на способността си да подтиска волята на противниците.

Той се мяташе насам-натам, а мозъкът му сякаш се гърчеше от усилие.

Нямаше да стане. Бяха прекалено много, пък и необходимостта да се придържа към правилата на транторианското поведение бе прекалено ограничаваща.

Усети ръце на раменете си. Бяха го хванали.

Щеше да се наложи да се набърка поне в няколко от умовете. Това би било неприемливо и съсипващо за кариерата му. Обаче животът му — направо животът — беше в опасност.

Как се бе случило?

24

Събранието на Масата не бе в пълен състав.

Нямаше обичай да се изчаква някой от говорителите, ако закъснее, нито пък, помисли си Шандис, Масата беше в подобно настроение. Стор Гендибал бе най-младият и явно не осъзнаваше изцяло този факт. Действаше, сякаш младостта сама по себе си е добродетел, а възрастта — въпрос на небрежност от страна на ония, които би трябвало да бъдат по-умни. Гендибал не се ползваше с популярност сред останалите говорители. Всъщност той не бе съвсем популярен и в очите на самия Шандис. Въпросът сега обаче не опираше до популярността.

Делора Деларми прекъсна размислите му. Гледаше го с големите си сини очи, а кръглото й лице — с придобитото си изражение на невинност и дружелюбност — маскираше един остър ум (за всички, освен за другите с нейния собствен ранг) и силата на концентрацията й.

Тя рече с усмивка:

— Първи говорителю, ще чакаме ли още?

(Събранието не бе официално открито, така че, строго казано, тя би могла да започне разговор, макар някой друг да би почакал Шандис да заговори пръв по силата на своята титла.)

Шандис я погледна обезоръжаващо въпреки лекото нарушение на вежливостта.

— В друг случай не бихме чакали, говорителко Деларми, но тъй като Масата се е събрала точно за да изслуша говорителя Гендибал, ми се вижда подходящо да не се придържаме стриктно към правилата.

— Къде е той, Първи говорителю?

— Това, говорителко Деларми, не знам.

Делора огледа правоъгълника от лица. Освен Първия говорител трябваше да има още единадесет други. Само дванадесет души. За пет века Втората фондация бе увеличила силите и задълженията си, ала всички опити Масата да надмине бройката дванадесет се бяха проваляли.

Дванадесет човека бяха след смъртта на Селдън, когато вторият Първи говорител (самият Селдън винаги е бил смятан за първия поред) бе определил тази бройка, и продължаваха да бъдат дванадесет.

Защо дванадесет? Това число лесно се делеше на групи с еднакъв размер. Беше достатъчно малко, за да може да се обсъжда нещо заедно н достатъчно голямо, за да се работи в екипи. Ако бяха повече, щяха да се ръководят трудно, ако бяха по-малко, нямаше да са достатъчно гъвкави.

Това бе обяснението. Всъщност никой не знаеше защо е била приета тази бройка, нито пък защо не трябва да се променя. В края на краищата дори Втората фондация можеше да се окаже роб на традицията.

На Деларми й трябваше само един кратък миг, за да премисли този въпрос, докато гледаше лице след лице и ум след ум, а после сардонично да насочи поглед към празното място — това на най-младия член.

Изпита задоволство, че никой не симпатизираше на Гендибал. Винаги бе чувствала, че младият човек притежава чара на стоножка и е най-добре да бъде третиран като такава. Засега само несъмнените му дарби и талантът му пречеха някой открито да поиска дело за изхвърляне. (Едва двама говорители бяха предложени за импийчмънт[63], но не и осъдени, в половин хилядолетната История на Втората фондация.)

Явното неуважение обаче да пропуснеш събиране на Масата бе далеч по-осъдително от много други обиди и Деларми с удоволствие усети, че нагласата за подобно дело се бе увеличила.

— Първи говорителю — рече тя, — ако не ти е известно местонахождението на говорителя Гендибал, аз с удоволствие ще ти го съобщя.

— Да, говорителко?

— Кой от нас не знае, че този млад човек — тя не използва никаква титла, говорейки за него, и това, разбира се, бе забелязано от всички — непрекъснато си намира работа сред демяните? Аз не питам каква ще да е тая работа, но и сега той е сред тях и неговата обсебеност там очевидно е достатъчно важна, за да ги предпочете пред тази Маса.

— Мисля — каза друг от говорителите, — че Гендибал просто се разхожда или тича като форма на физическо упражнение.

Деларми пак се усмихна. Обичаше да го прави — то нищо не й струваше.

— Университетът, Библиотеката, Дворецът и целият район наоколо са наши. В сравнение с планетата не е много, но мисля, че има достатъчно място за физически упражнения. Първи говорителю, няма ли да започнем?

Шандис въздъхна вътрешно. Той имаше пълна власт да накара Масата да чака или да отсрочи събирането, докато не пристигне Гендибал.

Никой Първи говорител обаче не можеше да действа спокойно дълго време, без да има поне пасивната подкрепа на останалите говорители, и затова не бе разумно да ги дразни. Дори Прийм Палвър понякога е бил принуждаван да придумва другите, за да постигне целта си. Освен това отсъствието на Гендибал беше дразнещо дори за Първия говорител. Младият политик би трябвало добре да разбере, че неговата воля не е закон.

И ето че, както се полагаше на ранга му, Киндор Шандис наистина заговори пръв:

— Ще започнем. Говорителят Гендибал представи някои стряскащи заключения от данните на първичния радиант. Той вярва, че съществува организация, която работи по поддържането на Плана на Селдън по-ефективно, отколкото можем ние, и че тя го прави за свои собствени цели. Оттук следва възгледът му, че трябва да научим повече за нея. Вие бяхте информирани за това й настоящото събиране е, за да можете да разпитате говорителя Гендибал, така че да стигнем до някакво заключение за нашата бъдеща политика.

Всъщност не беше нужно да се говори толкова много. Шандис бе оставил ума си отворен, така че всички го знаеха. Говоренето беше въпрос на вежливост.

Деларми бързо се огледа. Останалите десетима изглеждаха решени да я оставят да поеме ролята на говорител против Гендибал. Тя каза:

— Въпреки това Гендибал — отново пропускане на титлата — не знае и не може да каже каква или коя е тази друга организация.

Прозвуча като безупречна и недразнеща констатация. Все едно бе казала: „Аз мога да анализирам мозъка ти, така че не си прави труда да ми отговаряш.“

Първият говорител долови спотаената грубост и бързо реши да не й обърне внимание.

— Фактът, че говорителят Гендибал — той педантично избегна изпускането на титлата, но не придаде акцент на това — не знае и не може да каже коя е другата организация, не означава, че тя не съществува. През по-голямата част от своята история хората от Първата фондация не знаеха за нас практически нищо, а всъщност и сега не знаят много повече. Нима поставяш под въпрос нашето съществуване?

— От обстоятелството, че за нас не са знаели, а ние въпреки това съществуваме — рече Деларми, — не следва, че за да съществува нещо, трябва да не се знае за него. — И леко се засмя.

— Напълно вярно. Точно затова е необходимо твърдението на говорителя Гендибал да се проучи най-внимателно. То се основава на строга математическа дедукция, която аз самият проследих и която ви призовавам да обмислите. Тя — той потърси такъв умствен израз, който най-добре да изрази възгледите му — не е неубедителна.

— А този Голан Тривайз от Първата фондация, дето се рее из ума ти, но за когото не споменаваш?

Нова грубост и сега Киндор Шандис леко се изчерви.

— Какво ще кажеш за него?

Първият говорител отвърна:

— Идеята на говорителя Гендибал е, че този човек — Тривайз — е оръдието, може би несъзнаващо това, на въпросната организация и че ние не трябва да го пренебрегваме.

— Ако — рече Деларми, като се облегна в креслото и отметна посивяващата си коса встрани от очите — тази организация, каквато и да е тя, съществува и ако е опасно могъща поради своите ментални способности и поради факта, че е тъй прикрита, дали е вероятно тя да маневрира чрез толкова забележима персона, каквато е един изпратен в изгнание съветник от Първата фондация?

Шандис мрачно каза:

— Човек би могъл да помисли, че не. Но въпреки това аз забелязах нещо, което е много обезпокояващо. Не го разбирам — почти неволно той зарови мисълта в ума си, засрамен, че другите могат да я видят.

Всички говорители забелязаха менталното му действие и, както строгите правила изискваха, уважиха срама му. Деларми също го направи, но ужасно нетърпеливо. После попита точно според формулата:

— Можем ли да те помолим да ни позволиш да проникнем в мислите ти, тъй като ние разбираме и можем да прощаваме всеки срам, който изпитваш?

— Също като вас — отговори Първият говорител — аз не виждам на какви основания човек ще заподозре, че съветникът Тривайз е оръдие на другата организация или, ако наистина е такъв, за какво евентуално би могъл да послужи. Въпреки туй говорителят Гендибал изглеждаше сигурен, а не трябва да се пренебрегва интуицията на никого, който е получил квалификацията да бъде говорител. Поради това аз се опитах да приложа Плана към Тривайз.

— Към отделен човек? — попита един от присъстващите с тиха изненада и после мигом показа разкаянието си, че е придружил въпроса с мисъл, която беше очевиден еквивалент на „Ама че глупак!“.

— Към отделен човек — каза Първият говорител, — и ти си прав. Ама че съм глупак! Много добре знам, че Планът по всяка вероятност не може да се прилага към отделни индивиди и дори към малки групи от хора. Въпреки това ми беше любопитно. Екстраполирах междуличностните линии на пресичане далеч извън допустимите граници, но го направих по шестнадесет различни начина и избрах не точка, а район на пресичането. После използвах всички подробности, които знаем за Тривайз — един съветник от Първата фондация не остава съвсем незабележим — и за кмета на Фондацията. След това ги нанесох заедно, опасявам се, че в доста голям безпорядък.

— Той млъкна.

— Е? — рече Деларми. — Доколкото разбирам, ти… Изненадващи ли бяха резултатите?

— Никакви резултати нямаше, както и трябваше да се очаква — отвърна Първият говорител. — С отделен човек нищо не може да се направи и въпреки това… въпреки това…

— И въпреки това?

— Прекарал съм четиридесет години в анализиране на резултати и съм свикнал да имам ясно усещане какви ще са те, преди още да бъдат анализирани; и рядко съм бъркал. В този случай, макар да нямаше резултати, изпитах силното усещане, че Гендибал е прав и че Тривайз не бива да бъде оставян без наблюдение.

— Защо да не бъде оставян, Първи говорителю? — попита Деларми, явно смутена от силното чувство в ума на другия.

— Срам ме е — каза Киндор Шандис, — че се подлъгах да използвам Плана за нещо, за което той не става. Сега още повече ме е срам, че съм си позволил да бъда повлиян от усещане, което е напълно интуитивно… и все пак трябваше, понеже то бе много силно. Ако говорителят Гендибал е прав — ако ние сме заплашени от опасност, идваща от неизвестна посока — тогава аз чувствам, че щом настъпи време нашите дела да изпаднат в криза, не друг, а Тривайз ще държи и ще изиграе решаващата карта.

— На каква основа го чувстваш? — попита шокираната Деларми.

Първият говорител Шандис хвърли нещастен поглед на хората край масата.

— Нямам никаква основа. Психоисторическата математика не разкри тайната, но докато наблюдавах играта на взаимоотношенията, ми се струваше, че Тривайз е ключът към всичко. На този млад човек трябва да му се обърне внимание.

25

Гендибал знаеше, че няма да се върне у дома навреме, за да може да присъства на събирането на Масата. Бе напълно възможно изобщо да не се върне у дома.

Държаха го здраво и той отчаяно изследваше умовете около себе си, за да разбере как точно да накара демяните да го пуснат.

Сега ликуващият Рафирант застана до него.

— Бъдеш готов, ойчен? Удар за удар, тупаник за тупаник — по демски. Хайде, ти бъдеш по-малък, значи удряш пръв.

— А теб ще те държи ли някой — попита Гендибал — така, както ме държат мен?

— Пуснете — рече Рафирант. — Не, не. Само ръце. Оставете ръце свободни, но дръжте крака здраво. Не искаме никакви танци.

Гендибал се почувства като забит в земята. Ръцете му обаче бяха свободни.

— Удряй, ойчен — рече Рафирант. — Тресни ни един тупаник.

В тоя миг търсещият ум на Гендибал намери нещо, което се отзова с негодуване, усещане за несправедливост и жал. Нямаше избор, трябваше да рискува явното му усилване и после да импровизира на основата на…

Не, нямаше никаква нужда! Още не бе докоснал този нов ум, а той вече реагираше така, както би искал Гендибал. Идеално.

Изведнъж съзря една дребна фигурка — набита, с дълга сплетена черна коса и протегнати напред ръце — как се втурва лудешки в полезрението му и диво започва да блъска демския фермер.

Фигурата беше женска. Гендибал мрачно си помисли до каква степен е бил напрегнат и ангажиран, за да не я забележи, преди очите да му съобщят за нея.

— Карол Рафирант — изпищя тя към фермера. — Ти бъдеш побойник и страхливец! Удар за удар — по демски? Ти бъдеш голям два пъти колкот’ тоз ойчен. Ти бъдеш в много по-голяма опасност да атакуваш мен. Бъдеш прочут, че си катурнал тоз беден хлапак? Мисля, голям срам ще бъдеш. Сума пръсти ще сочат и навсякъде ще казват: „Те го оня Рафирант, прочут бебеубиец.“ Мисля, смях ще падне и никой достоен демянин няма с теб да пие, и никоя достойна демянка няма теб да иска.

Рафирант се опитваше да прегради пороя, като се бранеше от нанасяните му удари и плахо се опитваше да отвърне с успокояващото: „Стига, Сура. Стига, Сура.“

Гендибал осъзна, че ръцете вече не го държат, че Рафирант вече не гледа към него, че умовете на всички вече не се занимават с личността му.

Сура също не бе заета с него — яростта й се беше концентрирала изцяло върху Рафирант. Гендибал се посъвзе и се приготви да поддържа тази ярост, да подсили неловкостта и срама, които нахлуваха в ума на демянина, да го направи така леко и умело, че да не остави никаква следа. Отново се оказа, че няма нужда.

— Всички вие, назад — викна жената. — Я виж ти! Бъдеш недостатъчно този Карол-канара като великан за тоз гладньо, та трябва пет-шестима да придружат в срама и се върнат във ферма със славна история за храброст в бебеубийство. „Аз държах на хлапе ръката, ще кажеш, а великанът Карол-пън го тресна в Лице, когато то не можеше да отвърне на удар.“ А ти ще кажеш: „Ама аз държах неговия крак, така че дайте мен също слава.“ А Рафирант-чукан ще кажеш: „Аз не можах да го ударя на пътя, та моите приятели по оран него сграбиха и с помощта на всичките шестима слава взех.“

— Ама, Сура — почти изскимтя Рафирант, — аз казах на ойчен бъдеш първоудрящ.

— Много страх те от мощни удари на тънки негови ръце, нали, Рафирант-дебелоглавец. Хайде. Пуснете го, къдет’ отива, а останалите вие пълзете обратно в свои къщи, ако тия все още добре дошли ви вас намерят. Най-хубаво надявайте се днешни велики деяния забравени да бъдеш. А те не ще бъдеш, защот’ аз ще приказвам нашир-надлъж, ако ме ядосате още по да се ядосам, отколкот’ аз бъдеш ядосана сега.

И те тихо се разотидоха — с провесени глави и без да поглеждат назад.

Гендибал се втренчи подире им, а после отново погледна жената. Беше с блуза, панталони и грубо изработени обувки. Лицето й бе овлажнено от пот, дишаше тежко. Носът й бе доста голям, гърдите — едри (доколкото Гендибал можеше да прецени през широката блуза), а голите й ръце — мускулести. В края на краищата демянките работеха на полето заедно с мъжете.

Погледна го сурово, сложила ръце на хълбоците си.

— Е, ойчен, защо се маеш? Върви в имението на ойчените. Бъдеш уплашен? Да дойда с теб?

Гендибал подушваше миризмата на пот от дрехите, които явно не бяха прани скоро, но при дадените обстоятелства щеше да е изключително неучтиво да покаже погнусата си.

— Благодаря ти, госпожице Сура…

— Името бъдеш Нови — рече рязко тя. — Сура Нови. Ти можеш да наричаш Нови. Няма защо да ощеказваш.

— Благодаря ти, Нови. Много ми помогна. Ще се радвам да ме придружиш — не заради моя страх, а заради компанията и удоволствието да бъда с теб — и той се поклони грациозно, както би се поклонил на някоя от младите жени в Университета.

Нови се изчерви, поколеба се и се опита да имитира жеста му.

— Удоволствието бъдеш мое — рече тя, сякаш дирейки думи, които да изразят подобаващо нейното достойнство и да й придадат културно излъчване.

Тръгнаха заедно. Гендибал добре знаеше, че с всяка ленива крачка все по-непростимо закъснява за събирането на Масата, но вече бе имал време да размисли за значението на случилото се и с леден ум бе решил да остави закъснението да нараства.

Университетските сгради започваха да се извисяват пред тях, когато Сура Нови спря и нерешително рече:

— Учителю ойчен?

Очевидно, помисли си Гендибал, с приближаването на това, което наричаше „имението на ойчените“, тя бе станала по-учтива. За миг му се прииска да каже: „Не наричаш мен тоя беден хлапак?“, но това би я разстроило неприемливо.

— Да, Нови?

— Бъдеш много фино-хубаво и богато в имението на ойчените?

— Хубаво е — отвърна Гендибал.

— Веднъж сънувах аз бъдеш в имението. И… и аз бъдеш ойчен.

— Някой ден — учтиво рече Гендибал — ще ти го покажа.

Тя го изгледа така, че стана ясно, че не го е взела за обикновена вежливост.

— Аз мога да пиша. Аз учена от учител. Ако аз напиша писмо до теб — опита се да го каже съвсем естествено, — как да бележа, та да стигне?

— Просто напиши „Дом на говорителите, апартамент 27“ и то ще стигне до мен. Само че сега трябва да вървя, Нови.

Той пак се поклони и тя отново се опита да имитира движението. Тръгнаха в противоположни посоки и Гендибал бързо я извади от ума си. Замисли се за събирането на Масата и особено за говорител Делора Деларми. Мислите му съвсем не бяха хрисими.

VIII. ФЕРМЕРКАТА

26

Говорителите седяха около Масата, замръзнали зад менталната си защита, сякаш всички единодушно бяха затворили умовете си, за да избегнат невъзвратимата обида спрямо Първия говорител след неговото изявление за Тривайз. Те само хвърлиха по един поглед изпод вежди към Деларми, но и това беше достатъчно красноречиво. Говорителите добре познаваха нейната непочтителност — дори Гендибал в изказванията си се придържаше повече от нея към правилата.

Деларми съзнаваше, че я гледат и че няма друг избор, освен да посрещне трудното положение. Всъщност тя и не искаше да избегне проблема. През цялата история на Втората фондация нито един Първи говорител не бе подлаган на импийчмънт за погрешен анализ (а зад този термин, който бе измислила като прикритие, се криеше чисто и просто некомпетентност). Сега подобен импийчмънт ставаше възможен. Тя нямаше да пропусне момента.

— Първи говорителю! — меко рече Деларми, а тънките й безцветни устни станаха още по-неразличими сред общата белота на лицето. — Ти сам каза, че нямаш никакво основание за своето мнение и психоисторическият математически апарат не е показал нищо. Да не би да искаш да вземем жизнено важно решение на основата на едно мистично усещане?

Първият говорител вдигна очи и челото му се покри с бръчки. Съзнаваше, че всички около Масата са затворили умовете си, и разбираше какво означава това. Студено поясни:

— Аз не скрих липсата на доказателства. Не съм ви представил нищо фалшиво. Това, което споделих, бе силното интуитивно усещане на Първи говорител с десетилетен опит, прекарал почти целия си живот във внимателен анализ на Плана на Селдън.

Той се огледа с гордата непреклонност, която тъй рядко демонстрираше, и един по един менталните щитове се размекнаха и отпаднаха. Последен (когато се обърна и се втренчи в нея) отпадна щитът на Деларми.

С обезоръжаваща откровеност, която изпълни ума й, сякаш там никога не бе имало нещо друго, тя заяви:

— Разбира се, аз приемам твоята декларация, Първи говорителю. Въпреки това обаче смятам, че може би ще пожелаеш да преосмислиш нещата. Като осъзнаваш сега, след като вече изрази срам, че си се облегнал изцяло на интуицията си, не би ли желал твоите забележки да бъдат заличени от протокола — ако, по собствената ти преценка, те би трябвало да…

И тук се вряза гласът на Гендибал:

— Какви са тия забележки, дето трябва да бъдат Заличени от протокола?

Всички очи се извъртяха едновременно. Ако не бяха издигнали менталните си щитове през критичните мигове малко преди това, със сигурност щяха да усетят идването му.

— С вдигнати щитове само преди миг? И никой не Осъзнава, че аз влизам? — язвително попита Гендибал. — Ама че пазарско сборище има днес край Масата. Не бяхте ли нащрек за моето пристигане? Или наистина очаквахте, че няма да дойда?

Това избухване беше въпиещо нарушение на правилата. Достатъчно бе, че Гендибал е закъснял. Да влезе след това, без да го обяви, беше още по-лошо. А да Проговори, преди Първият говорител да е дал да се разбере, че е забелязал пристигането му, бе най-лошото.

Първият говорител се обърна към него. Всичко останало отстъпи на заден план пред въпроса за дисциплината.

— Говорителю Гендибал — рече той, — ти закъсня. Пристигна, без да оповестиш за това. Проговори пръв. Има ли някаква причина да не бъдеш отстранен от мястото си за тридесет дни?

— Разбира се. Проблемът за отстраняването ми не може да бъде разгледан, преди първо да установим кой е бил онзи, който е направил така, че аз със сигурност да закъснея, и защо.

Думите на Гендибал бяха хладни и премерени, ала умът му бе забулил мислите с гняв и той не се интересуваше кой ще го усети.

Деларми определено го разбра и твърдо заяви:

— Този мъж е луд.

— Луд? Тази жена е луда, ако твърди това. Или пък съзнава, че е виновна. Първи говорителю, аз се обръщам към теб и повдигам въпроса за лична привилегия.

— Лична привилегия от какъв характер, говорителю?

— Първи говорителю, аз обвинявам някой тук в опит за убийство.

Залата направо се взриви, защото всички скочиха на крака в едновременен брътвеж от думи, гримаси и менталност.

Първият говорител вдигна ръцете си и извика:

— Говорителят Гендибал трябва да получи възможност да изложи своето предложение за лична привилегия — и се видя принуден да усили ментално своя авторитет по съвършено неподходящ за това място начин. Друга алтернатива обаче нямаше.

Брътвежът стихна.

Гендибал изчака, без да мръдне, докато не се възцари и звукова, и умствена тишина, а после каза:

— Като идвах насам, се движех по един демски път на такова разстояние и с такава скорост, че лесно да мога да дойда навреме за събирането, но бях спрян от няколко фермери и едва се отървах да не бъда набит, а може би и убит. Поради това се забавих и пристигнах току-що. За да започна, може ли да отбележа, че не зная да е имало и миг от Великия грабеж насам, когато с човек от Втората фондация да е било говорено с такава липса на уважение — още повече да е бил малтретиран — от някой от тези демяни.

— И аз не знам — рече Първият говорител.

Деларми извика:

— Хората от Втората фондация нямат навика да се разхождат на демска територия! Ти си предизвикал това!

— Вярно е — заяви Гендибал, — че аз имам навика да се разхождам сам на демска територия. Разхождал съм се стотици пъти във всички посоки и въпреки това никога досега не съм бил заговарян от непознати. Другите не се движат там толкова свободно, колкото го правя аз, ала никой не се е самопрокудил от света, нито се е самозатворил в Университета и все пак не е бил заговарян. Спомням си няколко случая, когато Деларми… — и след туй, сякаш припомняйки си титлата й прекалено късно, преднамерено я превърна в ужасна обида. — Исках да кажа, спомням си, че и говорителката Деларми е пребивавала от време на време на демска територия, но въпреки това тя не е била заговаряна.

— Може би — рече Деларми, а очите й гневно се разшириха, — понеже аз не отварям с тях разговор и поддържам дистанцията помежду ни. Тъй като се държа така, че заслужавам уважение, то ми си отдава.

— Странно — каза Гендибал, — и аз се канех да кажа, че имаш по-застрашителна външност от мен. В края на краищата, дори тук малцина опитват да се сближат с теб. Само че защо трябваше точно сега да има намеса, защо демяните избраха точно този ден да се спречкат с мен — деня, когато аз щях да присъствам на такова важно събиране на Масата?

— Ако не е било заради твоето държание, трябва да е що случайност — отвърна Деларми. — Не съм чувала дори цялата математика на Селдън да е отстранила ролята на случайността от Галактиката — особено пък в случаите, когато са замесени отделни индивиди. Или ти също говориш, вдъхновяван от интуицията?

Един-двама говорители издадоха лека ментална въздишка при тази странична нападка към Киндор Шандис.

— Не бе заради поведението ми и не по случайност. Това беше преднамерена намеса — рече Гендибал.

— Откъде можем да разберем? — попита учтиво Първият говорител. След последната забележка на Деларми той просто нямаше как да не омекне към Гендибал.

— Моят ум е отворен за теб, Първи говорителю. Давам ти, и на всички край Масата, моите спомени за събитията.

Прехвърлянето им отне само няколко мига. Първият говорител каза:

— Потресаващо! Ти си се държал много добре, говорителю, при условия на значителен натиск. Съгласен съм, че поведението на демяните е аномално и изисква да бъде разследвано. Междувременно, моля те да се присъединиш към нашето събиране…

— Един момент! — намеси се Деларми. — Доколко можем да бъдем сигурни, че отчетът на говорителя е точен?

От обидата ноздрите на Гендибал се раздуха, но той запази спокойствие на духа.

— Умът ми е отворен.

— Виждала съм отворени умове, които не са били отворени.

— Не се и съмнявам, говорителко — рече Гендибал, — доколкото ти, както и всеки от нас, трябва непрекъснато да държи под наблюдение своя собствен ум. Моят обаче, когато е отворен, е отворен.

Първият говорител каза:

— Хайде да престанем да…

— Повдигам въпрос за лична привилегия, Първи говорителю, с извинения за прекъсването — каза Деларми.

— Лична привилегия от какъв характер, говорителко?

— Говорителят Гендибал обвини един от нас в опит за убийство, вероятно чрез провокиране на фермера да го нападне. Докато обвинението не бъде оттеглено, аз трябва да бъда разглеждана като вероятен убиец, както и всеки човек в тази зала — включително и ти, Първи говорителю.

Киндор Шандис попита:

— Ще оттеглиш ли обвинението, говорителю Гендибал?

Гендибал седна на мястото си, сложи длани върху предмишниците си и здраво ги стисна, сякаш ги вземаше в своя власт.

— Ще го направя веднага, щом някой обясни защо един демски фермер, събирайки неколцина други, преднамерено би се заел с това да ме забави да дойда тук.

— Възможни са хиляди причини — каза Първият говорител. — Повтарям, това събитие ще бъде разследвано. Ще оттеглиш ли засега и в интерес на продължаването на настоящата дискусия своето обвинение, говорителю Гендибал?

— Не мога, Първи говорителю. Дълго време се опитвах, толкова деликатно, колкото умея, да изследвам ума на фермера за начините да променя поведението му, без да нанеса вреда, и не успях. Умът му нямаше оная гъвкавост, която би трябвало да има. Емоциите бяха като фиксирани от някакъв външен ум.

Деларми се намеси с иронична усмивчица:

— И ти мислиш, че външният ум е бил някой от говорителите? Не би ли могла да е твоята мистериозна организация, която се състезава с нас и е по-могъща, отколкото сме ние?

— Възможно е — отвърна Гендибал.

— В такъв случай ние, тъй като не сме членове на тази организация, дето само ти я знаеш, не сме виновни и би трябвало да оттеглиш обвинението си. Или може би обвиняваш някой от нас, че е под нейния контрол? Може би някой тук не е точно този, който или която изглежда?

— Може би — упорито потвърди Гендибал, като напълно съзнаваше, че Деларми му подава въже с примка на края, за да си я нахлузи на главата.

— Би могло да се предположи — рече Деларми, като докопа примката и се приготви да я затегне, — че твоята измислица за тайна, неизвестна, скрита, мистериозна организация е просто параноичен кошмар. Това, говорителите да са под скрит контрол, напълно би паснало на маниакалната ти фантазия. Аз обаче искам да проследя още малко тази странна мисловна линия. Кой от нас тук, говорителю, мислиш, че е под контрол? Бих ли могла да съм аз?

— Не смятам така, говорителко — каза Гендибал. — Ако ти се бе опитала да се избавиш от мен по толкова косвен начин, нямаше да демонстрираш тъй открито своята неприязън.

— Може би е двоен блъф? — попита Деларми. Сега тя едва ли не мъркаше. — Това е обичайното заключение при параноидна фантазия.

— Значи би могло. По-опитна си от мен в тия работи.

Говорителят Лестим Джани разгорещено се намеси:

— Виж какво, говорителю Гендибал, ако изключваш говорителката Деларми, ти насочваш по-определено обвиненията си към нас. Какви причини би могъл да има който и да е от тук присъстващите да те накара да, закъснееш за това събиране, да не говорим пък да иска да загинеш?

Гендибал отвърна бързо, сякаш бе очаквал въпроса:

— Когато влязох, обсъждаше се искането от протокола да бъдат заличени някои коментари, направени от Първия говорител. Аз бях единственият, който не бе успял да чуе тия коментари. Позволете ми да науча какви са били те и ми се струва, че ще мога да открия мотива да бъда забавен.

Първият говорител рече:

— Аз заявих, на което говорителката Деларми и останалите остро се противопоставиха, че на базата на интуицията и на неправилна употреба на психоисторическата математика съм решил, че цялото бъдеще на Плана може да зависи от изгнаничеството на Голан Тривайз, съветник от Първата фондация.

— Какво ще си помислят останалите говорители си е тяхна работа — каза Гендибал. — Що се отнася до мен, аз съм съгласен с тази хипотеза. Тривайз е ключът към нещата. Смятам, че неговото внезапно изхвърляне от Първата фондация е прекалено куриозно, за да бъде невинно.

— Би ли потвърдил, говорителю Гендибал — попита Деларми, — че тоя Тривайз е в ръцете на въпросната мистериозна организация или ако не той, то хората, които са го пратили в изгнание? Възможно ли е всеки и всичко да е под техен контрол, като изключим теб и Първия говорител — и мен, тъй като ти вече декларира, че аз не съм контролирана?

Гендибал каза:

— Тези бълнувания не изискват отговор. По-добре да запитам дали тук има някой, който би желал да изрази съгласието си по този въпрос с Първия говорител и с мен? Предполагам, че сте чели математическата обосновка, която ви разпратих?

Последва мълчание.

— Повтарям моето питане — каза Гендибал. — Има ли някой?

Отново мълчание. Гендибал рече:

— Първи говорителю, сега ти разполагаш с мотива да бъда забавен.

— Изясни го по-подробно — поиска Киндор Шандис.

— Обяснил си, че е нужно да се занимаем с Тривайз, човека от Първата фондация. Това е важна стъпка в нашата линия на поведение и ако говорителите бяха прочели моята обосновка, щяха в общи линии да знаят какво се задава. Ако въпреки това те единодушно изразяха несъгласие с теб — единодушно! — то поради традиционното правило за самоограничаване ти нямаше да можеш да продължиш по-нататък. Ако те бе подкрепил дори само един говорител, щеше да можеш да прокараш тази нова линия на поведение. Аз бих бил единственият, дето ще те подкрепи — и това би трябвало да е ясно на всеки, който е прочел обосновката ми, така че е станало необходимо на всяка цена да бъда възпрепятстван да дойда на това събиране на Масата. Трикът почти успя, ала сега аз съм тук и в съгласие с традицията не зачитам несъгласието на десетте останали говорители.

Деларми удари с юмрук по масата.

— Това, което се подразбира, е, че някой предварително е знаел какво ще каже Първият говорител, предварително е знаел, че говорителят Гендибал ще го подкрепи, а всички останали няма да го направят, тоест, че някой е знаел нещо, което не би могъл да знае. Освен това се подразбира, че проблемът с Голан Тривайз не е по вкуса на сътворената от параноята на говорителя Гендибал организация, че членовете й се борят срещу изясняването на този проблем и че следователно един или повече от нас са под контрола на тая организация.

— Точно това се подразбира — съгласи се Гендибал. — Твоят анализ беше майсторски.

— Кого обвиняваш? — извика Деларми.

— Никого. Призовавам Първия говорител да повдигне въпроса. Ясно е, че в нашата организация има човек, който действа срещу нас. Предлагам всеки, който работи за Втората фондация, да бъде подложен на щателен ментален анализ. Всеки, включително говорителите. Включително аз самият и Първият говорител.

Събранието на Масата се прекъсна в незапомнена досега бъркотия и вълнение.

И когато накрая Първият говорител произнесе стандартната фраза за закриване, Гендибал — без да каже и дума на някого — се върна в стаята си. Беше му напълно ясно, че сред говорителите няма дори един приятел и че каквато и поддръжка да му окаже Първият говорител, тя в най-добрия случай ще е без желание.

Не можеше да определи дали се бои за себе си или за цялата Втора фондация. В устата му накиселяваше вкусът на обречеността.

27

Гендибал не спа добре. И мислите му, когато се будеше, и сънищата, когато заспеше, бяха запълнени с кавги с Делора Деларми. При един сън той дори я обърка с демския фермер Рафирант, така че изведнъж се озова пред надраслата себе си Деларми, която напредваше към него с огромни юмруци и сладникава усмивка, разкриваща иглоподобни зъби.

Най-после се събуди — по-късно от обикновено, без да се чувства отпочинал и от звъна на сигналното устройство на нощната му масичка. Извъртя се на другата страна, за да натисне с ръка контакта.

— Да? Какво има?

— Говорителю! — беше гласът на етажния проктор[64] с доста по-малко от полагаемото се уважение в него. — Един посетител иска да говори с теб.

— Посетител? — Гендибал набра графика на срещите си и екранът показа, че преди обяд няма нищо. Натисна клавиша за времето; беше 8:32 сутринта. Той раздразнено попита:

— Що за човек е?

— Не ще да си каже името, говорителю — и после добави с явно неодобрение. — Демски жител, говорителю. Пристига по твоя покана — последните думи бяха изречени с още по-явно неодобрение.

— Нека почака в приемната, докато сляза. Ще ми отнеме известно време.

Гендибал не се разбърза особено. По време на ритуалното сутрешно измиване бе потънал в размисъл. Предположението, че някой използва демянина, за да попречи на действията му, изглеждаше смислено, но той искаше да разбере повече за този някой. И какво бе това ново демянско нахълтване в собственото му жилище. Някаква хитроумна клопка?

Как, в името на Селдън, един демски фермер ще попадне в Университета? Какво обяснение за идването си ще изложи? Каква може да е действителната причина?

За миг Гендибал се позачуди дали не трябва да се въоръжи. Но почти веднага отхвърли тази мисъл с презрителната увереност, че на университетска територия е в състояние да контролира всеки фермер, без да се излага на никаква опасност и без да остави какъвто и да е неприемлив белег в демянския ум.

Гендибал реши, че инцидентът с Карол Рафирант предишния ден му е повлиял прекалено силно. Дали пък не е самият фермер? Ако вече не е под чуждо влияние — на някого или на нещо — спокойно би могъл да дойде при него и да се извини за стореното с мрачното предчувствие, че го чака наказание. Само че как Рафирант ще знае къде да отиде и към кого да се обърне?

Гендибал сви решително по коридора и влезе в приемната. Спря, изумен от гледката, и се обърна към проктора, който се преструваше на много зает в своята стъклена будка.

— Прокторе, ти не каза, че посетителят е жена.

Другият тихо отвърна:

— Говорителю, аз казах демски жител. Ти не попита нищо повече.

— Минимум информация, така ли? Трябва да запомня, че това е една от характерните ти черти.

(Трябва да провери дали прокторът не е предложен от Деларми. И трябва отсега нататък да забелязва околния обслужващ персонал, „низшите“, които е тъй лесно да игнорираш от висотата на своето новополучено говорителство.)

— Има ли свободна конферентна зала?

— Само номер 4, говорителю. — отвърна прокторът. — Ще бъде свободна още три часа. — Той хвърли бърз поглед към демянката, а сетне и към Гендибал, безучастен и престорено наивен.

— Ние ще използваме номер 4, прокторе, и аз те съветвам да внимаваш какво мислиш — атакува доста силно, а менталният щит на проктора се затвори твърде бавно. Гендибал добре знаеше, че е под неговото достойнство да малтретира нечий по-низш ум, но човек, който не е способен да заслони една неприятна догадка спрямо по-висш от себе си, трябва да се отучи да прави това. Следващите няколко часа прокторът щеше да има леко главоболие. Беше си го заслужил.

28

Името й не му дойде веднага на ума, а и не бе в настроение да дълбае по-навътре. Във всеки случай тя едва ли очакваше той да си го спомня.

Гендибал раздразнително рече:

— Ти си…

— Аз бъдеш Нови, учителю ойчен — каза жената с тежка въздишка. — Първото ми бъдеш Сура, но аз ме наричат просто Нови.

— Да. Нови. Вчера се срещнахме; сега си спомням. Не съм забравил, че ми се притече на помощ. — Просто не успяваше да се насили да използва демския диалект насред самия Университет. — Как стигна дотук?

— Учителю, ти каза аз мога да напиша писмо. Ти каза то трябва да гласи „Дом на говорителите, апартамент 27.“ Аз го самодонесох и показах надписа, собствения ми надпис, учителю — това бе изречено с някаква особена стеснителна гордост. — Те питат: „За кого бъдеш това написано?“ Аз чух как ти викат, когато го каза на тоя слабоумен злоглавец Рафирант. Аз казвам то бъдеш за Стор Гендибал, учител ойчен.

— И те пуснаха, Нови? Не поискаха ли да видят писмото?

— Аз бъдеш много уплашена. Мисля те може би съжаляват. Аз казах: „Учител Гендибал обеща да покаже имението на ойчените“; и те се усмихват. Един на вратня-портата казва на другия: „И това няма да бъдеш всичко, което той ще й покаже.“ И те ми сочат къде да ида и казват да не ида другонякъде, иначе аз бъдеш изхвърлена моментоподобно.

Гендибал леко се изчерви. В името на Селдън, ако чувстваше нужда от забавление с демянка, нямаше да го направи толкова открито, а и изборът му щеше да е по-грижлив. Погледна транторианската жена със спотаено съжаление.

Тя май беше съвсем млада, може би дори по-млада, отколкото я правеше да изглежда тежката работа. Нямаше как да е на повече от двадесет и пет години — възраст, на която демянките обикновено вече са семейни. Тъмната й коса бе сплетена в плитки, показващи, че е неомъжена — още по-точно девствена — и той не бе изненадан. От вчерашното й изпълнение личеше, че има страхотен талант на проклетия, и едва ли щеше лесно да намери демянин, който би се осмелил да надене ярема на нейния език и твърдите й юмруци. А и външният й вид не бе кой знае колко привлекателен. Макар да се бе постарала да изглежда по-представително, лицето й си оставаше ъгловато и невзрачно, а ръцете — зачервени и възлести. Това, което можеше да се забележи от фигурата й, говореше по-скоро за издръжливост, отколкото за грация.

Под острия му поглед долната й устна започна да потрепва. Гендибал съвсем ясно долови нейното смущение и уплаха и изпита жалост. Тя наистина му бе помогнала вчера, а точно туй бе важното.

Опита се да бъде мил и да я успокои.

— Значи си дошла да видиш… ъ-ъ… имението на учените?

Тя отвори широко очи (доста изразителни) и каза:

— Учителю, не бъдеш се изморяваш с мен, но аз идвам да бъдеш ойчен сам-сама.

— Искаш да станеш учен? — Гендибал бе като треснат от гръм. — Добра ми жено…

И млъкна. Как, в името на Трантор, човек да обясни на една съвършено елементарна фермерка какво равнище на интелигентност, обучение и ментална издръжливост се изисква, за да станеш това, което демяните наричат „ойчен“?

Ала Сура Нови устремно продължи.

— Аз бъдеш писател и читател. Аз чела цели книги до края, а също и от началото. И аз имам желание да бъдеш ойчен. Не искам аз да бъдеш жена на фермер. Аз бъдеш не човек за ферма. Аз няма се омъжа за фермер или имам фермерски деца — вдигна глава и гордо заяви: — Молили ме. Много пъти. Аз винаги казва „не“. Учтиво, но „не“.

Гендибал достатъчно ясно виждаше, че го лъже. Не я бяха молили; но на лицето му не се отрази нищо.

— Какво ще правиш ти в тоя живот, ако не се омъжиш?

Нови удари с длан по масата.

— Аз бъдеш ойчен. Аз не бъдеш фермерка…

— Ами ако не мога да те направя учен?

— Тогава аз бъдеш нищо и искам да умра. Аз бъдеш нищо в живота, ако аз не бъдеш ойчен.

За миг му се прииска да проучи ума й и да открие колко силна е нейната мотивация, но не бе редно да го прави. Един говорител не може да се забавлява, тършувайки из безпомощните умове на другите. Науката и методите на менталния контрол — менталиката — имаха собствен морален код като другите професии или поне би трябвало да имат. (Той изведнъж съжали, че преди малко бе атакувал проктора.)

— Защо не бъдеш фермерка, Нови? — с една лека манипулация той би могъл да я накара да се задоволи с това, а също и да накара някой демски простак да се ожени за нея, а нея пък — да бъде щастлива, че ще се омъжи за него. Нямаше никому да направи зло. Щеше дори да е добро дело, само че не беше законно и следователно немислимо.

— Аз не бъдеш — каза тя. — Един фермер е дръвник. Той работи със земнобуци и сам става земнобуца. Ако аз бъдеш фермерка, аз също бъдеш земнобуца. Аз ще временямам да чета и пиша и ще забравя. Моята глава — тя сложи длан на слепоочието си — ще се развали и ще се сплуе. Не! Ойчен бъдеш различен. Замислен!

(Гендибал забеляза, че под тази дума тя разбира по-скоро „интелигентен“, отколкото „внимателен“.)

— Ойчен живее с книги и със… със… аз забравих как им беше името — тя направи жест, който би трябвало да означава, че върши някакви смаляващи операции. Говорителят не би разбрал нищо, ако не го водеха умствените й излъчвания.

— Микрофилми — каза Гендибал. — Откъде знаеш за микрофилмите?

— В книги аз чета за много работи — гордо отвърна Нови.

Той вече не можеше да удържи желанието си да научи нещо повече. Това беше необикновена жена и досега не бе чувал за друга като нея. Демяните никога не биваха вербувани, ала ако Нови беше по-млада, да речем десетгодишна…

Какво прахосничество! Няма да я обезпокои, ни най-малко няма да го стори, но каква е ползата да си говорител, ако не можеш да изследваш необикновените умове и да се учиш от тях?

— Нови — каза той, — искам да седнеш тук за момент. Стой съвсем тихичко и не казвай нищо. Не помисляй дори да кажеш нещо. Просто си представи, че заспиваш. Разбра ли?

Уплахата й се върна мигновено.

— Защо трябва да правя това, учителю?

— Защото аз искам да поразсъждавам как ти би могла да станеш учен.

В края на краищата, колкото и да бе чела, нямаше никакъв начин тя да знае какво всъщност означава „учен“. Поради това беше необходимо да разбере какво си мисли, че е.

Много внимателно и безкрайно деликатно той заизследва ума й — по-скоро усещайки го, отколкото наистина да го докосва — сякаш поставяше ръката си върху полиран метал, без да оставя отпечатъци. За нея учен означаваше човек, който винаги чете книги. Нямаше и най-смътна идея защо се четат книгите. Мисълта да бъде учен извикваше в нейния ум картината на всекидневната й работа — изпълняване на нечии поръчки, готвене, чистене, следване на заповеди — но вършена в Университета, където щеше да има достъп до книги и време да ги чете и по някакъв неясен начин щеше „да се изучи“. Всичко се свеждаше до това, че тя искаше да бъде слугиня — негова слугиня.

Гендибал се намръщи. Слугиня демянка — и то простовата, лишена от грация, необразована, почти неграмотна. Немислимо.

Би трябвало просто да я отпрати. Все ще се намери някакъв начин така да пригоди желанията й, че да я накара да се съгласи да бъде фермерка, някакъв способ, който да не остави следа, такава намеса, че дори Деларми да не може да протестира. А ако е изпратена от Деларми? Да не би всичко туй да е сложен план той да бъде подлъган да се набърка в един демски ум с цел компрометиране и подлагане на импийчмънт?

Смешно. Наистина има опасност да стане параноичен. Нейде в простичките ластари на неразработения й ум църцори ментално поточе, което трябва да бъде отклонено. Ще е необходим съвсем слаб натиск.

Това е против буквата на закона, ала няма да предизвика никаква вреда и никой никога няма да забележи.

Той замря.

Назад. Назад. Назад.

Космосе! За малко да го пропусне!

Дали не е жертва на илюзия?

Не! Сега, след като бе му обърнал внимание, го виждаше съвсем ясно. Най-мъничкото ластарче беше изместено по аномален начин. И въпреки това толкова деликатно, без никакви усложнения.

Гендибал изплава от ума й и меко каза:

— Нови.

Очите й дойдоха на фокус.

— Да, учителю?

— Ти можеш да работиш с мен. Ще те направя учен…

Очите й заблестяха и тя сякаш се изпълни с радост.

— Учителю…

Гендибал незабавно го долови. Канеше се да се хвърли в краката му. Сложи ръце на раменете й и я стисна здраво.

— Не мърдай, Нови. Стой на място… Стой!

Със същия успех би могъл да говори на полуобучено животно. Щом видя, че заповедта е стигнала до съзнанието й, я пусна. Още усещаше твърдите мускули в горната част на нейните ръце.

— Ако искаш да станеш учен — рече той, — трябва да се държиш като такъв. Това значи винаги да бъдеш тиха, винаги да говориш меко, винаги да вършиш каквото ти кажа. И да се опитваш да се изразяваш като мен. Освен това ще трябва да се виждаш и с други учени. Ще се изплашиш ли?

— Аз не ще бъдеш изплашиш… изплашена, учителю, ако ти бъдеш с мен.

— Ще бъда с теб. Но сега първо трябва да ти намеря стая, да уредя да ти определят умивалня, място в трапезарията, а също и дрехи. Ще трябва да носиш по-подходящи за един учен дрехи, Нови.

— Тези бъдеш всичките… — започна отчаяно тя.

— Ще ти дадем други.

Очевидно ще се наложи да намери някоя жена, която да уреди да й дадат нови дрехи. Плюс това — да научи демянката на основите на личната хигиена. В края на краищата, въпреки че носеше вероятно най-хубавите си одежди и явно се бе издокарала, тя все още излъчваше специфична, леко неприятна миризма.

И ще трябва да направи така, щото взаимоотношенията между тях да бъдат правилно разбрани. Обществена тайна бе, че мъжете (а и жените) от Втората фондация от време на време правеха набези за удоволствие между демяните. Щом процесът не бе свързан с взаимодействие с демските умове, никой и не помисляше да вдига патардия. Самият Гендибал никога не си го бе позволявал и му бе приятно да мисли, че е така, защото не изпитва нужда от по-груб или пикантен секс, отколкото би могъл да си достави в Университета. В сравнение със страстните демянки жените от Втората фондация можеха да бледнеят, но бяха чисти и кожата им беше гладка.

Ала даже и да имаше недоразумения по въпроса и да тръгнеха клюки по адрес на говорителя, който не само се занимава с демянки, но и си е довел една в жилището, щеше да се наложи да устои на неловкото положение. Както се очертаваше, тази фермерка, Сура Нови, бе неговият ключ към победата в задаващия се неизбежен дуел с говорителката Деларми и останалите от Масата.

29

Гендибал не видя повече Нови чак до следобеда, когато тя бе доведена при него от жената, на която безкрайно дълго бе обяснявал положението, по-точно — несексуалния характер на решението си. Тя го бе разбрала или поне не се бе осмелила да покаже, че не го разбира, което може би беше достатъчно. Сега Нови стоеше пред него — срамежлива, горда, объркана, триумфираща — всичко туй наведнъж в някаква невъобразима смесица.

— Изглеждаш много хубаво, Нови — рече той.

Дрехите, които й бяха дали, й стояха изненадващо добре и тя вече не правеше комично впечатление. Дали не я бяха пристегнали в кръста? Да са й повдигнали гърдите? Или може би просто всичко това не се забелязваше особено, когато бе облечена във фермерските си одежди?

Хълбоците й изпъкваха, но не неприятно. Лицето й естествено си оставаше обикновено, но когато следите от живота на открито избледнееха и тя се научеше как да се грижи за кожата си, нямаше да изглежда грозна.

В името на Империята, оная жена наистина си мисли, че Нови ще да му е любовница. Беше се опитала да я разкраси заради него.

А после той си каза: „Защо пък не?“

Сура Нови трябваше да застане пред Масата на говорителите — и колкото по-привлекателна изглежда, толкова по-лесно той ще може да прокара предложението си.

Точно при тая мисъл го застигна съобщението от Първия говорител. В едно общество на менталици това бе своего рода удобство. Неофициално се наричаше „ефект на съвпадението“. Ако мислиш разсеяно за някого, когато същият този някой мисли разсеяно за теб, настъпва взаимно усилващо се стимулиране, което за броени секунди прави двете мисли насочени, решителни и, за голямо удобство, синхронни.

Това можеше да стресне дори ония, които го разбираха интелектуално, особено ако предварителните разсеяни мисли са били така неопределени — от страна на единия или другия (а също и на двамата) — че биха отминали, без съзнанието да ги забележи.

— Няма да бъда с теб тази вечер, Нови — каза Гендибал. — Трябва да върша работа за учен. Ще те отведа до твоята стая. Там има разни книги, така че ще можеш да се поупражниш в четене. Ще ти покажа как да използваш сигналната система, ако имаш нужда от нещо, и ще се видим утре.

30

Гендибал учтиво се обади:

— Първи говорителю?

Шандис само кимна. Изглеждаше навъсен и годините му личаха. Приличаше на човек, който не пие, но в момента е гаврътнал малко концентрат. Накрая каза:

— Аз те „повиках“…

— Не с пратеник. От това пряко „повикване“ заключих, че е нещо важно.

— Важно е. Твоят познайник — онзи от Първата фондация — Тривайз…

— Да?

— Той не идва към Трантор.

Гендибал не изглеждаше изненадан.

— Защо би трябвало да дойде? Информацията, която получихме, беше, че потегля с един професор по древна история, а професорът търси Земята.

— Да, легендарната първична планета. Точно заради нея би трябвало да дойде тук. В края на краищата, знае ли професорът къде е Земята? Ти знаеш ли? Или пък аз? Можем ли да сме сигурни, че тя въобще съществува или че някога е съществувала? Те положително би трябвало да дойдат в нашата Библиотека, за да получат необходимата информация — ако тя изобщо може да се получи отнякъде. До този момент мислех, че положението още не е станало критично — че човекът от Първата фондация ще дойде тук и чрез него ще научим онова, което трябва да узнаем.

— Това съвсем спокойно може да бъде причина той да не бъде допуснат да дойде тук.

— Но в такъв случай къде е тръгнал?

— Доколкото разбирам, още не сме открили.

Първият говорител кисело рече:

— Изглеждаш много спокоен.

— Чудя се дали така не е по-добре — отвърна Гендибал. — Ти искаш той да дойде на Трантор, за да бъде безопасен и да го използваш като източник на информация. Няма ли обаче Тривайз да се окаже източник на по-важна информация, включително за хора, по-значими от него самия, ако отиде където поиска и прави каквото си ще — при условие, че не го загубим от поглед?

— Това не ми стига! — каза Първият говорител. — Ти ме убеди в съществуването на този нов наш неприятел и сега не мога да стоя спокоен. Още по-лошо, аз се самоубедих, че ние трябва да сме сигурни за Тривайз, иначе ще загубим всичко. Не мога да се избавя от мисълта, че той — и никой друг — е ключът.

Гендибал натърти:

— Каквото и да се случи, ние няма да загубим, Първи говорителю. Това би било възможно само ако тези „антимулета“, да използвам пак израза ти, продължат да дълбаят незабелязано под нас. Но сега ние знаем, че ги има. Вече не работим на сляпо. При следващото събиране на Масата, ако можем да действаме заедно, ще започнем контраатаката.

— Не проблемът с Тривайз ме накара да те повикам. Стана дума първо за него, понеже ми се струва като лично поражение. Погрешно съм анализирал този аспект от ситуацията. Не бях прав да поставям собственото си засегнато честолюбие над обшия подход към нещата и се извинявам. Има нещо друго.

— По-сериозно ли, Първи говорителю?

— По-сериозно, говорителю Гендибал — Киндор Шандис въздъхна и забарабани с пръсти по бюрото, докато Гендибал стоеше търпеливо пред него и чакаше.

Накрая Първият говорител каза тихо, сякаш за да смекчи удара:

— На едно спешно събиране на Масата по инициатива на говорителката Деларми…

— Без твоето съгласие, Първи говорителю?

— За това, което тя искаше, трябваше да получи съгласието само на трима други членове, без аз да съм непременно сред тях. На спешното събиране, което се свика, ти беше подложен на импийчмънт, говорителю Гендибал. Обвинен си, че не си достоен за заемания пост и трябва да бъдеш съден. За пръв път от повече от три века има процедура за импийчмънт срещу говорител…

Опитвайки се да сподави всякакъв признак на гняв, Гендибал каза:

— Ти самият положително не си гласувал за моя импийчмънт.

— Не гласувах, но само аз. Останалите от Масата бяха единодушни и вотът бе десет срещу един за импийчмънта. Както знаеш, за него се изискват осем гласа, включително на Първия говорител, или десет гласа без неговия.

— Но аз не съм присъствал.

— Ти нямаше да можеш да гласуваш.

— Можех да говоря в своя защита.

— Не на този етап. Прецедентите са малко, но ясни. Твоята зашита ще бъде в съда, който естествено ще се насрочи колкото е възможно по-скоро.

Гендибал замислено наведе глава, а после каза:

— Това не ме тревожи особено много, Първи говорителю. Мисля, че първоначалният ти замисъл е бил правилен. Най-важен е въпросът за Тривайз. Мога ли да предложа да отложиш съдебното заседание на това основание?

Първият говорител вдигна ръка.

— Не те обвинявам, че не разбираш положението, говорителю. Импийчмънтът е толкова рядко събитие, че на мен самия ми се наложи да прегледам какви законови процедури включва. Нищо няма предимство пред него. Принудени сме да минем направо към съд, като отложим всичко друго.

Гендибал подпря юмруци на бюрото и се приведе към Първия говорител.

— Шегуваш ли се?

— Законът е такъв.

— Не може законът да пречи на отстраняването на ясна и навярно скорошна опасност.

— За Масата, говорителю Гендибал, ти си ясната и непосредствена опасност. Не, изслушай ме. Въпросният закон се основава на убеждението, че нищо не може да бъде по-важно от презумпцията за корумпиране или неправилно използване на властта от страна на някой говорител.

— Но аз съм невинен и по двата пункта, Първи говорителю, и ти го знаеш. Това е въпрос на лична вендета от страна на говорителката Деларми. Ако въобще има неправилно използване на власт, то е от нейна страна. Моето престъпление е, че никога не съм си давал труда да стана популярен — признавам си го — и твърде малко съм обръщал внимание на глупаци, дето са достатъчно стари, за да са сенилни, ала и достатъчно млади, за да имат власт.

— Като мен ли, говорителю?

Гендибал въздъхна.

— Ето, виждаш ли, пак оплетох конците. Нямам предвид теб, Първи говорителю… Добре тогава, нека в такъв случай да организираме незабавен процес. Да го проведем утре. Не, по-добре още тази нощ. Да приключим с него и после да минем на въпроса за Тривайз. Не можем да си позволим никакво бавене.

Първият говорител рече:

— Говорителю Гендибал, не мисля, че схващаш положението. И по-рано сме имали импийчмънти — не много, само два. Нито един от двата не е приключил с осъждане. Ти обаче ще бъдеш осъден! След туй няма да си вече член на Масата и повече няма да имаш думата по политически въпроси. Всъщност даже ще си без вот при годишното събиране на Общото събрание.

— И ти няма да направиш нищо, за да предотвратиш това?

— Не мога. Ще гласуват единодушно против мен и ще ме принудят да си подам оставката, а точно това, мисля, биха искали говорителите.

— И Деларми ще стане Първи говорител?

— Много е вероятно.

— Не, това не бива да се допусне!

— Точно така! Поради което аз ще трябва да гласувам за твоето осъждане.

Гендибал пое дълбоко дъх.

— Все пак настоявам за незабавен процес.

— Трябва да имаш време да подготвиш защитата си.

— Каква защита? Те няма да се вслушат в никаква защита. Незабавен съд!

— Масата трябва да има време да подготви своите аргументи.

— Те нямат никакви аргументи и няма и да пожелаят да ги имат. Те са ме осъдили в умовете си и няма да искат нищо повече от това. Всъщност по-скоро биха ме осъдили утре, отколкото вдругиден — и по-скоро тази нощ, отколкото утре. Кажи им го.

Първият говорител се изправи на крака. Двамата се гледаха лице в лице през бюрото. Киндор Шандис попита:

— Защо бързаш толкова?

— Въпросът с Тривайз не може да чака.

— Като те осъдят и ме накарат да се чувствам слаб пред обединената Маса, какво ще постигнем?

С остър шепот Гендибал рече:

— Не се бой! Въпреки всичко аз няма да бъда осъден.

IX. ХИПЕРПРОСТРАНСТВОТО

31

— Готов ли си, Янов? — попита Тривайз.

Пелорат вдигна очи от книгата, която преглеждаше, и рече:

— Имаш предвид за скока ли, стари приятелю?

— За хиперпространствения скок, да.

Пелорат преглътна.

— А-а, значи си сигурен, че в никакъв случай няма да е нещо неприятно? Знам, че е глупаво да се боя, но мисълта, че самият аз ще бъда редуциран до вълнови тахиони, каквито никой досега не е видял или уловил…

— Хайде, Янов, изпипано е до немай къде. Давам ти честна дума! Скоковете се използват от двадесет и две хиляди години, както ти ми обясни, и аз никога не съм чувал дори за един-единствен смъртен случай в хиперпространството. Ние действително можем да се озовем на някое неудобно място, само че тогава катастрофата ще се случи в космоса, а не докато сме съставени от тахиони.

— Утешението не ми се вижда особено голямо.

— Няма да излезем никъде по погрешка. Да ти река правичката, мислех си да го направя, без да ти казвам, така че изобщо да не разбереш какво е станало. Струва ми се обаче, че ще е по-добре да го изпиташ съзнателно, за да видиш, че не е никакъв проблем, и по-нататък да го забравиш напълно.

— Ами… — колебливо каза Пелорат. — Предполагам, че си прав, но честно казано, не бързам особено.

— Уверявам те…

— Не, не, стари приятелю, приемам уверенията ти без уговорки. Просто… Чел ли си някога „Сантерестил Мат“?

— Разбира се. Не съм неграмотен.

— Естествено, естествено. Не трябваше да питам. Помниш ли я?

— Не страдам от амнезия.

— Изглежда имам голям талант да обиждам. Имах предвид сцените, когато Сантерестил и неговият приятел Бан излитат от Планета 17 и се изгубват в космоса. Мисля си за тия направо хипнотични сцени сред звездите — бавно движещи се в пълно мълчание, непроменящи се… Знаеш ли, никога не съм го вярвал. Хареса ми и ме трогна, но никога не съм им повярвал истински. А сега, след като привикнах към идеята, че съм в космоса, аз сам го изпитвам и — глупаво е, знам си, но не искам да се откажа. Сякаш аз съм Сантерестил…

— А аз Бан — рече Тривайз с лек оттенък на нетърпение.

— В известен смисъл. Малкото пръснати навън мъждукащи звезди са неподвижни, като се изключи нашето слънце, разбира се, което би трябвало да се смалява, но ние не го виждаме. Галактиката запазва мъждивото великолепие, без да се променя. Космосът е мълчалив и нищо не ме отвлича…

— Като изключиш мен.

— Като изключа теб. Само че, Голан, скъпи друже, да ти говоря за Земята и да се опитвам да те понауча на малко предистория, също си има своята прелест. Не ми се иска и това да свърши.

— Няма да свърши или поне не веднага. Нали не допускаш, че ще направим скока и ще излезем на повърхността на някоя планета? Пак ще си бъдем в космоса, а скокът няма да ни отнеме никакво време. Може би ще мине цяла седмица, докато кацнем на каквото и да било, така че се успокой.

— Под повърхност сигурно не разбираш Гея. Може изобщо да не бъдем някъде близо до Гея, когато излезем от скока.

— Знам, Янов, но ако информацията ти е вярна, ще сме в същия сектор. Ако не е… тогава…

Пелорат печално поклати глава.

— Какво ще ни помогне, че сме в същия сектор, ако не знаем координатите на Гея?

— Янов — рече Тривайз, — представи си, че си на Терминус и отиваш към град Аргиропол, обаче не знаеш къде се намира той, освен че е някъде на провлака. Какво ще направиш, щом стигнеш същия този провлак?

Пелорат се позабави, сякаш усещаше, че от него се очаква някакъв ужасно хитроумен отговор. Накрая се предаде и каза:

— Предполагам, че ще попитам някого.

— Точно така! Какво друго можеш да направиш? Е, готов ли си?

— Имаш предвид сега? — Пелорат тревожно се изправи на крака, а любезно суховатото му лице придоби угрижен вид. — Какво трябва да правя? Да седя, да стоя, какво?

— В името на Космоса, Пелорат, не прави нищо! Просто ела с мен в моята стая, за да мога да използвам компютъра, а после седи, стой или се премятай — каквото ще те накара да се чувстваш най-удобно. Аз ти предлагам все пак да седнеш пред екрана и да го наблюдаваш. Сигурен съм, че ще ти е интересно. Хайде!

Минаха по късия коридор до стаята на Тривайз и той се настани пред компютъра.

— Би ли искал ти да го направиш, Янов? — попита изведнъж. — Ще ти кажа числата и ти само ще трябва да мислиш за тях. Компютърът ще свърши останалото.

— Не, благодаря — рече Пелорат. — Някак си компютърът не работи добре с мен. Знам, ти казваш, че ми трябва само практика, но много не ми се вярва. В твоя ум, Голан, има нещо…

— Не говори глупости.

— Не, не. Този компютър май просто ти пасва. Когато се включиш, ти и той сте като общ организъм. Когато се включа аз, има два обекта — Янов Пелорат и един компютър. Просто не е същото.

— Смехории — рече Тривайз, но беше смътно доволен от казаното и докосна с нежни пръсти мястото, където се поставяха дланите.

— Така че аз по-добре да гледам — продължи Пелорат. — Искам да кажа, бих предпочел това изобщо да не се случва, но тъй като ще се случи, предпочитам да гледам — и той тревожно се втренчи в екрана с мъглявата Галактика и рядката пудра от мъждукащи звезди на преден план. — Кажи ми, когато му дойде времето — бавно опря гръб до стената и се обгърна с ръце.

Тривайз се усмихна. Постави длани върху очертанията и почувства менталния съюз. От ден на ден ставаше все по-лесно, а и по-интимно, и колкото и да се надсмиваше над думите на Пелорат, той наистина го усещаше. Струваше му се, че почти няма нужда съзнателно да мисли за координатите. Изглеждаше, като че ли компютърът знае какво иска и без съзнателния процес на „казването“. Той самичък извличаше информацията от мозъка му.

Ала Тривайз все пак му „каза“ и после поиска двуминутен интервал преди скока.

— Готово, Янов. Имаме две минути: 120 — 115 — 110… Просто гледай екрана.

Пелорат зяпна, затаил дъх, а бръчките край ъглите на устата му леко се вдълбаха.

Тривайз спокойно броеше:

— 15 — 10 — 5 — 4 — 3 — 2 — 1 — 0.

Без някакво доловимо движение, без каквато и да е видима причина гледката на екрана се смени. Звездното поле се сгъсти и Галактиката изчезна.

Пелорат се облещи и попита:

— Това ли беше?

— Това ли беше какво? Ти потръпна, само че то си е твой проблем. Нищо не почувства, признай си.

— Признавам.

— В такъв случай, това беше. Някога, когато хиперпространствените пътувания са били относително нови — поне според книгите — е имало особено вътрешно усещане и някои хора са изпитвали замайване или повдигане. Може би е било психогенно. Във всеки случай, колкото по-голям опит се е натрупвал и колкото по-добро е ставало оборудването, ефектът отслабвал. С компютър като този, дето го имаме на борда на кораба, явлението е под прага на чувствителността. Поне на мен така ми се струва.

— Трябва да ти призная, че и на мен също. Къде сме, Голан?

— Само една стъпка по-напред. В района на Калган. Имаме още много път и преди да тръгнем отново, ще проверим точността на скока.

— Това, което ме тревожи е… къде е Галактиката?

— Навсякъде около нас, Янов. Сега сме доста навътре в нея. Ако фокусираме екрана както трябва, можем да видим по-отдалечените й части като светла лента на небето.

— Млечният път! — извика радостно Пелорат. — Почти всеки свят описва как изглежда той на неговото небе, но на Терминус това е нещо, дето не се наблюдава. Покажи ми го, стари приятелю!

Екранът се килна, създавайки илюзията за плуване през звездна река, а сетне почти се изпълни от плътна перлена светлина. Двамата я проследиха, докато тя изтъня, а сетне отново набъбна.

Тривайз каза:

— По-широка е в посока към центъра на Галактиката. Заради тъмните облаци в спиралните ръкави обаче не е нито толкова ярка, нито толкова просторна, колкото би могла да бъде. От повечето населени светове ще видиш нещо такова.

— А също и от Земята.

— Няма разлика. Но не може да бъде идентифицираща характеристика.

— Разбира се, че не. Само че… ти изучавал ли си история на науката?

— Не особено задълбочено, макар естествено да знам кое-що. Все пак, ако искаш да ме питаш нещо, не очаквай, че ще се окажа експерт.

— Просто този скок ме наведе на онова, дето винаги ме е озадачавало. Възможно е да се разработи описание на Вселената, при което хиперпространственото пътуване е абсурдно и скоростта на светлината във вакуум е абсолютният максимум на всяка скорост.

— Сигурно.

— При тези условия геометрията на Вселената е такава, че е невъзможно да се направи пътешествието, което току-що извършихме за по-кратък период, отколкото би го изминал един светлинен лъч. А ако го правим със скоростта на светлината, нашето усещане за продължителност няма да съвпада с действителната. Ако тази точка е, да кажем, на четиридесет парсека от Терминус и ние бяхме стигнали дотук със скоростта на светлината, нямаше да усетим да изминава никакво време; но на Терминус и в цялата Галактика щяха да са минали около сто и тридесет години. Сега ние направихме пътуването не със скоростта на светлината, а на практика с хиляди пъти по-голяма скорост, но времето не е помръднало. Или поне аз се надявам да е така.

— Не очаквай, че ще ти изложа математическия апарат на хиперпространствената теория на Оланджен — каза Тривайз. — Мога да кажа само, че ако бяхме пътували със скоростта на светлината през нормалното пространство, времето наистина щеше да напредва със скорост 3,26 години за парсек, както ти го описа. Така наречената релативистична Вселена, която човечеството е проумяло толкова отдавна, колкото можем да надзърнем назад в историята — макар да ми се струва, че това е в твоята област — си остава и нейните закони не са отменени. При нашите хиперпространствени скокове обаче ние правим нещо извън условията, при които действа релативността, и правилата се изменят. Хиперпространствено Галактиката е малък обект, в идеалния случай — безразмерна точка, и релативистични ефекти въобще не съществуват. Всъщност в математическите формулировки на космологията има два символа за Галактиката: Gr — за релативистичната Галактика, в която скоростта на светлината е максималната възможна скорост, и Gh — за хиперпространствената Галактика, в която скоростта всъщност няма значение. Хиперпространствено стойността на всички скорости е нула и ние не се движим; по отношение на самото пространство пък скоростта е безкрайна. Не мога да ти обясня нищо повече от това. Е, като се изключи една от красивите уловки в теоретичната физика: да поставиш символ или стойност, който има значение в Gr, в уравнение, отнасящо се до Gh — или обратно — и да оставиш някой студент да се мъчи с него. Вероятността студентът да падне в клопката е огромна и той обикновено си остава там, поти се, пухти и нищо не излиза, докато някой по-опитен благоволи да го измъкне. Веднъж насмалко и мен да ме хързулнат така.

Пелорат известно време разсъждава мрачно над чутото, а после озадачено рече:

— Но коя е истинската Галактика?

— И двете, зависи какво правиш. Ако се върнеш на Терминус, ще можеш да използваш някой автомобил, за да преодолееш известно разстояние по земята, или кораб, за да го изминеш по море. Условията са различни, така че кое е истинският Терминус: сушата или морето?

Пелорат кимна.

— Аналогиите винаги са опасни — каза той, — но аз по-скоро ще приема тази, отколкото да рискувам разсъдъка си, като продължа да мисля за хиперпространството. Ще се съсредоточа над това, което правим сега.

— Гледай на него — рече Тривайз — като на наша първа спирка по пътя към Земята.

И, помисли си той, чудя се към какво друго още.

32

— Е — каза Тривайз, — пропиляхме един ден.

— О? — Пелорат вдигна очи от индекса, който грижливо съставяше. — Как така?

Тривайз разпери ръце.

— Не повярвах на компютъра. Не се осмелих да му се доверя, така че съпоставих нашето местоположение с онова, в което се бяхме прицелили преди скока. Разликата е неизмерима. Грешката не може да се установи.

— Това е хубаво, нали?

— Повече от хубаво, невероятно е. Никога не съм чувал за такова нещо. Правил съм скокове и съм ги насочвал по всички възможни начини и с всички възможни устройства. В училище трябваше да изчисля един с помощта на ръчен компютър и после да изпратя хиперреле, за да проверя резултата. Естествено, не можех да изстрелям истински кораб, понеже — като оставим настрана разходите — лесно можех да го набутам насред някоя звезда в другия край на Галактиката. Разбкра се, никога не съм се издънвал чак толкова — продължи Тривайз, — но винаги е имало достатъчно голяма грешка. Грешка винаги има, даже и при експертите. Просто трябва да има, понеже съществуват толкова много променливи. Геометрията на космоса е прекалено сложна за манипулиране, а хиперпространството притежава освен туй такава собствена сложност, че ние даже не можем да претендираме за опознаването й. Ето защо ще трябва да вървим на отделни стъпки, вместо да направим един голям скок от тук до Сейшел. С разстоянието грешките ще нараснат.

— Но ти каза, че този компютър не е направил никаква грешка — рече Пелорат.

— Той казва, че не е направил грешка. Аз го накарах да сравни действителното ни положение с предварително изчисленото — „това, което е“ с „това, което се искаше“. Той заяви, че в рамките на приближението от измерванията двете неща са идентични и аз си помислих: „Ами ако лъже?“

До тоя миг Пелорат държеше принтера си в ръка. Сега го остави и погледна потресен към Тривайз.

— Шегуваш ли се? Един компютър не може да лъже. Освен ако искаш да кажеш, че не е наред.

— Не, дори не си помислих това. Космосе! Помислих си, че лъже. Този компютър е толкова съвършен, че не мога да мисля за него другояче, освен като за човек, или може би като за свръхчовек. Достатъчно човек, за да има гордост, и може би — за да лъже. Дадох му инструкции да разработи курс през хиперпространството до място в близост с планетата Сейшел — столицата на Сейшелския съюз. Той го направи и начерта курс от двадесет и девет стъпки, което е най-отвратителна арогантност.

— Защо пък арогантност?

— Грешката при първия скок прави втория далеч по-малко сигурен, а после добавената от него грешка прави третия скок съвсем несигурен и невнушаващ доверие и така нататък. Двадесет и деветият скок може да свърши на всяко място в Галактиката, където и да е. Така че аз го накарах да извърши само първия скок. Преди да продължим, ще направим проверка.

— Предпазлив подход — топло каза Пелорат. — Одобрявам!

— Да, но след първия скок няма ли компютърът да се почувства обиден, задето не съм му се доверил? Дали това не би го принудило да спасява гордостта си и щом го попитам, да ми каже, че няма никаква грешка? Дали не ще му бъде невъзможно да си признае грешката, защото би се уличил в несъвършенство? Ако е тъй, спокойно можем и да нямаме компютър.

Дългото благо лице на Пелорат се помрачи.

— Какво да направим в такъв случай, Голан?

— Онова, което направих аз — да пропилеем един ден. Проверих положението на няколко от заобикалящите ни звезди по най-примитивните възможни начини: телескопски наблюдения, фотографиране и ръчно измерване. Сравних всяко действително местоположение с очакваното при условие, че няма грешка. Тая работа ми отне цял ден и ме измори адски.

— Да, но какво постигна?

— Намерих две опашати грешки, проверих повторно и ги открих в собствените си изчисления. Аз самият бях ги допуснал! Поправих изчисленията и отново ги вкарах в компютъра — просто за да видя дали той ще стигне до същите резултати независимо от мен. Като се изключи това, че изчисли няколко знака повече след десетичната запетая, оказа се, че сметките ми са верни, а те показваха, че компютърът не е направил никаква грешка. Той може да е един арогантен мулешки син, но поне има за какво да е арогантен.

Пелорат изпусна една протяжна въздишка.

— Е, това е добре.

— И още как! Тъй че възнамерявам да го оставя да направи другите двадесет и осем стъпки.

— Всички наведнъж? Но…

— Не всички наведнъж, не се безпокой. Все още не съм си загубил ума. Ще ги направи последователно, като след всяка стъпка ще проверява какво има наоколо и ако то е в поносими граници, ще може да предприеме следващата. Щом установи, че грешката е прекалено голяма — а, повярвай ми, не съм се скъпил в ограниченията — той ще трябва да спре и да преизчисли останалите стъпки.

— Кога се каниш да го направиш?

— Кога ли? Ами сега. Слушай, ти си работиш над индексирането на твоята библиотека…

~ О, сега му е времето да го направя, Голан. От години искам да го сторя, но винаги се намираше какво да ми попречи.

— Не възразявам. Продължавай да го вършиш и не се безпокой. Съсредоточи се върху индекса. Аз ще се погрижа за всичко останало.

Пелорат поклати глава.

— Не ставай глупав. Не мога да се отпусна, докато това не свърши. Ужасно съм притеснен.

— Значи не е бивало да ти казвам… само че трябваше да кажа на някого, а ти си единственият човек тук. Ще ти обясня честно. Винаги има шанс да спрем на идеално място в междузвездното пространство и това място да е същото, което в момента заема някой метеорит бързак или миниатюрна черна дупка, и корабът да бъде потрошен, а ние — убити. Такива неща — на теория — могат да се случат. Вероятността обаче е много малка. В края на краищата, Янов, ти може да си си у дома — в своя кабинет, да работиш с филмите си или да спиш в леглото — и някой метеорит да се понесе към теб през атмосферата на Терминус, да те удари по главата и да умреш. Само че, нали, вероятността е малка. Всъщност шансът при хиперпространствен скок да пресечем пътя на нещо фатално, но твърде дребно, за да бъде забелязано от компютъра, е далеч — далеч по-малък от този да бъдеш ударен от метеорит в дома си. Никога през цялата история на хиперпространствените пътувания не съм чувал кораб да е бил изгубен по този начин. А всеки друг риск — като например да се озовеш в ядрото на някоя звезда — е дори още по-малък.

— Тогава защо ми разправяш всичко това, Голан? — попита Пелорат.

Тривайз млъкна, наведе замислено глава и накрая каза:

— Не знам… Не, знам. Предполагам, че колкото и малка да е вероятността за катастрофа, ако достатъчно много хора рискуват, най-подир белята може да се случи. Колкото и да съм сигурен, че всичко ще бъде наред, вътре в мен едно досадно гласче ми нашепва: „Може би този път ще се случи.“ И това ме кара да се чувствам виновен. Предполагам, че е то. Янов, ако нещо тръгне на зле, прости ми!

— Но, Голан, мой скъпи друже, ако нещо тръгне не както трябва, ние и двамата моментално ще умрем. Аз няма да съм в състояние да ти простя, нито пък ти да получиш прошката.

— Това ми е ясно, така че ще ми простиш ли сега?

Пелорат се усмихна.

— Не зная защо, но въпросът ти ме ободрява. В него има нещо приятно комично. Разбира се, Голан, ще ти простя. В световната литература има много митове за някаква форма на живот след смъртта и ако наистина излезе, че съществува такова място — предполагам, шансът е същият както да кацнем в миниатюрна черна дупка или дори по-малък — и двамата се окажем в него, аз ще свидетелствам, че ти честно си направил всичко, което е зависело от теб, и не трябва да бъдеш упрекван за моята смърт.

— Благодаря! Сега съм спокоен.

Пелорат стисна ръката му.

— Виждаш ли, Голан, познавам те по-малко от седмица и предполагам, че не би трябвало да правя прибързани заключения по тия въпроси, но мисля, че си отлично момче. Хайде вече да го направим и да приключим.

— Чудесно! Трябва просто да установя контакт. Компютърът е получил инструкции и само ме чака да кажа „Старт!“. Би ли искал ти да…

— Не! Това си е твоя работа! Това е твоят компютър.

— Много добре. И отговорността е моя. Както виждаш, още се опитвам да се измъкна. Гледай екрана!

С напълно спокойна ръка и усмивка, която изглеждаше съвсем истинска, Тривайз осъществи контакта.

Последва моментна пауза, а сетне звездното поле се смени — и пак — и пак. Блестящите точки на екрана изглеждаха все по-нагъсто и все по-ярки.

Пелорат броеше полугласно. На 15 последва спиране, сякаш някаква част от апаратурата се бе задръстила.

Той прошепна, очевидно уплашен да не би някой случаен звук да повреди невъзвратимо механизма:

— Какво не е наред? Какво стана?

Тривайз сви рамене.

— Предполагам, че преизчислява. Някакъв космически обект е добавил забележима издутина към общата форма на цялостното гравитационно поле — някой обект, дето не е бил взет предвид — некартирана звезда-джудже или голяма планета…

— Опасно ли е?

— Доколкото сме живи, почти сигурно е, че не е опасно. Една планета може да се намира на сто милиона километра и все пак да предизвиква достатъчно голямо гравитационно изменение, което да изисква преизчисляване. Една звезда-джудже може да е на десет милиарда километра и…

Екранът отново се смени и Тривайз млъкна. Смени се пак — и пак… Накрая, когато Пелорат изрече „28“, движението спря.

Тривайз направи справка с компютъра.

— Пристигнахме — каза той.

— Аз броих първия скок като 1 и в тази серия започнах от 2. Това прави общо двадесет и осем скока. Ти каза двадесет и девет.

— Вероятно преизчислението при скок 15 ни е спестило един. Ако искаш, мога да проверя, но няма практическа необходимост. Ние сме в околността на планетата Сейшел. Компютърът го твърди и аз не се съмнявам. Ако ориентирам правилно монитора, ще видим едно хубаво ярко слънце, но няма защо да насилваме без нужда екраниращите му способности. Планетата Сейшел е четвърта в системата и е на около 3,2 милиона километра от сегашното ни местоположение, а това е горе-долу толкова близо, колкото бихме искали да бъдем при приключването на скока. Ще стигнем там за три дни, ако се разбързаме — и за два.

Тривайз си пое дълбоко дъх и остави напрежението да се изцеди от съзнанието му.

— Разбираш ли какво значи това, Янов? — рече той. — Всички кораби, на които съм бил или за които съм чувал, щяха да правят тези скокове с поне един ден време помежду им заради старателните изчисления и повторните проверки, даже и с компютър. Пътешествието щеше да отнеме близо месец. Или, може би, две-три седмици, ако рекат да бъдат по-безразсъдни. Ние го направихме за половин час. Когато всеки звездолет бъде оборудван с такъв компютър…

Пелорат каза:

— Чудя се защо госпожа кметът ни даде толкова съвършен кораб. Той трябва да е невероятно скъп.

— Експериментален е — сухо отвърна Тривайз. — Може би добрата жена е искала да ни накара да го изпробваме и да видим какви недостатъци ще прояви.

— Сериозно ли говориш?

— Не се изнервяй. В края на краищата, няма за какво да се безпокоим. Не открихме никакви недостатъци. Аз обаче няма да й го съобщя. Ако го чуе, чувството й за човещина би се подложило на голямо изпитание. Освен туй тя не ни даде нападателни оръжия, а това значително снижава разходите.

Пелорат вглъбено добави:

— Мисля си за компютъра. Той като че ли е пригоден специално за теб — просто не би могъл да е така добре напасван за всекиго. С мен едва-едва работи.

— Толкова по-хубаво, че работи тъй добре с единия от двама ни.

— Да, но дали това е просто случайност?

— Че какво друго ще е, Янов?

— Вероятно госпожа кметът те познава много добре.

— И аз мисля, че тази стара гемия ме познава отлично.

— Тя не би ли могла да нареди създаването на един компютър специално за теб?

— Защо?

— Просто се чудя дали не отиваме там, където компютърът иска.

Тривайз се ококори.

— Излиза, че докато съм свързан с него, той — а не аз — всъщност взима решенията?

— Просто се чудя.

— Но това е абсурдно. Параноично. Престани, Янов.

Тривайз се обърна към екрана, за да фокусира планетата Сейшел и да изчисли курса към нея през нормалното пространство.

Абсурдно!

Само че защо Пелорат пъхна тази идея в главата му?

Х. МАСАТА

33

Минаха два дни и Гендибал установи, че е не толкова притеснен, колкото ядосан. Нямаше никакви причини съдебното заседание да не се състои незабавно. Беше сигурен, че ако е неподготвен — ако имаше нужда от време, — заседанието щеше да бъде организирано веднага.

Но тъй като Втората фондация се бе изправила пред най-голямата криза от Мулето насам, говорителите си пилееха времето — и то без никаква друга цел, освен да го дразнят.

Наистина го бяха раздразнили и, в името на Селдън, щяха да го накарат да нанесе тежък контраудар. Вече бе решил.

Огледа се. Чакалнята беше празна — от два дни все така. Той бе белязан човек — говорител, за когото всички знаят, че по силата на един безпрецедентен в петвековната история на Втората фондация акт скоро ще изгуби поста си. Ще бъде разжалван във войнишки чин, ще бъде понижен чисто и просто до положението на обикновен член на Втората фондация.

Само че едно бе да си редови член на Втората фондация, особено ако притежаваш почетна титла, какъвто би бил Гендибал дори и след импийчмънта, и съвсем друго някога да си бил говорител, когото са понижили…

Това обаче няма да стане, мислеше си с яд той, дажеи ако го отбягват от два дни. Единствено Сура Нови се отнасяше с него както по-рано, но тя бе твърде наивна, за да разбира положението. За нея Гендибал все още бе „учител“.

Дразнеше се, че намира в това известно утешение. Направо се засрами, когато започна да забелязва, че настроението му се подобрява, щом тя го гледаше с обожание. Да не би вече да е благодарен за толкова малки знаци на внимание?

От залата се появи един чиновник, каза му, че Масата го очаква, и Гендибал се промъкна вътре. Добре познаваше чиновника; той бе от ония, които знаят — до най-малкия нюанс — точната степен на учтивост, която заслужава всеки говорител. Учтивостта спрямо Гендибал в момента бе ужасяващо ниска. Очевидно чиновникът със сигурност го смяташе за вече осъден.

Всички бяха насядали около масата — намръщени, навлекли черните съдийски тоги. Първият говорител Шандис изглежда не се чувстваше съвсем удобно, но не позволи на лицето му да се изпише и най-малката следа от дружелюбност. Деларми — една от трите жени-говорителки — изобщо не го удостои с поглед.

Първият говорител каза:

— Говорителю Стор Гендибал, ти бе подложен на импийчмънт за неподходящо за един говорител поведение. Пред нас ти обвини Масата — неясно и без доказателства — в предателство и опит за убийство. Ти подметна, че всички членове на Втората фондация — включително говорителите и Първият говорител — трябва да бъдат подложени на щателен ментален анализ, за да се удостовери на кои от тях повече не бива да се вярва. Подобно поведение разрушава социалните връзки, без които Втората фондация не ще може да контролира сложната и потенциално враждебна Галактика и без които не може да се изгради жизнеспособна Втора империя. Доколкото всички ние станахме свидетели на тези твои твърдения, ще се въздържим от излагането на формално обвинение. Поради това ще минем направо към следващия етап. Говорителю Гендибал, имаш ли подготвена защита?

Сега Деларми — все още без да го поглежда — си позволи да пусне малка котешка усмивка.

— Ако истината може да се смята за защита, имам — рече Гендибал. — Има основания да се подозира пробив в сигурността. Този пробив може да включва ментален контрол над един или повече хора от Втората фондация — като се изключат тук присъстващите членове — и по такъв начин да предизвика смъртоносна криза. Ако вие наистина сте ускорили съда, понеже не сте искали да прахосвате времето, може би всички смътно сте доловили колко сериозна е кризата. Само че защо в такъв случай пропиляхте два дни, след като аз официално поисках незабавен процес? Твърдя, че точно тази смъртоносна криза ме накара да кажа това, което казах. Щях да съм се държал по неподходящ за един говорител начин, ако не бях постъпил така.

— Той просто повтаря обидата, Първи говорителю — меко рече Деларми.

Креслото на Гендибал беше на по-голямо разстояние от Масата, отколкото креслата на другите — сам по себе си вече ясен намек за понижение. Той го бутна още по-назад, сякаш това въобще не го засягаше, и стана.

— Ще ме осъдите ли сега, направо и противно на закона, или мога да изложа подробно защитата си?

Първият говорител каза:

— Това не е незаконно сборище, говорителю. Без да имаме кой знае какви казуси, по които да се ръководим, ние ще се наклоним в твоя посока, тъй като схващаме, че ако нашите прекалено човешки способности ни накарат да се отдалечим от абсолютната справедливост, по-добре е да позволим на виновния да остане ненаказан, отколкото да осъдим невинния. Поради това, въпреки че случаят е с толкова тежки възможни последици, че не можем лесно да оставим виновния ненаказан, ще ти разрешим да изложиш своите аргументи така, както поискаш, и толкова дълго, колкото ще ти бъде нужно, докато не бъде решено единодушно, включително и с моя собствен вот (на тази фраза той повиши глас), че е било чуто достатъчно.

Гендибал рече:

— Тогава да започна с това, че Голан Тривайз — човекът от Първата фондация, който бе изгонен от Терминус и за когото Първият говорител и аз мислим, че представлява острието на настъпващата криза — е тръгнал в неочаквана посока.

— Въпрос по същество — меко каза Деларми. — Откъде говорителят — интонацията й ясно показваше, че не става дума за титла — знае това?

— Бях информиран от Първия говорител — отвърна Гендибал, — но мога да го потвърдя и от собствени източници. При съществуващите обстоятелства обаче, имайки предвид моите подозрения спрямо равнището на сигурност в залата, трябва да ми бъде разрешено да запазя източниците си в тайна.

Първият говорител каза:

— Ще се въздържа да взема решение. Нека продължим без тази информация, но ако по преценка на Масата тя трябва да бъде получена, ще се наложи говорителят Гендибал да я предостави.

— Ако говорителят не предостави информацията сега — рече Деларми, — справедливостта изисква да споделя предположението си, че той има агент, който му служи — агент, лично нает от него и по принцип неотговорен пред Масата. Не можем да бъдем сигурни, че подобен агент ще се подчинява на правилата за поведение, които ръководят персонала на Втората фондация.

С известно неудоволствие Първият говорител заяви:

— Виждам всички усложнения, говорителко Деларми. Няма нужда да ми ги обясняваш.

— Споменах го просто за протокола, Първи говорителю, доколкото това утежнява обидата, а не е включено като отделен пункт в обвинителния акт за импийчмънта, който акт, бих желала да кажа, не бе прочетен изцяло и към който предлагам да се добави този пункт.

— На секретаря е наредено да добави пункта — рече Първият говорител — и в подходящия момент ще бъде намерена точната формулировка. Говорителю Гендибал — той поне явно имаше предвид титлата, — твоята защита наистина е стъпка назад. Продължавай.

Гендибал рече:

— Не само че Тривайз е тръгнал в неочаквана посока, но е тръгнал и с безпрецедентна скорост. Моята информация, с която Първият говорител все още не разполага, е, че той е пропътувал близо десет хиляди парсека за доста по-малко от час.

— С един-единствен скок? — попита недоверчиво някой от говорителите.

— С повече от две дузини скокове, един след друг и практически без никакъв промеждутък помежду им — отвърна Гендибал — нещо, което е още по-трудно да си представим, отколкото единичния скок. Даже и ако той сега е локализиран, ще трябва доста време, за да го последваме, а ако ни открие и наистина възнамерява да избяга от нас, няма да сме в състояние да го настигнем. А вие си прахосвате времето в игрички на импийчмънт и допускате да минат два дни, за да можете да им се насладите по-добре.

Първият говорител съумя да прикрие объркването си.

— Моля те, говорителю Гендибал, кажи ни какво значение мислиш, че може да има това?

— То е знак, Първи говорителю, за постигнатия от Първата фондация технически напредък и за това, че сега тя е много по-мощна, отколкото по времето на Прийм Палвър. Ако те ни открият и получат възможност да действат, няма да можем да им се противопоставим.

Говорителката Деларми се изправи на крака и каза:

— Първи говорителю, нашето време се губи с неща, които нямат отношение към въпроса. Не сме деца, та да се плашим с приказки за баба Космогадост. Какво значение има колко впечатляваща е машинарията на Първата фондация, след като при всяка криза умовете им ще бъдат под наш контрол.

— Как ще отговориш на това, говорителю Гендибал? — попита Първият говорител.

— Като му дойде времето, ще стигнем и до въпроса за умовете. В момента искам просто да подчертая превъзхождащата — и все по-нарастваща — техническа мощ на Първата фондация.

Първият говорител рече:

— Мини към следващата точка, говорителю Гендибал. Този пункт от защитата ти не е пряко свързан с материята в обвинителния акт за импийчмънт.

От цялата Маса имаше ясно изразени жестове на съгласие.

Гендибал каза:

— Минавам нататък. При настоящото си пътуване Тривайз има един компаньон — направи малка пауза, за да обмисли как да го определи, — някой си Янов Пелорат — доста неефективен учен, посветил живота си на издирване на митове и легенди за Земята.

— И всичко това ти е известно? Предполагам, от тайния ти източник? — попита Деларми, която зае ролята си на обвинител с ясното излъчване на добро самочувствие.

— Да, всичко това ми е известно — повтори Гендибал. — Преди няколко месеца кметът на Терминус, енергична и способна жена, започна да се интересува от този учен, без да има ясна причина, така че, разбира се, и аз се заинтересувах. Само че не съм го пазил в тайна. Цялата получена от мен информация бе на разположение на Първия говорител.

— Аз съм свидетел — с нисък глас рече Киндор Шандис.

Един по-възрастен говорител се обади:

— Какво е това „Земята“? Да не е първоначалният свят, дето непрекъснато го срещаме в приказките? Онзи, така нашумял по времето на старата Империя?

Гендибал кимна.

— В приказките за баба Космогадост, както би казала говорителката Деларми. Подозирам, че мечтата на Пелорат е била да дойде на Трантор, в Галактическата библиотека, за да намери такава информация за Земята, каквато не би могъл да получи от междузвездната библиотечна служба, която му е подръка на Терминус. Когато е напуснал Терминус заедно с Тривайз, той трябва да е смятал, че мечтата му е на път да се сбъдне. Ние определено очаквахме двамината и разчитахме да получим възможност да ги изследваме — за наша собствена изгода. Както обаче се оказа — и както сега всички знаете — те няма да дойдат. Насочили са се към цел, която не е ясна или поне засега не ни е известна.

Кръглото лице на Деларми имаше съвсем херувимско изражение, когато тя попита:

— И защо това да е толкова тревожно? С нищо не ни е по-зле от тяхното отсъствие. Всъщност, доколкото те ни пренебрегват тъй лесно, можем да заключим, че Първата фондация не познава същинската природа на Трантор, и да аплодираме делото на Прийм Палвър.

Гендибал отвърна:

— Ако престанем да разсъждаваме, действително можем да стигнем до такова успокоително заключение. Дали обаче този обрат не е резултат от факта, че някой не е оценил важността на Трантор? Дали не е възможно обратът да е следствие от обезпокоеността да не би Трантор, изследвайки тия двама мъже, да прозре важността на Земята?

Около Масата се размърдаха.

— Всеки — студено заяви Деларми — може да си измисля страховито звучащи предположения и да ги формулира с добре отмерени фрази. Само че имат ли те смисъл, когато са изсмукани от пръстите? Защо някой ще се интересува какво ние, хората от Втората фондация, мислим за Земята? Независимо дали тя е истинската първична планета, дали е мит, дали изобщо има едно-единствено място, откъдето произлизаме — това определено е нещо, което може да касае само историци, антрополози и събирачи на народни приказки като тоя твой Пелорат. Защо ние трябва да се интересуваме?

— Наистина, защо ли? — рече Гендибал. — И как така в Библиотеката няма никакви референции за Земята?

За пръв път в атмосферата край Масата се усети нещо друго освен враждебност.

— Няма ли? — попита Деларми.

Гендибал отвърна съвсем спокойно:

— Когато за пръв път чух, че Тривайз и Пелорат може би ще дойдат тук, за да потърсят информация относно Земята, аз естествено накарах нашия компютър в Библиотеката да изготви списък на документите, в които се съдържа подобна информация. Бях заинтригуван, когато се оказа, че няма нищо. Не малко, не съвсем мъничко. Нищо! И тогава вие настояхте да чакам два дни, докато дойде ред на това съдебно заседание, а в същото време любопитството ми бе възбудено още по-силно от новината, че хората от Първата фондация в края на краищата изобщо не идват насам. Трябваше да се забавлявам по някакъв начин. Докато всички вие, както се казва, си пиехте виното, а къщата се рушеше, аз прегледах историческите книги, с които разполагам. Попаднах на откъси, където специално се споменаваше за проучванията по „въпроса за произхода“ в късната Империя. Имаше отправки и се цитираха конкретни документи — и печатни, и филмирани. Върнах се в Библиотеката и ги потърсих лично. Уверявам ви, че нямаше нищо. Деларми каза:

— Даже и да е тъй, това не е кой знае каква изненада. Ако Земята наистина е мит…

— Тогава щях да я намеря в митологическите справочници. Ако беше приказка за баба Космогадост, щях да я намеря в събраните приказки за баба Космогадост. Ако беше измислица на нечий болен мозък, щях да я намеря в психопатологията. Факт е, че има нещо, свързано със Земята, иначе всички вие нямаше да сте чували за нея и нямаше веднага да си я спомните като име на предполагаемата планета, от която произхожда човешкият род. Тогава защо никъде в Библиотеката не се споменава за нея?

За миг Деларми замълча и се намеси друг говорител — Леонис Ченг — доста дребен мъж с енциклопедични знания за подробностите на Плана на Селдън и почти късогледа нагласа към реалната Галактика. Когато говореше, очите му често мигаха.

— Широко известно е — каза той, — че в последните си дни Империята се е опитала да създаде някаква своя си мистика, като замаже интереса към предимперските времена.

Гендибал кимна.

— Замазване на интереса е точният термин, говорителю Ченг. Той не е еквивалент на унищожаване на доказателствата. Както ти би трябвало по-добре от всеки друг да знаеш, характерна черта на имперския упадък е бил внезапният интерес към предишните и — предполага се — по-добри времена. Аз току-що споменах за интереса към „въпроса за произхода“ по времето не Хари Селдън.

Ченг го прекъсна с внушително прокашляне.

— Много добре зная това, млади човече, и ми е известно далеч повече за тези социални проблеми на имперския упадък, отколкото ти изглежда мислиш. Процесът на „империализация“ е взел връх над дилетантските занимания със Земята. При Клеон II, по време на последното съживяване на Империята, два века след Селдън, империализацията достигнала върха си и всички спекулации по въпроса за Земята приключили. По времето на Клеон дори е имало директива за това. В нея интересът към подобни неща е бил разглеждан като — мисля, че цитирам правилно — „гнила и непродуктивна спекулация, насочена към подриване на любовта на хората към имперския трон“.

Гендибал се усмихна.

— Значи ти би сметнал, че унищожаването на всички отпратки за Земята е станало по времето на Клеон II.

— Аз не вадя заключения, а просто казах онова, което казах.

— Много умно от твоя страна е да не вадиш заключения. По времето на Клеон Империята може и да се е съживила, ала Университетът или поне Библиотеката са били в наши ръце, по-точно — в ръцете на нашите предшественици. Би било невъзможно да се извади какъвто и да било материал от Библиотеката, без говорителите на Втората фондация да разберат за това. Всъщност тази задача трябвало да бъде поверена именно на говорителите, въпреки че умиращата Империя не го е знаела.

Той млъкна, а Ченг, без да казва нищо, гледаше над главата му.

Гендибал продължи:

— Следователно Библиотеката не би могла да бъде опразнена от материали за Земята по времето на Селдън, тъй като тогава активно са се занимавали с „въпроса за произхода“. Тя не би могла да бъде опразнена и след това, понеже е била в ръцете на Втората фондация. Сега обаче Библиотеката е празна. Как така?

Деларми нетърпеливо се намеси:

— Можеш да престанеш да оплиташ дилемата, Гендибал. Виждаме я. Какво предлагаш като решение? Ти самият ли си извадил документите?

— Както обикновено, Деларми проникна до същината на въпроса — Гендибал склони глава пред нея в язвително уважение (на което тя си позволи леко да нацупи устни).

— Едно от възможните решения е, че това прочистване е било извършено от говорител на Втората фондация — някой, който е знаел как да използва уредниците на Библиотеката, без у тях да остане спомен, и компютрите, без в тях да останат записи.

Първият говорител Шандис почервеня.

— Нелепици, говорителю Гендибал. Не мога да си представя кой ще го извърши. Каква мотивация може да има? Даже и ако по някаква причина материалът за Земята е бил отстранен, защо да го пази от останалите от Масата? Защо да рискува пълния провал на собствената си кариера, като се ровичка в Библиотеката, когато шансовете да бъде открит са толкова големи? Освен това не мисля, че дори и най-изкусният говорител би могъл да го направи, без да остави следа.

— Тогава, Първи говорителю, би трябвало да не си съгласен с говорителката Деларми, че съм го направил аз.

— Определено не съм съгласен — каза Първият говорител. — Понякога се съмнявам в твоите преценки, но все още не те смятам за съвършено побъркан.

— Значи би трябвало това никога да не се е случвало, Първи говорителю. Материалите за Земята трябва все още да са си в Библиотеката, защото сега ние изглежда елиминирахме всички възможни начини те да бъдат извадени оттам. Само че материалите ги няма…

Делора Деларми се обади с престорена умора:

— Добре, добре, хайде да приключваме. Пак питам: какво решение предлагаш? Сигурна съм, че си въобразяваш, че имаш решение.

— Щом ти си сигурна, говорителко Деларми, всички можем да сме сигурни. Аз предполагам, че Библиотеката е била прочистена от човек от Втората фондация, който е бил под контрола на някоя ловка сила извън Втората фондация. Прочистването е минало незабелязано, понеже същата сила се е погрижила то да не бъде забелязано.

Деларми се изсмя.

— Докато ти не го откри. Ти — неконтролираният и неконтролируемият. Ако тази мистериозна сила съществува, как така ти откри липсата на материалите в Библиотеката? Защо не си бил контролиран?

Гендибал мрачно отвърна:

— Не е за смях, говорителко. Може би те също като нас разбират, че намесата трябва да бъде сведена до минимум. Когато преди няколко дни животът ми бе подложен на опасност, аз бях по-загрижен да се въздържа от намеса в някой демянски ум, отколкото да се защитя. Възможно е и с другите да е тъй — щом се усетят в безопасност, престават да се намесват. Точно тук е заплахата, смъртоносната заплаха. Фактът, че аз съм могъл да открия какво се е случило, би трябвало да означава, че те вече не се интересуват какво правя. Фактът, че те вече не се интересуват какво правя, може да означава, че чувстват, че вече са спечелили. А ние тук продължаваме да играем игрички!

— Но каква им е ползата от всичко това? Каква цел могат да имат? — настоя Деларми, шавайки с нозе и хапейки устни. Тя усещаше, че властта й се изпарява, тъй като Масата ставаше все по-заинтригувана, по-загрижена…

Гендибал каза:

— Помислете. Първата фондация с нейния огромен арсенал от физическа мощ търси Земята. Те се преструват, че са пратили двама изгнаници, надявайки се ние да помислим, че двамата наистина не са нищо друго освен изгнаници. Само че дали биха ги екипирали с кораби с невероятна мощ — кораби, които могат да изминават повече от десет хиляди парсека за по-малко от час, — ако това бяха просто изгнаници? Що се отнася до Втората фондация, ние не търсим Земята и очевидно без наше знание са били предприети стъпки да нямаме никакъв достъп до информация за Земята. Сега Първата фондация е толкова близо до откриването на Земята, а ние сме толкова далеч от възможността да го направим, че…

Гендибал млъкна и Деларми попита:

— Че какво? Довърши детинската си приказка. Знаеш ли нещо, или не?

— Не знам всичко, говорителко. Не съм проникнал до дъното на паяжината, която ни заобикаля, но знам, че съществува такава паяжина. Не разбирам какво значение може да има откриването на Земята, но съм сигурен, че Втората фондация е в огромна опасност, а заедно с нея и Планът на Селдън, и бъдещето на цялото човечество.

Деларми се изправи на крака. Вече не се усмихваше и говореше с напрегнат, но здраво контролиран глас:

— Дрън-дрън! Първи говорителю, прекрати това! Въпросът, който се обсъжда, е поведението на обвинения. Това, което той ни разправя, е не само детинско, но и няма нищо общо с темата. Той не може да представя смекчаващи обстоятелства за своето поведение, като изгражда някаква паяжина от теории, дето имат смисъл само в собствената му глава. Аз искам вот сега — единодушен вот за осъждане.

— Почакай — остро рече Гендибал. — Беше ми казано, че ще имам възможност да се защитя, а остава още един пункт — само един. Позволете ми да го изложа и ще можете да пристъпите към вота, без да имам други възражения.

Първият говорител уморено потри очи.

— Продължавай, говорителю Гендибал. Желая да напомня на Масата, че осъждането на един говорител на импийчмънт е толкова тежко и до такава степен безпрецедентно решение, че не бива да не позволим на обвинения да се защити изцяло. Помнете също, че даже и присъдата да ни задоволи, тя може да не задоволи тези, дето ще дойдат след нас, а аз не вярвам, че който и да е член на Втората фондация — да не говорим за говорителите от Масата — няма да направи цялостна преценка за важността на историческата перспектива. Нека действаме така, че да бъдем сигурни в одобрението на наследниците ни.

Деларми злобно каза:

— Подлагаме се на риска, Първи говорителю, потомството да ни се смее, че сме се колебали за очевидни неща. Продължаването на защитата е твое решение.

Гендибал пое дълбоко дъх.

— В такъв случай, в съответствие с твоето решение, Първи говорителю, аз искам да призова свидетел — една млада жена, която срещнах преди три дни и без която, вместо да закъснея, можех изобщо да не стигна до настоящото събиране.

— Жената, за която говориш, позната ли е на Масата? — попита Първият говорител.

— Не, Първи говорителю. Тя е туземка.

Очите на Деларми широко се разтвориха.

— Демянка?

— Точно така!

Деларми възкликна:

— Значи, една от тия? Каквото и да кажат, то не може да има никакво значение. Те не съществуват!

Устните на Гендибал се опънаха в гримаса, която едва ли би могла да бъде сбъркана с усмивка, и той остро изрече:

— Физически всички демяни съществуват. Те са човешки същества и играят своята роля в Плана на Селдън. Те имат жизнено важна роля в непряката си защита на Втората фондация. Искам да се разгранича от безчовечността на говорителката Деларми и се надявам, че нейната забележка ще остане в протокола, за да бъде по-късно обсъдена като свидетелство за нейната евентуална професионална непригодност. Дали останалите членове на Масата ще се съгласят с удивителната й забележка и ще ме лишат от моя свидетел?

Първият говорител каза:

— Извикай своя свидетел, говорителю.

Лицето на Гендибал се отпусна в нормалната за случая безизразна маска, макар самият той да беше под напрежение. Мозъкът му бе ограден и защитен, ала зад тая защитна бариера ученият чувстваше, че критичната точка е минала и вече е победител.

34

Сура Нови изглеждаше напрегната. Очите й бяха широко отворени и долната й устна леко трепереше. Юмруците й бавно се свиваха и отпускаха, а гърдите й леко се надигаха. Косата й бе прибрана назад и сплетена в кок; по потъмнялото от слънцето лице от време на време пробягваше нервен тик. Ръцете й си играеха с плисетата на дългата пола. Тя хвърли бърз поглед към Масата — от говорител на говорител — и в него явно личеше страхопочитание.

Другите отвърнаха на погледа й с различни степени на презрение и неудобство. Деларми се бе втренчила някъде високо над главата на Нови, сякаш забравила за нейното присъствие.

Гендибал внимателно докосна обвивката на ума й — успокояващо и отпускащо. Би могъл да го стори и като я потупа по ръката или погали бузата й, но тук, при тези обстоятелства, разбира се, това бе невъзможно.

Той рече:

— Първи говорителю, аз приглушавам съзнанието на тази жена, така че свидетелските й показания да не бъдат изкривени от страх. Бихте ли наблюдавали — всички вие, ако естествено желаете, — бихте ли се присъединили към мен, за да видите, че аз по никакъв начин няма да променя ума й?

Нови отскочи ужасена назад, когато чу гласа на Гендибал, но той изобщо не се изненада от това. Разбираше, че никога не е чувала как високопоставените членове на Втората фондация разговарят помежду си. Никога не бе възприемала тази странна, бърза комбинация от звуци, интонация и мисъл. Ужасът й обаче изчезна също тъй внезапно, както се бе появил, щом говорителят успокои ума й.

— Зад теб има кресло, Нови — рече Гендибал. — Седни, ако обичаш.

Нови направи малък тромав реверанс и седна като глътнала бастун.

Тя говореше съвсем ясно, ала когато демянският й акцент станеше прекалено силен, Гендибал я караше да повтаря думите. И понеже, от уважение към Масата, той общуваше строго официално, понякога му се налагаше да повтаря собствените си въпроси.

Историята за битката между него и Рафирант бе описана скромно и изчерпателно.

Гендибал попита:

— Нови, ти видя ли всичко това?

— Не, учителю, иначе щях да го бързоспра. Рафирант бъдеш добър човек, но няма много акъл.

— Но ти описа всичко. Как е възможно, след като не си го видяла?

— Рафирант ми казва за него при питане. Той бъдеш засрамен.

— Засрамен? Случвало ли ти се е да го видиш да се държи по тоя начин по-рано?

— Рафирант? Не, учителю. Той бъдеш кротък, макар голям. Той не бъдеш побойник и той бъдеш уплашен от ойчени. Той казва често те са могъщи и притежавани на власт.

— Защо не си е помислил същото, когато ме срещна?

— Това бъдеш странно. Това не бъдеш разбрано. Той не бъдеш него самият. Аз му казах: „Дебелоглавецо, твоя работа ли бъдеш да обиждаш ойчен?“ И той каза: „Аз не знам как стана. Сякаш съм на една страна и стоя и гледам не-себе си.“

Говорителят Ченг се намеси:

— Първи говорителю, каква е ползата да слушаме как тая жена разправя какво й е казал някакъв мъж? Не може ли да бъде разпитан мъжът?

— Може — отвърна Гендибал. — Щом тази жена приключи свидетелските си показания, ако Масата поиска да чуе и други, аз съм готов да призова Карол Рафирант, бившия ми противник, на нейното място. Ако ли не, когато привърша със свидетелката, Масата може направо да премине към произнасяне на решението си.

— Много добре — каза Първият говорител. — Продължавай с твоята свидетелка.

Гендибал попита:

— А ти, Нови? Често ли прекъсваш сбивания по този начин?

За момент жената не каза нищо. Между гъстите й вежди се появи и изчезна малка бръчка. После тя отговори:

— Не знам. Аз не искам ойчени да пострадат. Аз бъдеш накарана и без да мисля, самата се намесвам — млъкна за малко и продължи. — Аз ще го правя пак, ако изскочи нужда.

Гендибал каза:

— Нови, сега ти ще заспиш. Не мисли за нищо. Ще си отпочинеш и дори няма да сънуваш.

Демянката беззвучно раздвижи устни. Очите й се затвориха и главата й се отпусна на облегалката на креслото.

Гендибал изчака един момент, сетне рече:

— Първи говорителю, с цялото ми уважение, последвай ме в ума на тази жена. Ще видиш, че е забележително прост и симетричен, което е голям късмет, защото туй, дето ще откриеш там, не би се възприело другояче. Ето! Виждаш ли?… Бихте ли влезли и останалите — по-лесно ще е един по един.

Край Масата се надигна шумотевица.

Гендибал попита:

— Някой от вас съмнява ли се?

Деларми рече:

— Аз се съмнявам, понеже… — и спря на ръба на това, което дори за говорител беше непроизносимо.

Вместо нея го каза Гендибал:

— Ти мислиш, че преднамерено съм бърникал в този мозък, за да представя фалшиви доказателства? Следователно, че съм способен да направя толкова деликатна промяна — само една ментална фибра, която явно не е на мястото си, без нищо в нея или наоколо да е разбъркано ни най-малко? Ако аз можех да го направя, каква нужда щях да имам да се разправям с когото и да е от вас по този начин? Защо да се подлагам на унижението на един съдебен процес? Защо да си правя труда да ви убеждавам? Ако аз можех да направя това, което се вижда в ума на тази жена, всички вие щяхте да сте безпомощни пред мен, освен ако не сте се подготвили достатъчно добре. Очевиден факт е, че никой от вас не би могъл да манипулира ума й така, както е бил манипулиран. Нито пък аз бих могъл. Само че все пак това е направено.

Той спря и изгледа поред всички говорители, а после се втренчи в Деларми.

— Сега, ако още е нужно, ще извикам демския фермер Карол Рафирант, когото изследвах и в чийто ум също е пипано по този начин.

— Няма защо — рече Първият говорител с ужасена физиономия. — Това, което видяхме, е умопотресаващо.

— В такъв случай — каза Гендибал, — мога ли да събудя тази демянка и да я освободя? Уредил съм вън да я чакат хора, които ще се погрижат тя отново да влезе в нормалното си състояние.

След като Нови си отиде, направлявана от внимателно прихваналия я над лакътя Гендибал, той рече:

— Ще резюмирам набързо. Умовете могат — и са били — променяни по недостъпен за нас начин. По същия този начин самите уредници биха могли да бъдат накарани да извадят материалите за Земята от Библиотеката — без те или ние да го узнаем. Сега виждаме как е било организирано аз да закъснея за събирането на Масата. Бях заплашен и спасен. Резултатът е, че съм подложен на импийчмънт. Следствието от това наглед естествено стечение на обстоятелствата е, че мога да бъда отстранен от ключовото място и линията на поведение, която защищавам и която заплашва тези хора, които и да са те, ще бъде отхвърлена.

Деларми се приведе напред. Тя явно бе потресена.

— Ако тази тайна организация е толкова умна, как успя да откриеш всичко това?

Гендибал реши, че може да си позволи да се усмихне.

— Не е моя заслуга — рече той. — Аз не претендирам да съм по-опитен от другите говорители и положително не съм по-опитен от Първия говорител. Само че и тия хора не са Антимулета — както Първият говорител доста мило ги нарече — те не са нито безкрайно мъдри, нито безкрайно независими от обстоятелствата. Може би са избрали за свой инструмент точно тази демянка, защото при нея е била необходима много малка промяна. По силата на собствения си характер тя симпатизира на ония, които нарича „ойчени“ и горещо ги почита. Обаче след като всичко туй е привършило, краткотрайният контакт с мен е усилил нейната фантазия сама да стане „ойчен“. С тази цел в главата тя дойде още на следващия ден. Заинтригуван от особената прищявка, аз проучих ума й — нещо, което иначе сигурно не бих направил — и по-скоро случайно, отколкото по някакъв друг начин се натъкнах на изменението и забелязах значението му. Ако е била избрана друга жена — някоя, чиято естествена склонност към учене е по-малка — Антимулетата сигурно щяха да се потрудят повече при промяната, но пък последствията можеха спокойно да не бъдат забелязани и аз нямаше да узная нищо. Антимулетата са направили погрешно сметката си — или може би не са могли да допуснат непредвидимото. Това, че те все пак са се препънали, е твърде окуражаващо.

Деларми рече:

— Предполагам, че Първият говорител и ти наричате тази… хм, организация Антимулета, понеже те, изглежда, се стремят да държат Галактиката в посоката на Плана на Селдън, вместо да го разрушат, както Мулето е направил. Ако Антимулетата действат така, защо да са опасни?

— А защо ще се трудят, ако не с някаква цел? Ние не знаем каква е тя. Някой циник може да каже, че възнамеряват да се включат в някакъв бъдещ момент и да обърнат потока в друга посока, която може да задоволява тях далеч повече, отколкото нас. Такова поне е моето усещане, въпреки че аз не съм се специализирал в цинизма. Готова ли е говорителката Деларми да поддържа от любов и доверчивост — неща, които ние всички знаем, че съставят толкова голяма част от нейния характер — че те са космически алтруисти, които вършат вместо нас работата ни, без дори да помислят за награда?

При тези думи край Масата заромоли тих смях и Гендибал разбра, че е спечелил. Деларми пък разбра, че е загубила, защото през твърдия й ментален контрол като внезапен лъч яркочервена слънчева светлина през балдахин от листа премина вълна от ярост.

Гендибал каза:

— Когато за пръв път проучвах инцидента с демския фермер, побързах да заключа, че зад него се крие някой говорител. Щом забелязах промяната в ума на демянката, разбрах, че съм прав за заговора, но не и за заговорника. Извинявам се за погрешното тълкувание и моля обстоятелствата да бъдат отчетени като смекчаващи вината ми.

Първият говорител рече:

— Мисля, че това може да се тълкува като извинение…

Намеси се Деларми. Тя отново бе съвършено спокойна: лицето й — дружелюбно, гласът — като чист захарин.

— С цялото ми уважение, Първи говорителю, ако мога да те прекъсна, хайде да зарежем тази история с импийчмънта. В момента аз не бих гласувала за осъждане и мисля, че и никой друг не би го сторил. Даже предлагам импийчмънтът да бъде заличен от неопетненото досие на говорителя. Говорителят Гендибал умело се оправда. Поздравявам го за това, както и за разкриването на една криза, която ние бихме могли да оставим да тлее безкрайно и с неизчислими резултати. Поднасям на говорителя моите чистосърдечни извинения за по-раншната ми враждебност.

Тя буквално засия към Гендибал и той с нежелание й се възхити за начина, по който незабавно смени посоката, за да изостави неизгодната си позиция. Освен това чувстваше, че всичко е само подготовка за атака от друга посока.

Бе сигурен, че задаващото се няма да е приятно.

35

Когато се насилеше да бъде чаровна, говорителката Делора Деларми знаеше как да овладее Масата. Гласът й стана мек, усмивката — снизходителна, очите й заблестяха, тя цялата се превърна в неподозирана сладурана. Никой не се осмеляваше да я прекъсне, всички зачакаха гърмът да удари.

Тя каза:

— Благодарение на говорителя Гендибал разбрахме какво трябва да направим. Ние не виждаме Антимулетата и не знаем нищо за тях, като се изключат ефимерните им докосвания до умовете на хората тук — в крепостта на самата Втора фондация. Не знаем какво планира центърът на властта на Първата фондация. Може да се окажем пред някакво съглашателство между Антимулетата и Първата фондация, но и това не е сигурно. Знаем само, че Голан Тривайз и неговият компаньон, чието име в момента ми убягва, отиват неизвестно къде и че Първият говорител и Гендибал имат чувството, че Тривайз държи ключа за изхода от тая голяма криза. Тогава какво да правим? Очевидно трябва да открием каквото можем за Тривайз — къде отива, какво мисли, каква цел има и дали изобщо има някаква цел, мисъл или посока, дали не е просто инструмент на по-голяма от него сила.

— Той е под наблюдение — обади се Гендибал.

Деларми сви устни в снизходителна усмивка.

— Чие? На някой от нашите външни агенти? Нима се разчита те да се изправят срещу ония, чиито възможности видяхме тук? Определено не. По времето на Мулето, а също и по-късно, Втората фондация не се е колебала да изпрати — и дори да пожертва — доброволци от най-добрите хора, които сме имали, тъй като половинчатите мерки не биха свършили работа. Когато е било нужно да се възстанови Планът на Селдън, самият Прийм Палвър е бродил из Галактиката като търговец, за да доведе онова момиче, Аркади. Не можем да седим и да чакаме — сега, когато кризата би могла да се окаже по-голяма от всички предишни. Не можем да разчитаме на дребни функционери — наблюдатели и вестоносци.

Гендибал рече:

— Ти явно не предлагаш в тоя момент Първият говорител да напусне Трантор?

— В никакъв случай — отговори Деларми. — Ние изпитваме голяма нужда от него тук. От друга страна, добре е, че имаме и теб, говорителю Гендибал. Ти си човекът, който правилно усети и прецени кризата. Ти откри ловката външна намеса в Библиотеката и умовете на демяните. Ти защищаваше възгледите си срещу опозицията на Масата и спечели. Никой тук не е бил толкова прозорлив като теб и никому другиму не може да се вярва, че ще продължи да вижда тъй ясно нещата. Според мен ти трябва да се изправиш срещу врага. Може ли да получа преценката на Масата?

Не бе нужно официално гласуване, за да се разбере каква ще е тая преценка. Всеки говорител чувстваше умовете на останалите и на внезапно ужасилия се Гендибал му стана ясно, че в мига на неговата победа и на поражението на Деларми тази забележителна жена се бе изхитрила безвъзвратно да го прати в изгнание чрез мисия, която би могла да го ангажира неопределено дълго време, докато тя оставаше тук да контролира Масата и Втората фондация, а следователно и Галактиката — като евентуално подготви на всички подобна участ.

И ако Гендибал изгнаникът по някакъв начин успееше да събере информацията, която да даде възможност на Втората фондация да парира наближаващата криза, не друг, а Деларми щеше да има заслугата, че е организирала нещата, и неговият успех само би затвърдил нейната власт. Колкото по-бърз се окажеше Гендибал, колкото по-ефикасни бъдеха действията му, толкова по-сигурно щеше да затвърди властта й.

Маньовърът бе красив, съвземането й — невероятно.

Тя толкова явно доминираше сред Масата още сега, че на практика бе узурпирала ролята на Първия говорител. Умът на Гендибал бе залят като вълна от яростта, която се долавяше откъм Киндор Шандис.

Той се обърна. Първият говорител не правеше усилия да скрие гнева си — и скоро стана ясно, че на мястото на решената вътрешна криза се задава нова.

36

Киндор Шандис, двадесет и петият Първи говорител, не хранеше илюзии за самия себе си.

Знаеше, че не е сред малкото динамични Първи говорители, които осветяваха петвековната история на Втората фондация, но пък и нямаше защо да бъде един от тях. Той контролираше Масата в относително тих период на галактическо процъфтяване и времето не изискваше динамичност. Изглеждаше, че сега трябва да се играе позиционна игра, и точно той бе човекът за тая роля. Неговият предшественик явно го бе избрал по такива причини.

— Ти не си авантюрист, ти си учен — бе казал двадесет и четвъртият Първи говорител. — Ти ще опазиш Плана, докато някой авантюрист би могъл да го разруши. Опазвай! Нека това бъде ключовата дума за твоята Маса.

Беше се опитал да го стори, макар това да означаваше пасивно лидерство, а понякога то се тълкуваше като слабост. Непрекъснато се появяваха слухове, че възнамерява да се оттегли и плъзваха доста откровени интриги, за да се осигури предаването на властта в една или друга посока.

В ума на Шандис нямаше никакви съмнения, че Деларми е водач в битката. Тя бе най-силната личност сред Масата и дори Гендибал, при цялата жар и безразсъдство на младостта, отстъпваше пред нея — както ставаше и сега.

Но, в името на Селдън, може да е пасивен или дори слаб, ала Първият говорител имаше едно предимство, от което никой досега не се бе отказал. Той също нямаше да го направи.

Стана, за да вземе думата, и моментално около Масата се възцари тишина. Когато Първият говорител станеше да говори, не можеше да го прекъсват. Дори Деларми или Гендибал не биха посмели.

Той каза:

— Говорители! Съгласен съм, че сме изправени пред опасна криза и трябва да вземем твърди мерки. Аз съм този, който би трябвало да тръгне, за да се изправи срещу врага. Говорителката Деларми, с характерното за нея благородство, намери повод да ме отклони от задачата, като декларира, че съм нужен тук. Истината обаче е, че аз не съм нужен нито тук, нито там. Аз остарявам; вече съм уморен. Отдавна се очаква денят, в който ще се оттегля, и може би досега трябваше да го направя. Когато тази криза бъде успешно преодоляна, аз ще се оттегля. Само че, разбира се, Първият говорител има привилегията да избере своя приемник. Смятам да я използвам сега. Има един говорител, който отдавна доминира в дейността на Масата; един говорител, който по силата на собствената си личност често пъти е поемал водачеството, което аз не съм можел да поема. Всички знаете, че говоря за говорителката Деларми.

Той млъкна, а сетне запита:

— Само ти, говорителю Гендибал, показваш неодобрение. Мога ли да попитам защо?

Седна долу, така че другият да има правото да отговори.

— Не че не одобрявам, Първи говорителю — каза с нисък глас Гендибал. — Твоя привилегия е да избереш приемника си.

— Така и ще направя. Когато ти се върнеш — след като си успял да овладееш процеса, който ще доведе до края на тази криза — настъпва времето за моята оставка. Тогава приемникът ще има в ръцете си властта да води такава политика, каквато е необходима за провеждането и приключването на същия този процес. Имаш ли да кажеш нещо, говорителю Гендибал?

Гендибал тихо рече:

— Когато направиш говорителката Деларми свой приемник, Първи говорителю, аз се надявам, че ще сметнеш за подходящо да я посъветваш да…

Първият говорител го прекъсна грубо:

— Аз говорех за говорителката Деларми, но не съм споменал името й като мой приемник. Сега какво ще кажеш?

— Моите извинения, Първи говорителю. Би трябвало да кажа: „Предполагайки, че ще направиш говорителката Деларми свой приемник след моето завръщане от тая мисия, бих те помолил да я посъветваш…“

— Нито пък ще я направя мой приемник в бъдеще при каквито и да са обстоятелства. Сега какво ще кажеш? — Първият говорител направи това изявление, не без да усети почти болезнено задоволство от удара, който нанасяше на Деларми. Не би могъл да го стори по по-унизителен начин.

— Е, говорителю Гендибал — повтори той, — какво ще кажеш сега?

— Че съм объркан.

Киндор Шандис се изправи отново и каза:

— Говорителката Деларми наистина доминираше и изпъкваше, но това не е всичко, което е необходимо за поста Първи говорител. Гендибал видя онова, което ние не успяхме. Той се изправи срещу обединената враждебност на Масата, накара ни да премислим нещата и да се съгласим с него. Аз имам известни подозрения за мотивацията на говорителката Деларми при възлагането на отговорността за преследването на Голан Тривайз върху говорителя Гендибал, но действително това е мястото, където трябва да легне товарът. Аз зная, че той ще сполучи — за това се доверявам на моята интуиция — и когато се върне, говорителят Гендибал ще стане двадесет и шестият Първи говорител.

Той рязко седна и всички започнаха да изясняват мнението си в някаква бъркотия от звуци, интонации, мисли и изражения. Първият говорител не обръщаше внимание на какофонията, а безразлично се взираше напред. Сега, когато го бе сторил, той разбираше — с известна изненада — че в свалянето на мантията на отговорността се крие голямо облекчение. Ех, да беше го направил по-рано — само че не можеше.

Просто досега не бе открил своя очевиден приемник.

И в този миг неговият ум улови ума на Деларми и той я погледна.

В името на Селдън! Тя бе спокойна и се усмихваше. Не показваше отчаяно разочарование — не беше се предала. Зачуди се дали не е налял вода в нейната мелница. Какви ли други планове кроеше?

37

Ако от това щеше да има някаква полза, Делора Деларми открито би показала своето отчаяние и разочарование. Тя щеше да е много доволна да уязви тоя одъртял глупак, който контролираше Масата, или пък онзи непораснал идиот, с когото Фортуна бе влязла в заговор, но не искаше просто да бъде доволна. Искаше нещо повече.

Искаше да бъде Първи говорител.

И докато имаше макар и една карта, която да изиграе, щеше да очаква подходящия момент.

Усмихна се благо и вдигна ръка, сякаш се канеше да говори, а после застина в тая поза достатъчно дълго, та да бъде сигурна, че когато наистина заговори, всичко ще бъде не просто нормално тихо, а направо ще излъчва тишина.

— Първи говорителю — рече тя, — както каза по-рано и говорителят Гендибал, не че не одобрявам решението ти. Твоя привилегия е да избереш приемника си. Ако взимам думата, то е за да допринеса — надявам се — за успеха на това, дето сега стана мисия на говорителя Гендибал. Може ли да изложа мислите си, Първи говорителю?

— Моля — рязко каза Първият говорител. Струваше му се, че тя е прекалено любезна, прекалено отстъпчива.

Деларми внушително сведе глава. Вече не се усмихваше.

— Ние имаме кораби. Те не са така технически съвършени като корабите на Първата фондация, но ще удовлетворят говорителя Гендибал, който знае да пилотира не по-зле от нас. Имаме представители на всяка важна планета в Галактиката и той ще бъде добре дошъл навсякъде. Нещо повече, ще може да се защищава дори срещу тези Антимулета, след като сега вече съзнава опасността. Предполагам, че даже когато ние не подозирахме, те са работили сред ниските класи и дори с демските фермери. Разбира се, ние щателно ще инспектираме умовете на всички членове на Втората фондация, включително и на говорителите, но аз съм сигурна, че те са останали недокоснати. Антимулетата не биха се осмелили да се залавят с тях. Въпреки това няма причина говорителят Гендибал да рискува повече, отколкото му се налага. Той не възнамерява да върши чудеса от храброст и най-добре ще бъде, ако мисията му в известен смисъл е маскирана, тоест ако ги завари неподготвени. Ще бъде полезно според мен, ако потегли в ролята на демски търговец. Всички знаем, че Прийм Палвър е пътувал из Галактиката в облика на търговец.

Първият говорител каза:

— Прийм Палвър е имал специфична идея да постъпи така; говорителят Гендибал няма. Ако се окаже, че е нужна някакъв вид маскировка, сигурен съм, че той ще бъде достатъчно изобретателен да си я осигури.

— Моите уважения, Първи говорителю, но аз желая да посоча още една хитроумна маскировка. Прийм Палвър, спомняте си, е взел със себе си своята жена и компаньонка от дълги години. Нищо не е удостоверявало тъй силно селската природа на характера му, както фактът, че е пътувал с жена си. Това е премахвало всякакви подозрения.

— Аз нямам жена — рече Гендибал. — Имал съм компаньонки, но нито една, дето сега доброволно ще поеме тази роля.

— Това е всеизвестно, говорителю Гендибал — каза Деларми, — но пък хората от само себе си ще те приемат в подобна роля, ако с теб е която и да било жена. Сигурно може да се намери някоя доброволка. И ако изпитваш необходимост да представиш нужните документи, те ще ти бъдат осигурени. Аз мисля, че една жена би дошла с теб.

За миг Гендибал остана без дъх. Тя положително нямаше предвид…

Възможно ли бе това да е план, чрез който да получи дял от успеха? Възможно ли бе тя да залага на някакво съвместно — или ротационно — владеене на мястото на Първи говорител?

Гендибал строго каза:

— Поласкан съм, че говорителката Деларми чувства, че тя…

И Деларми се разсмя с все сила, като го погледна с почти истинска симпатия. Беше паднал в капана и с това се бе показал кръгъл глупак. Масата нямаше да го забрави.

Тя рече:

— Говорителю Гендибал, не бих имала безочието да се опитам да споделя тази задача. Тя си е твоя и само твоя, също както постът Първи говорител ще бъде твой и само твой. Не бях и помисляла, че ще ме искаш със себе си. Наистина, говорителю, на моята възраст вече не мога да смятам, че съм чаровница…

Около Масата се захилиха и дори Първият говорител се опита да прикрие усмивката си.

Гендибал почувства удара и не си даде труда да утежни загубата, като не смогне да отговори със същото безгрижие. Разбираше, че усилията му щяха да са напразни.

Той каза колкото се може по-спокойно:

— Тогава какво ще предложиш? Уверявам те, наистина не съм мислил, че ще пожелаеш да ме придружиш. Ти си най-добра тук, на Масата, а не сред данданията на галактическите дела. Знам това.

— Съгласна съм, говорителю Гендибал, съгласна съм — рече Деларми. — Моето предложение обаче се отнася тъкмо до ролята ти на демски търговец. За да бъде тя несъмнено автентична, каква по-добра компаньонка можеш да искаш от една демянка?

— Демянка? — за втори път в тъй кратко време Гендибал бе изненадан и Масата се наслаждаваше на това.

— Демянката — продължи Деларми. — Същата, дето те отърва от боя. Онази, дето те гледа като божество. Онази, чийто ум ти изследва и който след това съвсем несъзнателно те спаси за втори път от нещо далеч по-страшно от боя. Предлагам да я вземеш.

Импулсивната реакция на Гендибал беше да откаже, но знаеше, че тя очаква точно това. То щеше да означава ново забавление за Масата. Сега вече бе ясно, че в желанието си да нанесе удар на Деларми Първият говорител бе допуснал грешка, като назова Гендибал за свой приемник — или най-малкото, че Деларми бързо бе превърнала това в грешка.

Беше най-младият говорител. Бе разгневил Масата и после успял да избегне нейното осъждане. Бе унизил говорителите по доста болезнен начин. Никой не можеше без вътрешна съпротива да види в него безспорния приемник.

Това и преди щеше да е достатъчно трудно за преодоляване, ала сега те дълго щяха да си спомнят колко лесно Деларми го е направила смешен и колко много са се забавлявали. Тя щеше да използва случилото се, за да ги убеди — и то твърде лесно, — че той няма нито възрастта, нито опита, нужни за ролята на Първи говорител. Обединеният им натиск щеше да накара Киндор Шандис да промени решението си, докато Гендибал отсъства заради своята мисия. Или пък, ако Първият говорител се възпротивеше здраво, накрая Гендибал щеше да се озове на един пост, на който винаги ще бъде безпомощен пред лицето на обединената срещу него опозиция.

Осъзна всичко това само за миг и успя да отговори сякаш без колебание.

— Говорителко Деларми — рече той, — възхищавам се на прозорливостта ти. Мислех да изненадам всички ви. Аз наистина възнамерявах да взема тази демянка, макар и не заради напълно разумната причина, която ти изтъкна. Исках да я взема с мен заради нейния ум. Всички вие изследвахте този ум. Видяхте го такъв, какъвто е: удивително интелигентен, но и нещо повече — ясен, прост и съвършено лишен от коварство. Сигурен съм, че сте разбрали — нито едно докосване до него не би останало незабелязано. Чудя се дали ти е хрумвало, говорителко Деларми, че тя може да служи като отлична система за ранно предупреждение. Чрез нейния ум аз бих могъл да открия симптоматичното присъствие на ментализъм по-рано, отколкото, струва ми се, чрез моя.

След тези думи последва дълбока до стъписване тишина и той безгрижно добави:

— А-а, никой не е видял това. Добре, добре, не е толкова важно! Е, сега ще се сбогувам с вас. Време за губене няма.

— Чакай — рече Деларми, която за трети път изпускаше инициативата. — Какво смяташ да правиш?

Гендибал леко сви рамене.

— Защо да навлизаме в подробности? Колкото по-малко е известно на Масата, толкова по-невероятно е Антимулетата да се опитат да й се бъркат.

Каза го, като че ли първата му грижа беше именно безопасността на Масата. Изпълни ума си с тази мисъл и я остави да се прояви.

Това щеше да ги поласкае. Нещо повече, задоволството, което вече изпитваха, можеше да им попречи да си зададат въпроса дали той наистина знае какво точно възнамерява да направи.

38

Тази вечер Първият говорител разговаря на четири очи с Гендибал.

— Ти беше прав — каза той. — Не можах да се въздържа да не погледна в ума ти. Видях, че сметна заявлението ми за грешка и то си беше тъй. Просто много ми се искаше да изтрия от лицето й тази нейна вечна усмивка и да й върна заради небрежния начин, по който толкова често узурпира моята роля.

Гендибал кротко рече:

— Може би щеше да е по-добре, ако ми го беше казал насаме и бе изчакал завръщането ми.

— Това нямаше да ми даде възможност да й нанеса удар. Знам, че е лоша мотивация за един Първи говорител.

— Ударът няма да я спре, Първи говорителю. Тя ще продължи да плете интриги за мястото ти и, вероятно, не без основания. Сигурен съм, че ще се намерят хора, дето да твърдят, че е трябвало да отхвърля твоето предложение. Няма да бъде трудно да се отстоява позицията, че говорителката Деларми има най-добрия ум край Масата и че именно тя ще е най-подходящият следващ Първи говорител.

— Най-добрият ум край Масата, а не далеч от нея — измърмори Шандис. — Тя не признава никакви истински врагове освен колегите си. Ако питаш мен, изобщо не е трябвало да бъде говорителка. Слушай, да ти забраня ли да взимаш демянката? Зная, че тя те натика в това положение.

— Не, не, причината да я взема, която изтъкнах, е истинска. Тя ще бъде система за ранно предупреждение и аз съм благодарен на Деларми, че ме накара да го прозра. Убеден съм, че жената ще се окаже много полезна.

— Добре тогава. Между другото, и аз не излъгах. Наистина съм сигурен, че ще постигнеш каквото е нужно, за да приключиш с тая криза — ако можеш да се довериш на интуицията ми.

— Мисля, че мога да й се доверя, понеже съм съгласен с теб. Обещавам ти, каквото и да стане, ще нанасям повече удари, отколкото получавам. Ще се върна тук, за да бъда Първи говорител, каквото и да правят Антимулетата или Деларми.

Още докато говореше, Гендибал изследва собственото си задоволство. Защо бе толкова убеден, така настойчив за тази самотна авантюра в космоса? Амбиция, разбира се. Прийм Палвър някога бе направил нещо подобно — той се канеше да докаже, че Стор Гендибал също може да го направи. След туй никой не би могъл да му попречи да стане Първи говорител. И все пак дали нямаше тук нещо повече от амбиция? Изкушение от битката? Възбуждащото желание на човек, който през целия си съзнателен живот е бил затворен на една загубена планета? Не му бе напълно ясно защо, но знаеше, че отчаяно му се иска да тръгне.

XI. СЕЙШЕЛ

39

За пръв път в живота си Янов Пелорат наблюдаваше как след така наречения от Тривайз „микроскок“ ярката звезда постепенно се превръща в огнено кълбо. Сетне четвъртата планета, Сейшел — тя бе населена и представляваше непосредствената им цел — стана по-едра и със забележимо по-малка скорост на въртене.

Компютърът беше направил карта на планетата и я бе проектирал на преносимия екран, който Пелорат държеше в скута си.

С апломба на човек, приземявал се на няколко дузини светове, Тривайз каза:

— Не бързай да се взираш прекалено силно, Янов. Ще трябва първо да минем през входната станция, а то може да се проточи доста.

Пелорат вдигна очи към него.

— Но нали е просто формалност.

— Да, само че това не й пречи да бъде досадна.

— Но сега е мирно време.

— Разбира се. Значи, че ще ни пуснат. Първо обаче изниква дребният въпрос за екологичния баланс. Всяка планета си има свой екологичен баланс и не иска да го разстройва. Така че съвсем естествено е да се проверяват корабите за нежелани микроорганизми или инфекции. Мярката е разумна.

— Струва ми се, ние нямаме такива неща.

— Да, нямаме и те ще го установят. Помни също, че Сейшел не е член на фондационната Федерация, така че сигурно известно време ще се изтягат назад в креслата си, за да ни демонстрират своята независимост.

Един малък кораб дойде да ги инспектира и сейшелският митничар се качи на борда. Тривайз, незабравил още времето в армията, бе много енергичен.

— „Далечната звезда“, от Терминус — докладва той. — Ето корабните документи. Невъоръжен. Частен кораб. Моят паспорт. Това е единственият пътник. Неговият паспорт. Туристи сме.

Митничарят имаше ослепителна униформа, в която доминираше аленият цвят. Бузите и горната му устна бяха гладко обръснати, но имаше къса брада, която се разделяше тъй, че от двете й страни стърчеше по едно вълмо. Той попита:

— Кораб от Фондацията?

Произнесе го „кораб от Фаундасията“, ала Тривайз бе достатъчно деликатен да не го поправи, нито дори да се усмихне. Стандартният галактически има толкова разновидности, колкото са планетите и човек просто говори своя собствен диалект. Докато няма взаимно неразбиране, това е без значение.

— Да, господине — каза Тривайз. — Кораб от Фондацията. Частна собственост.

— Много добре. Ако обичате, вашето натоварване.

— Моето какво?

— Вашето натоварване. Какво носите?

— А, товара ми. Ето списъка с отделните позиции. Само частна собственост. Не сме дошли да търгуваме. Както ви казах, ние сме просто туристи.

Митничарят се огледа любопитно.

— За туристи корабът е доста съвършен.

— Не и по стандартите на Фондацията — любезно възрази Тривайз. — Аз съм заможен и мога да си го позволя.

— Да не намеквате, че аз бих могъл да бъда обогатен? — чиновникът го погледна за малко, а после измести очи встрани.

Тривайз се поколеба за миг, докато схвана смисъла на казаното, а сетне още един миг, за да реши как да постъпи.

— Не, нямам намерение да ви подкупвам. Нямам причина да ви подкупвам, а и да имах такива намерения, вие не приличате на човек, дето може да бъде подкупен. Ако искате, огледайте кораба.

— Няма нужда — рече чиновникът, като постави настрани джобния си магнетофон. — Вече сте изследвани за специфични контрабандни инфекции и такива липсват. На кораба е дадена радиочестота, която ще ви служи като насочващ подхода лъч.

После си тръгна. Цялата процедура бе отнела петнадесет минути.

С тих глас Пелорат попита:

— Можеше ли да предизвика усложнения? Наистина ли очакваше подкуп?

Тривайз сви рамене.

— Подкупването на митничарите е древно като Галактиката и аз с готовност щях да го направя, ако той бе намекнал втори път. Предполагам, че все пак предпочете да не рискува с кораб от Фондацията и при това такъв особен модел. Старата госпожа кметът, да е жива и здрава задето е толкова опърничава, каза, че името на Фондацията ще ни пази навсякъде и май не е сбъркала. Можеше да ни отнеме много повече време.

— Защо? Той като че ли научи всичко, което искаше да знае.

— Да, но е бил достатъчно вежлив да ни провери чрез дистанционно радиосканиране. Ако беше поискал, можеше да мине по кораба с ръчна машинка и да ни отнеме часове. Можеше да ни тикне и двамата в някоя полева болница и да ни държи с дни.

— Какво? Скъпи ми приятелю!

— Не се вълнувай, нали не го направи. Мислех си, че е възможно да го стори, но се размина. Което ще рече, че можем да се приземим. Бих искал да се спуснем гравитачно — би ни отнело само петнадесет минути, но не зная къде са разрешените за приземяване писти, а не искам да си създаваме неприятности. Значи, ще трябва да следваме радиолъча — което ще ни коства доста повече време — докато се спускаме по спирала през атмосферата.

Пелорат изглеждаше щастлив.

— Но това е чудесно, Голан. Ще се снижаваме ли достатъчно бавно, та да мога да наблюдавам терена? — Той повдигна портативния си екран, на който сега имаше карта с малко увеличение.

— Мисля, че да. Ще трябва да се мушнем под облачната обвивка и ще се движим със скорост няколко километра в секунда. Няма да е като пътешествие с балон, но ще успееш да видиш планетографията.

— Отлично! Отлично!

Тривайз замислено каза:

— Само се чудя дали ще бъдем на Сейшел достатъчно дълго, за да нагодя корабния часовник по местното време.

— Предполагам, зависи от това, какво планираме да правим. Как мислиш, Голан?

— Целта ни е да намерим Гея, а не знам колко време ще ни отнеме това.

Пелорат каза:

— Можем да нагласим часовите ленти на китките си и да оставим корабния часовник както си е.

— Става — рече Тривайз и погледна към планетата, която се бе проснала под тях. — Няма смисъл да чакаме повече. Ще наглася компютъра по радиолъча, дето ни го дадоха, и той ще може да използва гравитацията, за да имитира обикновен полет. Да слизаме, Янов, и да видим какво ще открием.

Корабът започна да се движи по изчислената гладка гравитационна крива, а Тривайз замислено гледаше към планетата.

Никога не бе идвал в Сейшелския съюз, но знаеше, че през последния век той бе настроен недружелюбно към Фондацията. Беше изненадан, и малко разочарован, че толкова бързо са минали митническата проверка.

Това не му се струваше логично.

40

Името на митничаря бе Джогорот Собхаддарта и той бе служил на станцията половината си живот, макар и с малки прекъсвания.

Нямаше нищо против такъв живот, защото той му даваше възможността — в продължение на един от всеки три месеца — да чете книгите си, да слуша музиката, която обича, и да бъде по-далеч от жена си и израстващия син. Вярно, че през последните две години началникът на митницата беше съновидец, а това не е особено приятно. Няма по-непоносим човек от този, който извинява странните си действия, като казва, че е бил подтикнат към тях в съня си.

Лично за себе си Собхаддарта бе решил, че не вярва нито дума от това, но внимаваше да не го разгласява, тъй като повечето от сейшелците не одобряваха антимедиумските съмнения. Наближаващото му пенсиониране можеше да бъде подложено на опасност, ако се разчуеше, че е материалист. Той попипа двете валма косми на брадичката си — едното с лявата ръка, другото с дясната, прокашля се високо и сетне каза с неподходяща небрежност:

— Това ли беше корабът, началник?

Началникът, чието също тъй сейшелско име бе Намарат Годхисаватта, бе зает с някакъв въпрос, свързан с получени от компютъра данни, и не вдигна очи.

— Какъв кораб? — попита той.

— „Далечната звезда“. Корабът от Фондацията. Онзи, дето току-що пуснах. Дето го холографирахме от всеки възможен ъгъл. Него ли беше сънувал?

Сега Годхисаватта вдигна поглед. Бе дребен човечец с почти черни очи, заобиколени от фини бръчици, които съвсем не бяха от склонност да се усмихва.

— Защо питаш? — каза той.

Собхаддарта се изправи и остави тъмните си разкошни вежди да приближат една към друга.

— Казаха, че са туристи, но аз никога не съм виждал такъв кораб и мисля, че са агенти на Фондацията.

Годхисаватта се облегна назад.

— Слушай, мой човек, колкото и да се опитвам, нещо не си спомням да съм ти искал мнението.

— Но, началник, аз смятам за свой патриотичен дълг да посоча, че…

Годхисаватта скръсти ръце на гърдите и остро погледна подчинения си, който — макар да бе далеч по-внушителен като физика и стойка — явно оклюма и доби съкрушен вид под погледа на своя шеф.

Годхисаватта каза:

— Мой човек, ако ти знаеш какво е добро за теб, ще си вършиш работата без много приказки; иначе ще се погрижа да не получиш пенсия, когато му дойде времето, а това ще стане скоро, чуя ли още една дума за неща, дето не те засягат.

С тих глас Собхаддарта отвърна:

— Да, сър — и с подозрителна сервилност добави: — Дали, сър, в моите задължения влиза да докладвам, че в обхвата на нашите екрани има и втори кораб?

— Смятай, че си докладвал — раздразнено рече Годхисаватта и се върна към работата си.

— С характеристики — продължи още по-смирено Собхаддарта, — които са много сходни с тези на кораба, дето току-що пуснахме.

Годхисаватта постави дланите си на бюрото и се надигна.

— Втори кораб?

Собхаддарта се усмихна вътрешно. Тоя варварин, плод на незаконна връзка (имаше предвид началника), явно не бе сънувал два кораба. После каза:

— Определено, сър! Сега ще се върна на своя пост в очакване на нареждания и се надявам, сър…

— Да?

Митничарят не можа да се сдържи въпреки риска за пенсията му.

— И се надявам, сър, че не сме пуснали тоя, дето не е трябвало.

41

„Далечната звезда“ бързо се движеше към повърхността на Сейшел и Пелорат гледаше като хипнотизиран. Облачната покривка бе по-тънка и накъсана отколкото на Терминус и точно както показваше картата — сушата беше по-компактна и обширна, включително и с по-широки пустинни области, ако се съди по ръждивия цвят на голяма част от континенталната повърхност.

Нямаше признаци за живот. Планетата изглеждаше опасана от стерилна пустиня — сива, с безкрайни бръчки, които може би бяха планински области, и — разбира се — от океан.

— Изглежда безжизнена — промърмори Пелорат.

— Не очаквай на тая височина да видиш някакви следи — каза Тривайз. — Щом се спуснем по-ниско, ще забележиш как земята става на зелени ивици. Всъщност още преди това ще откриеш мигащия пейзаж на нощната страна. Хората са склонни да осветяват своите светове, когато се стъмни; никога не съм чувал за планета, дето да прави изключение от това правило. С други думи, първият признак за живот, който ще забележиш, ще бъде не само човешки, но и технически.

Пелорат замислено процеди:

— В края на краищата хората по природа са дневни животни. Струва ми се, че измежду първите задачи на една развиваща се техника е превръщането на нощта в ден. Всъщност ако на някой свят още няма техника и той започва да я развива, би трябвало човек да може да проследи това развитие по увеличаването на светлината на затъмнената повърхност. Как предполагаш, колко време ще е нужно, за да се мине от цялостна тъмнина към цялостна светлина?

Тривайз се разсмя.

— Имаш странни идеи, но си мисля, че е тъй, защото си митолог. Не смятам, че който и да е свят някога ще развие всеобщо осветление. Нощната светлина би трябвало да следва структурата на плътността на населението, така че континентите ще светят на възли и нишки. Дори и Трантор в самия си разцвет, когато е представлявал една-единствена огромна структура, е оставял светлината да струи от него само в отделни разпръснати точки.

Както Тривайз бе предвидил, повърхността позеленя и при последната обиколка на планетата той посочи някои характерни петна, за които каза, че са градове.

— Това не е много урбанизиран свят. Никога по-рано не съм бил в Сейшелския съюз, но според информацията от компютъра тук са склонни да се вкопчват в миналото. В очите на цялата Галактика техниката се асоциира с Фондацията и там, където Фондацията не е популярна, съществува тенденция за придържане към традициите — с изключение, разбира се, на въоръженията. Мога да те уверя, че в това отношение Сейшел е съвсем модерен.

— Скъпи ми Голан, нали това няма да се окаже неприятно? В края на краищата, ние сме членове на Фондацията и бидейки на вражеска територия…

— Тук не е вражеска територия, Янов. Не се бой, те ще са напълно учтиви. Просто Фондацията не е популярна. Сейшел не е част от фондационната Федерация. Тъй като те се гордеят с независимостта си и не обичат да си припомнят, че са много по-слаби от Фондацията и че запазват тази своя независимост единствено понеже ние желаем да бъде така, могат да си позволят лукса да не ни харесват.

— Боя се, че в такъв случай все пак няма да е много приятно — рече унило Пелорат.

— Нищо подобно — каза Тривайз. — Слушай, Янов, аз говоря за официалното отношение на сейшелското правителство. Хората на планетата са си просто хора и ако сме мили и не се държим с тях като че ли сме господари на Галактиката, те също ще бъдат мили с нас. Ние не идваме на Сейшел, за да възцарим господството на Фондацията. Ние сме просто туристи и задаваме разни въпроси за Сейшел, каквито би задавал всеки турист. Освен това, ако положението позволява, можем да си дадем малко законна почивка. Няма нищо лошо в това да поостанем няколко дни и да видим какво могат да ни предложат. Може би имат интересна култура, интересен пейзаж, интересна храна или поне интересни жени. Пари за харчене не липсват.

Пелорат се намръщи.

— О, скъпи ми друже.

— Хайде — рече Тривайз, — не си чак толкова стар. Това няма ли да те заинтересува?

— Не бих казал, че не се е случвало да играя добре и тази роля, но сега положително не му е времето. Имаме мисия. Искаме да открием Гея. Нямам нищо против приятното прекарване — наистина нищо против — но ако започнем да се замесваме в разни авантюри, може да се окаже трудно да се освободим.

Той поклати глава и меко добави:

— Мисля, че се боеше да не би аз да си прекарвам прекалено добре времето в Галактическата библиотека на Трантор и да не мога да се отскубна оттам. Сигурно това, което за мен представлява Библиотеката, за теб е някоя привлекателна тъмноока девойка или пък пет-шест от тях.

— Янов, аз не съм развратник — каза Тривайз, — но пък и нямам намерение да ставам аскет. Добре, обещавам ти, че ще продължим тая работа с Гея, но ако на пътя ми се изпречи нещо приятно, не виждам никаква причина да не реагирам нормално.

— Ако поставиш Гея на първо място…

— Ще я поставя. Само помни, не трябва да казваш никому, че сме от Фондацията. Те естествено ще разберат, че сме оттам, защото имаме фондационни кредити и говорим със силен терминуски акцент, но ако ние не споменаваме нищо по въпроса, ще се преструват, че сме безродни чужденци и ще бъдат дружелюбни. Ако обаче демонстрираме, че сме от Фондацията, ще ни посрещат достатъчно учтиво, но няма да ни кажат нищо, няма да ни покажат нищо, няма да ни заведат никъде и ще ни оставят фактически съвсем сами.

Пелорат въздъхна.

— Никога няма да проумея хората.

— Защо да ги проумяваш? Всичко, което трябва да направиш, за да разбереш другите, е да се погледнеш по-внимателно. Ние с нищо не сме по-различни от тях. Как щеше Селдън да разработи своя план — изобщо не ме е грижа колко изпипан е бил математическият му апарат — ако не е разбирал хората; и как би го направил, ако те не бяха лесни за разбиране? Покажи ми човек, който не познава другите, и аз ще ти кажа, че той си е изградил лъжлива представа за самия себе си — не че искам да те засегна.

— Не съм се засегнал. Ще ти призная, че съм неопитен и че съм водил доста егоцентричен и ограничен живот. Може наистина да не съм се вглеждал по-внимателно в себе си, така че ще те оставя да бъдеш мой гид и съветник, що се отнася до хората.

— Добре. В такъв случай ме послушай и просто гледай пейзажа. Скоро ще се приземим и те уверявам, че няма да усетиш нищо. Двамата с компютъра ще се погрижим да е така.

— Голан, не се ядосвай. Ако някоя млада жена…

— Зарежи това! Просто ме остави да се погрижа за кацането.

Пелорат се обърна да погледа света в края на стесняващата се спирала на кораба. Щеше да е първият чужд свят, на който стъпваше. Това някак си го изпълваше с предчувствия въпреки факта, че всички тези милиони населени планети в Галактиката бяха колонизирани от хора, родени другаде.

Всички освен една, помисли той с тръпка на безпокойство и удоволствие.

42

Космодрумът не бе голям по стандартите на Фондацията, но изглеждаше добре поддържан. Тривайз гледаше как „Далечната звезда“ се намества на мястото за приставане и бива закотвена. Бяха им дали някаква сложно кодирана квитанция.

С тих глас Пелорат попита:

— Просто ще го оставим тук, така ли?

Тривайз кимна и сложи ръка на рамото му.

— Не се безпокой — рече също тъй тихо.

Влязоха в наетия от тях автомобил и Тривайз включи картата на града, чиито постройки се виждаха на хоризонта.

— Сейшел — каза той. — Столицата на планетата. Столица, планета, звезда — всички се казват все Сейшел.

— Безпокоя се за кораба — настойчиво го прекъсна Пелорат.

— Няма от какво — рече Тривайз. — Довечера ще се върнем и ако се наложи да останем тук повече от няколко часа, ще нощуваме в него. Трябва да разбереш, че съществува междузвезден кодекс на космодрумна етика, който — доколкото знам — никога не е бил нарушаван, дори по време на война. Корабите, идващи с мир, са неприкосновени. Ако не беше тъй, никой нямаше да се чувства сигурен и щеше да стане невъзможно да се търгува. Всеки свят, нарушил този кодекс, ще бъде бойкотиран от всички космически пилоти в Галактиката. Уверявам те, никой няма да рискува подобна участ. Освен това…

— Освен това?

— Ами аз наредих на компютъра всеки, който не изглежда и не говори като нас да бъде убит, ако се опита да се качи на борда. Позволих си да обясня това на командира на космодрума. Много учтиво му казах, че бих искал да изключа тази специфична защитна система поради уважение към всеизвестната в цялата Галактика безупречна репутация на космическия пристан в Сейшел сити, но че корабът е нов модел и аз не зная как да я изключа.

— Виж, за това сигурно не ти е повярвал.

— Разбира се, че не! Само се престори, че ми вярва, тъй като иначе не му оставаше нищо друго, освен да се обиди. А пък тъй като нищо нямаше да се промени, ако се беше обидил, щеше да се почувства унижен. И понеже не му се искаше, най-лесният начин бе да приеме думите ми.

— Още един пример за това какви са хората?

— Да. Ще свикнеш.

— Откъде знаеш, че този автомобил не е подслушван?

— Помислих си го, така че когато ми предложиха кола, аз съвсем случайно избрах друга. Ако всичките са с подслушвателни устройства — е, какво пък толкова ужасно сме казали?

Пелорат не изглеждаше доволен.

— Не знам как да го река. Вижда ми се доста неучтиво да се оплаквам, но не ми харесва как мирише. Има една… миризма.

— В колата?

— Не, още от космодрума. Предположих, че така миришат космодрумите, но и колата носи миризмата със себе си. Можем ли да отворим прозорците?

Тривайз се разсмя.

— Предполагам, че ще разбера коя част от контролния панел отговаря за тази операция, но то няма да ти помогне особено. Просто самата планета вони. Много ли ти е неприятно?

— Не чак толкова, но се забелязва и е донякъде отблъскващо. Цялата ли мирише така?

— Винаги забравям, че досега не си бил на друг свят. Всяка населена планета си има собствен аромат. Зависи най-вече от растителността, макар че лично аз предполагам, че и животните, и дори хората допринасят за него. Доколкото ми е известно, никой никога не е харесал миризмата на който и да е свят, дето каца за пръв път. Нищо, Янов, ще свикнеш. Обещавам ти, че след няколко часа няма да го забелязваш.

— Сигурно не искаш да кажеш, че всички светове миришат така.

— Не. Нали ти казах, всеки си има собствен аромат. Ако наистина му обръщахме внимание или ако носовете ни бяха по-чувствителни — като тия на анакреонските кучета — вероятно бихме могли да разберем къде сме попаднали само с едно подушване. Когато отначало постъпих във флотата, никога не можех да ям през първия ден на нов свят; после от един стар космонавт се научих по време на приземяването да душа кърпичка с миризмата на съответната планета. Докато дойде време да излезеш на открито, вече не те дразни толкова. А след още малко време ставаш съвсем нечувствителен към нея — просто се научаваш да не й обръщаш внимание… Най-лошото е, когато се връщаш у дома.

— Защо?

— Мислиш ли, че Терминус не мирише?

— Да не искаш да кажеш, че и той?…

— Разбира се. Когато се аклиматизираш към миризмата на някой друг свят, например Сейшел, ще се изненадаш от вонята на Терминус. Едно време, щом отворехме шлюзовата камера след някое по-продължително учебно пътуване, целият екипаж ревваше: „Хайде пак в нашите си лайна.“

Пелорат изглеждаше отвратен.

Кулите на града вече бяха забележимо по-близо, ала той се взираше в близката околност. В двете посоки се движеха и други автомобили, от време на време отгоре прелиташе по някоя въздушна кола, но Пелорат явно изучаваше дърветата.

— Растителният живот изглежда странен. Предполагаш ли, че в него може да има нещо местно?

— Съмнявам се — разсеяно отговори Тривайз. Той проучваше картата и се опитваше да програмира компютъра на колата. — На която и да е обитавана от хора планета няма кой знае колко туземен живот. Заселниците винаги докарват собствените си растения и животни — или по време на самото преселение, или малко след него.

— Въпреки това изглежда странно.

— Не очаквай, че навсякъде ще срещаш едни и същи видове, Янов. Веднъж ми разправяха, че хората от Енциклопедия Галактика направили атлас на разновидностите, който бил вкаран на осемдесет и седем дебели компютърни диска и дори в тоя си вид бил непълен — а и докато го завършили, вече остарял.

Автомобилът продължаваше да се движи — покрайнините на града зинаха и ги погълнаха. Пелорат леко потрепери.

— Нямам високо мнение за градската им архитектура.

— Всекиму неговото — рече Тривайз с безразличието на обръгнал космически пътешественик.

— Между другото, къде отиваме?

— Ами — с известен апломб отвърна другият, — опитвам се да накарам компютъра да замъкне туй чудо до туристическия център. Надявам се да знае кои улици са еднопосочни и какви са правилата за движение, понеже аз и понятие си нямам.

— Какво ще правим там, Голан?

— Първо на първо, ние сме туристи, така че е естествено да идем на подобно място, ако искаме да изглеждаме поне толкова неподозрителни, колкото е възможно. И второ, къде би отишъл ти, за да получиш информация за Гея?

— В някой университет или антропологическо общество, или музей, но положително не в туристически център.

— Е, тук бъркаш. В туристическия център ние ще бъдем интелектуални типове, които искат списък на градските университети, музеи и така нататък. Ще решим къде най-напред да отидем и може би там ще намерим нужните хора, дето да ни дадат консултации по древна история, галактография, митология, антропология и каквото друго ти дойде на ум. Само че цялата работа започва именно от туристическия център.

Пелорат премълча и колата продължи като костенурка, тъй като вече бе станала част от уличното движение. Мушнаха се в едно второстепенно шосе и минаха край знаци, които може би съдържаха инструкции за движението им, но бяха така изписани, че почти не се разчитаха.

За късмет автомобилът се държеше като че ли наистина знае пътя и когато спря и се напъха в някакъв паркинг, двамата видяха надпис СЕЙШЕЛСКА ЧУЖДОЗЕМНА ОБЩЕСТВЕНА СРЕДА, изписан със същия почти неразбираем шрифт, а под него СЕЙШЕЛСКИ ТУРИСТИЧЕСКИ ЦЕНТЪР — с ясните и лесни за четене букви на стандартния галактически език.

Влязоха в сградата, която съвсем не бе толкова голяма, колкото фасадата й ги бе подлъгала да мислят. Вътре определено липсваше особено движение.

Озоваха се пред редица от будки. Една бе заета от някакъв мъж, който четеше лентите с новини, появяващи се от малък изхвъргач; в друга имаше две жени, изглеждащи тъй, сякаш играеха някаква сложна игра с карти и плочки. Зад несъразмерно голям щанд с мигащ компютърен екран седеше изпълнен с досада сейшелски чиновник, облечен в нещо като многоцветно табло за игра на дама.

Пелорат се ококори и прошепна:

— Това определено е планета на екстравертни одеяния.

— Да — кимна Тривайз, — забелязах го. Все пак модата се мени от планета на планета, а понякога дори от област на област в един и същи свят. А се променя и с времето. Доколкото можем да предполагаме, нищо чудно преди петдесет години всички на Сейшел да са се обличали в черно. Приеми го както си е, Янов.

— Предполагам, че ще ми се наложи — отвърна Пелорат, — но все пак предпочитам нашата мода. Тя поне не атакува очния нерв.

— Понеже толкова много носим сиво на сив фон? Някои са дразнят от това. Чувал съм да говорят, че се обличаме „в мръсотия“. И после, вероятно точно безцветността на Фондацията държи тия хора издокарани в цветовете на дъгата — просто за да подчертаят своята независимост. Работата е в това с какво си свикнал. Хайде, Янов.

Двамата се отправиха към щанда и в същия момент мъжът в будката заряза новините, стана и тръгна да ги посрещне с усмивка на лицето. Неговите дрехи бяха в различни оттенъци на сивото.

Отначало Тривайз не погледна към него, но щом го забеляза, замря на място и пое дълбоко дъх.

— В името на Галактиката… моят приятел, предателят!

XII. АГЕНТЪТ

43

Мун Ли Компор, съветник от Терминус, не изглеждаше напълно сигурен в себе си, когато протегна дясната си ръка към Тривайз.

Другият я погледна сурово и не я пое, а каза, очевидно на въздуха пред себе си:

— Не искам да създавам ситуация, при която да бъда арестуван за нарушаване на спокойствието на чужда планета, но така или иначе ще го сторя, ако тоя индивид пристъпи още една крачка.

Компор рязко спря, поколеба се и като погледна предпазливо към Пелорат, най-сетне проговори:

— Бих искал да получа възможност да кажа нещо. Да обясня. Ще ме изслушате ли?

Пелорат гледаше ту единия, ту другия, смръщил леко издълженото си лице.

— Каква е тая работа, Голан? — попита той. — Да не би да пристигнахме на този далечен свят, за да срещнеш веднага някакъв свой стар познат?

Очите на Тривайз продължаваха неотстъпно да фиксират Компор, но той леко изви тяло, за да се разбере, че говори на Пелорат.

— Това… човешко същество… бихме могли да го назовем така заради формите му, някога на Терминус наистина беше мой приятел. И тъй като съм свикнал да се държа приятелски със своите приятели, аз му се доверявах. Говорех му за възгледите си, които вероятно не бяха такива, та да могат да се излагат пред широка публика. Той очевидно ги е преразказал на властите с големи подробности и без да си даде труда да ми съобщи, че го е сторил. По тази причина се напъхах право в капана и сега съм в изгнание. И ето че това… човешко същество… иска да го припозная като приятел.

Той се обърна изцяло към Компор и прекара пръсти през косата си, което само разроши още повече къдриците му.

— Слушай, ей ти. Наистина имам въпрос към теб. Какво правиш тук? От всички светове в Галактиката, на които можеш да бъдеш, защо си на този? И защо точно сега?

Ръката на Компор, която бе останала протегната, докато Тривайз говореше, падна и усмивката слезе от лицето му. Самоувереното му излъчване, което обикновено бе част от него, изчезна и може би поради липсата му той започна да изглежда по-млад от своите тридесет и четири години и сякаш малко нещастен.

— Ще обясня — рече Мун Ли Компор, — но само от началото!

Тривайз бързо се огледа.

— Тук? Наистина ли искаш да говориш за това тук? На публично място? Искаш да те нокаутирам тук, след като съм се наслушал достатъчно на лъжите ти?

Компор вдигна двете си ръце с длани, обърнати една към друга.

— Повярвай, това е най-безопасното място — и прекъсвайки се сам, защото бе разбрал какво се кани да стори другият, бързичко добави: — Какво пък, не ми вярвай, без значение е. Говоря откровено. На планетата съм само няколко часа по-дълго от теб, но успях да се ориентирам. Тук, на Сейшел, днес е някакъв особен ден. По неизвестни причини май е ден за медитация. Почти всички са си у дома — или би трябвало да бъдат. Виж колко е празно това място. Не можеш да допуснеш, че всеки път е така, нали?

Пелорат кимна и каза:

— Наистина се чудех, че е толкова празно — наклони се към ухото на Тривайз и прошепна: — Защо не го оставиш да говори, Голан? Изглежда толкова окаян и може би се опитва да се извини. Не ми се вижда честно да не му дадеш възможност да го направи.

Тривайз рече:

— Доктор Пелорат комай много желае да те изслуша. Иска ми се да му направя тази услуга, но и ти ще ми направиш услуга, ако караш по-накратко. Може да излезе много подходящ ден да избухна. Ако всеки се е отдал на медитиране, каквато и суматоха да предизвикам, пазителите на закона няма да дойдат бързо. Утре току-виж нямам подобен късмет. Защо да пропилявам шанса си?

С напрегнат глас Компор каза:

— Ако ти се иска да ме удариш, направи го. Няма дори да се защитя, разбираш ли? Давай, удари ме — само че ме изслушай!

— Тогава почвай да говориш. Ще послушам малко.

— Първо на първо, Голан…

— Моля, наричайте ме Тривайз. С вас не сме на ти, още повече пък на малки имена.

— Първо на първо, Тривайз, вие свършихте прекалено добра работа и ме накарахте да се убедя в правотата на вашите възгледи…

— Това явно е било добре прикрито. Бих се заклел, че се забавлявахте с мен.

— Опитах се да си давам вид, че се забавлявам, за да скрия от себе си факта, че вие ужасно ме объркахте. Слушай, не мога така. Хайде да седнем там, до стената. Макар мястото да е празно, все пак някой би могъл да влезе, а не мисля, че трябва да предизвикваме излишни подозрения.

Тримата мъже бавно закрачиха през просторното помещение. Компор отново започна да се усмихва колебливо, но гледаше да бъде на безопасно разстояние от Тривайз.

Всеки се настани на стол, който поддаде под теглото му и после се самооформи по очертанията на хълбоците и задните части. Пелорат явно бе изненадан и понечи да стане.

— Отпуснете се, професоре — рече Компор. — Аз вече го изпробвах. В някои отношения те са по-напред от нас. Това е свят, който вярва в малките удобства.

Обърна се към Тривайз, като прехвърли ръка през облегалката на стола и, възвърнал непосредственото си държане, каза:

— Ти ме обърка. Накара ме да почувствам, че Втората фондация наистина съществува, а това ужасно ме разстрои. Помисли само какви последици би могло да има то. Не беше ли твърде вероятно по някакъв начин да се справят с теб? Да те отстранят като заплаха? И ако аз бях се държал, сякаш съм ти повярвал, можеше и мен да отстранят. Разбираш ли моята гледна точка?

— Разбирам, че говори един страхливец.

— Каква полза щеше да има да приличам на храбрец от романите? — спокойно попита Компор, ала зениците му се разшириха от негодувание. — Можем ли ние с теб да попречим на една организация, която е в състояние да моделира нашите умове и емоции? Единственият начин да се борим ефикасно би бил — поне като за начало — да крием онова, което знаем.

— Значи ти го скри и се почувства в безопасност? Само че не го скри от кмет Бранно, нали? Доста си рискувал с нея.

— Да! Но реших, че си струва. Разговорите между мен и теб не можеха да доведат до нищо повече от това да се окажем ментално контролирани — или пък нашите спомени да бъдат изтрити едновременно. От друга страна, ако кажех на кмета… нали знаеш, тя добре познаваше баща ми. Баща ми и аз сме имигранти от Смирно, а кмет Бранно има баба, която…

— Да, да — нетърпеливо го прекъсна Тривайз, — можеш да проследиш рода си и още няколко поколения по-назад, чак до сектор Сириус. Ти го разправяше на всички, които познаваш. Продължавай, Компор!

— Е, тя бе склонна да ме изслуша. Ако можех чрез твоите аргументи да я убедя, че опасност има, Федерацията сигурно щеше да предприеме нещо. Ние не сме толкова безпомощни, колкото сме били по времето на Мулето, и — в най-лошия случай — това опасно знание би се разпространило по-нашироко, което значи, че нямаше да бъдем в толкова специфична опасност.

Тривайз язвително рече:

— Да застрашим Фондацията, но да си осигурим безопасност. Много патриотично.

— Това беше най-лошият изход. Аз обаче разчитах на по-добрия. — челото му леко се бе овлажнило. Изглежда непоклатимото презрение на Тривайз наистина го измъчваше.

— Но не ми каза за своя тъй мъдър план, нали?

— Не, не ти казах и съжалявам, Тривайз. Кметът Бранно ми заповяда да не ти казвам. Тя заяви, че иска да знае всичко, което знаеш и ти, но че си от ония хора, които биха започнали да се държат резервирано, ако разберат, че мислите им се препредават.

— Много е била права!

— Аз не знаех… не бих могъл и да предположа… нямаше начин да си представя, че тя планира да те арестува и да те изхвърли от Терминус.

— Тя просто е изчаквала подходящия момент, когато моят статус на съветник не би могъл да ме защити. Не го ли предвиди?

— Как? Ти самият не успя да го предвидиш.

— Ако знаех, че е осведомена за възгледите ми, щях да го направя.

С неочакван оттенък на безочие Компор каза:

— Много лесно е да говориш така със задна дата.

— И какво искаш от мен сега? След като и ти разсъждаваш със задна дата.

— Да наваксам за всичко. Да компенсирам вредата, която несъзнателно — да, несъзнателно — ти причиних.

— Божичко — сухо рече Тривайз, — колко мило от твоя страна! Само че не отговори на въпроса ми. Как се озова тук? Как така се случи да дойдеш на същата планета, на която съм и аз?

— Не е необходим някакъв сложен отговор — отвърна Компор. — Преследвах те!

— През хиперпространството? При положение, че корабът ми правеше серии от скокове?

Другият тръсна глава.

— Няма никаква мистерия. Аз имам същия модел кораб като теб и същия модел компютър. Знаеш, че доста пъти съм успявал да отгатна в каква посока ще тръгне един кораб през хиперпространството. Е, не го правя без грешки, но с компютъра съм много по-добър. А ти дълго се колеба на старта и ми даде възможност да преценя скоростта и посоката, в която тръгваш, преди да навлезеш в хиперпространството. Вкарах данните заедно с интуитивните си екстраполации в моя компютър и той свърши останалото.

— И наистина стигна до Сейшел преди мен?

— Да. Ти не използва гравитиката за разлика от мен. Предположих, че ще дойдеш в столицата, така че се спуснах право надолу, докато ти се приземи ето тъй — Компор направи малко спирално движение с пръста си, сякаш той бе кораб, движещ се по насочващ лъч.

— Рискувал си да влезеш в разправии със сейшелското чиновничество?

— Ами… — на лицето на Компор цъфна усмивка, която излъчваше неоспоримо очарование и Голан почувства, че почти започва да го харесва. — Аз не съм страхливец по всяко време и за всички неща.

Тривайз отново стана мрачно непреклонен.

— Как успя да получиш кораб като моя?

— Точно по същия начин, по който ти получи кораба си. Старата дама — кмет Бранно — ми го предостави.

— Защо?

— Ще бъда съвсем откровен с теб. Поръчано ми е да те следвам. Кметът искаше да знае къде отиваш и какво ще правиш.

— Предполагам, че си й докладвал честно и почтено. Или си бил вероломен и към нея?

— Докладвах й. Всъщност нямах избор. Тя е поставила на борда на кораба хиперреле, което е предполагала, че няма да намеря, но аз го открих.

— И?

— За нещастие то е така монтирано, че не мога да го махна, без корабът да загуби възможността да се движи. Или поне няма начин аз да го отстраня. Следователно тя знае къде съм и къде си ти.

— Да предположим, че не беше успял да ме последваш. Тогава тя не би знаела къде съм. Не се ли сети за това?

— Разбира се, че се сетих. Мислех си просто да й докладвам, че съм те изтървал, само че Бранно едва ли щеше да ми повярва, нали? И кой знае колко дълго нямаше да мога да се върна на Терминус. А аз не съм като теб, Тривайз. Не съм свободна и безгрижна личност. На Терминус имам съпруга — бременна съпруга — и искам да се върна при нея. Ти можеш да си позволиш да мислиш само за себе си, но не и аз. Въпреки това дойдох да те предупредя. В името на Селдън, опитвам се да го направя, а ти не щеш да ме изслушаш. Продължаваш да говориш за други работи.

— Не съм впечатлен от внезапната ти загриженост. За какво можеш да ме предупредиш? Струва ми се, че ти самият си единственото нещо, за което трябва да бъда предупреден. Ти ме предаде, а сега ме преследваш, за да ме предадеш още веднъж. Никой друг не се опитва да ми направи зло.

— Остави драматизма, човече — възкликна Компор с очевидна искреност. — Тривайз, ти си гръмоотвод! Изпратен си да привлечеш реакцията на Втората фондация, ако такова нещо действително съществува. Аз имам интуиция не само за хиперпространственото преследване и ми се струва, че разбирам какво планира нашата обща позната. Ако се опиташ да откриеш Втората фондация, те ще го разберат и ще започнат да действат срещу теб. Ако го направят, твърде възможно е да се издадат. А щом се издадат, кмет Бранно ще ги подгони.

— Колко жалко, че фамозната ти интуиция не е проработила, когато Бранно е планирала да ме арестува.

Компор се изчерви и измърмори:

— Знаеш, че не винаги действа.

— И сега ти казва, че кметът възнамерява да нападне Втората фондация? Няма да посмее.

— Мисля, че би го направила. Въпросът обаче не е там. Въпросът е, че в момента тя те подхвърля като примамка.

— Е, и?

— Е, и — в името на всички черни дупки в космоса! — не търси Втората фондация. На Бранно няма да й пука, ако бъдеш убит, но аз се тревожа. Чувствам се отговорен за това и се тревожа.

— Трогнат съм — студено каза Тривайз, — но в момента имам друга задача.

— Друга задача?

— Пелорат и аз сме по дирите на Земята. Планетата, за която някои мислят, че е първоначалният дом на човешката раса. Нали така, Янов?

Пелорат кимна.

— Да, това е чисто научен въпрос и аз отдавна се интересувам от него.

За момент Компор бе озадачен, после попита:

— Търсите Земята? Но защо?

— За да я проучим — рече Пелорат. — След като е единственият свят, на който са се развили човешки същества — предполага се от по-низши форми на живот, вместо да пристигнат вече съвсем завършени, както е на всички други планети — тя трябва да е много привлекателна за изучаване с уникалността си.

— И — добави Тривайз — свят, където може би ще науча повече за Втората фондация. Може би.

— Никаква Земя няма — каза Компор. — Вие не го ли знаете?

— Няма? — Пелорат изглеждаше съвършено объркан, както винаги, когато се канеше да упорства. — Да не искате да кажете, че няма планета, от която да произлиза човешкият род?

— О, не. Разбира се, че е имало Земя. Не става дума за това. Сега няма никаква Земя. Няма населена Земя. Вече я няма!

Без да се впечатли особено, Пелорат подхвана:

— Приказват се разни приказки…

— Чакай, Янов — прекъсна го Тривайз. — Компор, откъде знаеш това?

— Как така откъде? То си ми е по наследство. Мога да проследя моя род до сектор Сириус, ако разрешиш да повторя този факт, без да ти досадя. Там знаем всичко за Земята. Тя се е намирала в същия сектор, което означава, че не е била част от фондационната Федерация и очевидно никой на Терминус не се е интересувал от нея. Само че въпреки туй Земята си е била там.

— Има едно такова предположение, да — кимна Пелорат. — Във времето на Империята са били доста запалени по тая „Сириуска алтернатива“, както са я наричали.

— Това не е алтернатива — горещо възрази Компор. — Това е факт.

Пелорат се усмихна:

— Какво бихте отговорили, ако ви кажа, че зная много и най-различни места в Галактиката, които са назовавани „Земя“ от хората, живеещи в съседни звездни системи?

— Но тази е истинската — натърти Компор. — Сириуският сектор е най-дълго обитаваната част от Галактиката. Всеки го знае.

— Сириусците определено претендират да е така — равнодушно се съгласи Пелорат.

Компор изглеждаше обезсърчен.

— Казвам ви… — започна той.

Тривайз обаче го прекъсна:

— Но какво е станало със Земята? Ти твърдиш, че вече не е населена. Защо?

— Радиоактивност. Цялата повърхност на планетата е радиоактивна — дали поради неконтролируеми ядрени реакции, или поради експлозии, не съм сигурен, но сега там не е възможен никакъв живот.

Известно време тримата се гледаха един друг, а после Компор сметна, че е нужно да повтори:

— Казвам ви, няма никаква Земя. Безсмислено е да я търсите.

44

Като че ли за пръв път лицето на Янов Пелорат не беше лишено от силни чувства. Не че в него личеше някаква особена страст или каквато и да е друга от по-бързопроменливите емоции. Просто очите му се бяха присвили и яростна напрегнатост бе изострила всяка бръчица.

Той каза с глас, напълно различен от обичайната му колебливост:

— Откъде рекохте, че знаете всичко туй?

— Нали ви обясних — отвърна Компор. — То ми е по наследство.

— Не ставайте глупав, млади човече. Вие сте съветник. Това означава, че трябва да сте роден на някой от световете на Федерацията — струва ми се, че споменахте Смирно.

— Точно така.

— Тогава за какво наследство говорите? Да не искате да ми докажете, че притежавате сириуски гени, които ви изпълват с вродено знание на тамошните митове за Земята?

— Не, разбира се, че не — Компор изглеждаше леко объркан.

— Тогава за какво става дума?

Известно време другият мълча, сякаш подреждаше мислите си, после каза тихо:

— Моето семейство има стари книги за историята на Сириус. Външна памет, не генетична. Това не е нещо, за което се говори извън семейния кръг, особено ако човек иска да напредне в политиката. Тривайз изглежда ме мисли за непоправим кариерист, но повярвайте ми, говорил съм за това, макар и само с добри приятели — в гласа му се появи горчива нотка. — Теоретично всички граждани на Фондацията са равни помежду си, но онези от старите светове все пак са по-равни в сравнение с хората от новите, а тези, дето идват от световете извън Федерацията, са най-малко равни. Както и да е, в случая това няма особено значение. Като оставим настрани книгите, аз посетих веднъж старите светове. Голан, хей, какво има?

Тривайз разсеяно бе отишъл в единия край на помещението и гледаше през триъгълния прозорец. Отворът вероятно трябваше да позволи на окото да съзерцава небето и да ограничи гледката към града — повече светлина и по-голямо усамотение. Тривайз се повдигна на пръсти, за да види повърхността.

Върна се през пустото помещение.

— Интересна конструкция за прозорец — рече той. — Викаше ли ме, съветнико?

— Да. Помниш ли какво пътуване направих след колежа?

— След получаването на дипломите? Много добре си спомням. Бяхме приятели, приятели завинаги. Двамата срещу света. Ти замина на своето пътешествие, аз постъпих във флотата, зареден с патриотизъм. Кой знае защо не ми се искаше да пътешествам с теб — някакъв инстинкт ми казваше да не го правя. Ще ми се този инстинкт да не ме беше напускал.

Компор не отвърна на предизвикателството.

— Посетих Компорелон. Семейната традиция твърди, че моите предци са дошли оттам, или поне тия от бащина ми страна. В древни времена, преди Империята да ни погълне, ние сме били от управляващия род и името ми е производно от името на нашия свят — поне така твърди семейната традиция. Съществува едно старо поетично название за звездата, около която обикаля Компорелон — Епсилон Еридани.

— Какво значи то? — попита Пелорат.

Компор поклати глава.

— Не знам изобщо дали има някакво значение. Просто традиция. Там много се държи на традицията. Светът е стар. Притежава пространни и подробни архивни записи по история на Земята, но никой не говори много-много за тях. Свързано е с някакво суеверие. Всеки път щом споменат думата, вдигат двете си ръце нагоре с преплетени показалец и среден пръст, за да отблъснат лошия късмет.

— Разправял ли си за тези неща на някого, след като си се върнал?

— Разбира се, че не. Кой щеше да се заинтересува? А и аз не исках да натрапвам впечатленията си. Не, благодаря! Трябваше да правя политическа кариера и последното нещо, което желаех, беше да подчертавам чуждоземния си произход.

— Ами спътника? Опишете спътника на Земята — остро каза Пелорат.

Компор се изненада.

— Нищо не знам за него.

— Тя има ли спътник?

— Не си спомням да съм чувал за това, но съм сигурен, че ако направите справка в архивите на Компорелон, можете да откриете отговора.

— Но вие не знаете нищо?

— Не и за спътника. Не си спомням.

— Ха! А как Земята е станала радиоактивна?

Компор поклати глава и не отговори.

— Помислете! — настоя Пелорат. — Трябва да сте чували нещичко.

— Беше преди седем години, професоре. Тогава не знаех, че ще ме разпитвате за това. Имаше някаква легенда, те я смятат за достоверна…

— Каква беше легендата?

— Земята е била радиоактивна, отлъчена от останалите светове и зле третирана от Империята, а населението й намалявало; и тя се канела да унищожи Империята.

— Един умиращ свят се канел да унищожи цялата Империя? — обади се недоверчиво Тривайз.

Компор отвърна, сякаш се защищаваше:

— Казах, че е легенда. Не зная подробностите. Знам само, че Бел Арвардан се е намесил в нещата.

— Кой е бил той? — попита Тривайз.

— Историческа личност. Потърсих данни за него. Бил е археолог в истинския смисъл на думата. Живял в ранните дни на Империята и поддържал твърдението, че Земята се намира в сектор Сириус.

— Чувал съм това име — рече Пелорат.

— На Компорелон той е народен герой. Слушайте, ако искате да научите повече за тия неща, идете на Компорелон. Няма смисъл да висите тук.

— А как разправяха, че Земята е планирала да унищожи Империята? — попита Пелорат.

— Не знам — в гласа на Компор се промъкна внезапна враждебност.

— Радиацията имала ли е нещо общо с това?

— Не знам. Говореха разни приказки за някакъв си усилвател на ума, разработен там — нещо от рода на синапсилвател[65].

— Да не е създавал суперумове? — запита Пелорат с дълбоко недоверие.

— Мисля, че не. Спомням си само, че не е бил особено сполучлив. Хората ставали много умни, но умирали млади.

Тривайз рече:

— Вероятно е притча с морална стойност. Ако искаш прекалено много, губиш дори това, което имаш.

Пелорат раздразнено се обърна към Тривайз.

— Ти какво разбираш от притчи?

Тривайз вдигна вежди.

— Твоята област може и да не е моя, Янов, но това не значи, че съм напълно невеж.

— Какво друго си спомняте за туй, което наричате синапсилвател, съветнико Компор? — попита Пелорат.

— Нищо, и повече няма да се оставям на този кръстосан разпит. Слушайте, аз ви последвах по заповед на кмета. На мен не са ми заповядвали да влизам в личен контакт с вас. Направих го, само за да ви предупредя, че сте следени, и да ви кажа, че сте изпратени да послужите за някакви кметски цели, каквито и да са те. Няма нищо друго, което би трябвало да обсъждам с вас, но вие ме изненадахте, като изведнъж зачекнахте въпроса за Земята. Е, тогава да повторя: каквото и да е имало там някога — Бел Арвардан, синапсилвателят и всичко останало — то няма нищо общо с онова, което съществува сега. Пак ви казвам: Земята е мъртъв свят. Горещо ви препоръчвам да идете на Компорелон, където ще откриете всичко, което искате да узнаете. Просто се махнете оттук.

— И разбира се, ти веднага ще съобщиш на кмета, че отиваме на Компорелон — а за да си напълно сигурен, ще ни последваш. Или може би госпожа кметът вече знае? Предполагам, че тя те е инструктирала внимателно и е репетирала с теб всяка твоя дума, която чухме тук, понеже по някакви нейни си съображения иска да идем на Компорелон. Така ли е?

Лицето на Компор пребледня. Той скочи на крака и от напъване да контролира гласа си почти заекна.

— Опитах се да ви обясня. Опитах се да ви помогна. По-добре да не бях го правил. Ако искаш, бухни се в някоя черна дупка, Тривайз.

Извъртя се кръгом и бързо излезе, без повече да се обръща.

Пелорат изглеждаше направо шашардисан.

— Това беше доста нетактично от твоя страна, Голан, стари приятелю. Бихме могли да измъкнем още нещо от него.

— Не, не можехме — мрачно отвърна Тривайз. — Не би могъл да измъкнеш от него нищичко, което той да не е готов да ти каже. Янов, ти не знаеш какво представлява този човек. До днес и аз не знаех какъв е той всъщност.

45

Пелорат се чудеше дали да обезпокои Тривайз, който седеше неподвижно на стола, потънал в мисли. Накрая все пак каза:

— Голан, тук ли ще седим цяла нощ?

Тривайз се сепна.

— Не, напълно си прав. По-добре ще е наоколо да има хора. Ела!

Професорът стана и каза:

— Няма как наоколо да има хора. Компор рече, че днес е нещо като ден за медитация.

— Така ли рече? Когато идвахме по шосето с автомобила, имаше ли движение?

— Да, горе-долу.

— Мисля, че беше достатъчно оживено. А когато после влязохме в града, той изглеждаше ли празен?

— Не особено. Все пак, трябва да признаеш, че тази сграда си беше празна.

— Да, така е. Забелязах го. Виж какво, Янов, гладен съм. Сигурно има някое местенце, дето да похапнем, а можем да си позволим нещо наистина добро. Във всеки случай, ще намерим заведение, дето да опитаме някоя интересна сейшелска новост или, ако не сме толкова любопитни, поне добра стандартна галактическа храна. Хайде, щом се озовем в безопасност сред другите, ще ти кажа какво мисля, че се случи тук преди малко.

46

Тривайз се облегна назад с приятното усещане, че се е родил отново. По терминуските стандарти ресторантът не бе скъп, но определено беше необикновен. Отопляваше се частично от открит огън, на който се приготвяше и храната. Месото се сервираше на порции колкото хапки в различни пикантни сосове, които се топяха направо с пръсти, а пък пръстите се предпазваха от мазнината и горещото с гладки зеленикави листа — влажни и със съвсем слаб ментов привкус.

За всяка хапка имаше по лист и всичко се напъхваше едновременно в устата. Келнерът им бе обяснил внимателно как трябва да се прави това. Очевидно привикнал с чуждопланетни посетители, той снизходително се усмихна, когато Пелорат и Тривайз боязливо загребаха вдигащите пара парченца месо и очевидно изпита удоволствие, щом чужденците с облекчение откриха, че листата предпазват пръстите и охлаждат месото, преди още човек да го е сдъвкал.

— Чудесно! — заяви накрая Тривайз и си поръча втора порция.

Пелорат стори същото.

После ги очакваше гъбест, леко сладникав десерт и чаша кафе с миризма на карамелизирана захар, при която двамата подозрително поклатиха глави. Добавиха си сироп и сега келнерът поклати своята.

Пелорат каза:

— Добре, какво стана в туристическия център?

— Имаш предвид срещата с Компор?

— Не забелязах друго, за което да си струва да говорим.

Тривайз се огледа. Бяха седнали в една дълбока ниша, така че донякъде изглеждаха изолирани, а и ресторантът бе претъпкан и бученето на гласовете осигуряваше идеална защита.

С тих глас той попита:

— Не е ли странно, че ни е последвал на Сейшел?

— Каза, че притежава някаква интуитивна способност.

— Да, на времето беше шампион на колежа по хиперпреследване. Никога до днес не съм подлагал това на съмнение. Ясно ми е, че ако имаш известни умения и рефлекси, може да успееш да прецениш къде някой се кани да скочи по начина, по който се готви за скока — но не ми е ясно как един преследвач би могъл да пресметне серия от скокове. Ти се подготвяш само за първия; всички останали ги извършва компютърът. Преследвачът действително може да прецени началния скок, но с каква магия ще отгатне какво има в чарковете на компютъра?

— Той обаче го е направил, Голан.

— Очевидно — каза Тривайз, — а единственият възможен начин да го стори, който аз поне мога да си представя, е предварително да знае къде се каним да отидем. Да знае, а не да преценява.

Пелорат помисли над казаното.

— Абсолютно невъзможно, момчето ми. Как ще знае? Ние не бяхме решили накъде ще тръгнем, докато не се качихме на „Далечната звезда“.

— Вярно. А какво мислиш относно този ден за медитация?

— Компор не ни е излъгал. Когато дойдохме и го попитахме, келнерът също каза, че днес е ден за медитация.

— Да, каза го, но добави, че ресторантът не е затворен. Всъщност това, което ни рече, беше: „Сейшел сити не е затънтено място. Тук не затваряме.“ С други думи, хората медитират, но не и в големия град, където всеки е прекалено зает и за ортодоксалността не остава място. Така че движение има и се работи — може би не колкото в делничен ден, но все пак…

— Ама, Голан, докато бяхме в туристическия център, там не влезе никой. Сигурен съм. Не влезе ни един човек.

— И аз го забелязах. Даже по едно време отидох до прозореца и ясно видях, че по улиците около центъра има доста хора — пеши и в превозни средства, ала въпреки това никой не влизаше. Денят за медитиране е добро прикритие. Ние изобщо не бихме се усъмнили в късмета си, но аз просто реших да не вярвам на тоя син на двама чужденци.

— И какво значение намираш във всичко това? — попита Пелорат.

— Мисля, че е ясно, Янов. Имаме човек, който разбира къде ще отидем, веднага щом го разберем и ние, макар да сме в различни космически кораби, й освен това — човек, който може да задържи празна една заобиколена от хора обществена сграда, за да си поговорим удобно насаме.

— Да не искаш да повярвам, че той е в състояние да прави чудеса?

— Определено. Стига само Компор да е агент на Втората фондация и да може да контролира мозъците; стига да може да чете твоя и моя ум от един далечен космически кораб; стига да може незабавно да си пробие път през станцията на митницата; стига да може да кацне гравитачно, без граничният патрул да побеснее, че е пренебрегнал радиолъчите; стига да може да влияе на умовете така, че да попречи на хората да влизат в сграда, в която той не иска да влизат. В името на всички звезди — продължи Тривайз с явен израз на примирение, — аз мога да проследя това още от дипломирането ни. Не отидох на пътешествие с него. Спомням си, че някак не ми се щеше. Дали не е било поради влиянието му? Той е трябвало да бъде самичък. Къде ли се е запилял наистина?

Пелорат разбута чиниите пред себе си, сякаш искаше да разчисти пространството, за да си освободи място за мислене. Това изглежда бе жест, който извика помощник-келнера робот — една самоходна масичка, която спря до тях и изчака, докато преместят върху нея посудата и приборите си.

Щом останаха сами, Пелорат рече:

— Но това е лудост. Не се е случило нищо, което да не би могло да се случи по естествен начин. Щом си вкараш в главата идеята, че някой контролира събитията, можеш да разглеждаш всичко в тая светлина и никъде няма да намериш относителна сигурност. Хайде, стари приятелю, това е плод на обстоятелствата и въпрос на интерпретация. Не се поддавай на параноя.

— Аз пък нямам намерение да се поддавам и на самодоволство.

— Добре, нека да погледнем на нещата логично. Да предположим, че той е агент на Втората фондация. Защо да рискува да предизвика подозренията ни, като държи туристическия център празен? Какво толкова важно ни каза, че няколко души в повече отстрани — които и без друго биха били заети със своите си работи — да имат значение?

— На това отговорът е много лесен, Янов. Трябвало е внимателно да наблюдава нашите умове и не е искал други да му се намесват. Липсва ли статичен шум, няма възможност за объркване.

— Пак твое тълкувание. Какво толкова важно имаше в разговора му с нас? Спокойно може да се допусне, както той самият твърдеше, че сме се срещнали просто за да обясни какво е сторил, да се извини и да ни предупреди за неприятностите, които могат да ни се изпречат. Защо трябва да търсим нещо зад това?

Малкият картоприемник на по-отдалечения ръб на масата засвети ненатрапчиво и изписа цифрите, показващи цената на ястията. Тривайз затърси под пояса си кредитната карта, която със своя фондационен щемпел биваше приемана навсякъде в Галактиката — където и да попаднеше някой гражданин на Фондацията. После я пъхна в съответния процеп. За миг прехвърлянето бе извършено и съветникът с навична предпазливост провери остатъка, преди да я прибере в джоба си.

Огледа се небрежно, за да се увери, че на лицата на малцината останали в ресторанта не е изписан недоброжелателен интерес към него, и каза:

— Защо да търсим нещо зад това ли? Защото той не говори само за това. Той говори и за Земята. Каза ни, че е мъртва и много настоятелно ни подтикна да идем на Компорелон. Ще отидем ли?

— Точно туй обмислям, Голан — призна си Пелорат.

— Просто да заминем оттук?

— Можем да се върнем, след като проверим сектор Сириус.

— Не ти ли идва наум, че се срещна с нас, за да ни отклони от Сейшел и ни разкара оттук? Да ни отпрати където и да е другаде, само и само да не сме тук?

— Защо?

— Не зная. Слушай, те очакваха да идем на Трантор. Това беше мястото, на което ти искаше да отидем, и може би са разчитали наистина да постъпим така. Аз обърках нещата, като настоях да дойдем на Сейшел, а това е последното, което биха желали, така че сега им се налага да ни прогонят оттук.

Пелорат изглеждаше определено разстроен.

— Но, Голан, ти просто твърдиш разни работи. Защо да не искат да сме на Сейшел?

— Не знам, Янов. На мен ми стига и това, че се опитват да ни разкарат. Аз оставам тук. Нямам намерение да си тръгвам.

— Но… но… Слушай, Голан, ако Втората фондация искаше да си отидем, не можеха ли просто да повлияят на нашите умове, за да решим самите ние да тръгнем? Защо ще си правят труда да ни убеждават?

— След като зачекна тоя въпрос, професоре, дали пък в твоя случай не са го направили? — Очите на Тривайз се присвиха с внезапно подозрение. — Ти не искаш ли да тръгнем?

Пелорат изненадано го погледна.

— Просто си мисля, че в това има резон.

— Разбира се, че би мислил така, ако са ти повлияли.

— Но на мен не са ми…

— Разбира се, че ако са ти повлияли, ще се кълнеш, че не са.

— Ако ще ми извърташ думите по тоя начин — рече Пелорат, — няма как да оспорвам голите ти предположения. Какво смяташ да правиш?

— Ще остана на Сейшел. И ти също. Без мен не можеш да управляваш кораба, така че ако Компор ти е повлиял, значи е въздействал не на този, на когото е трябвало.

— Много добре, Голан. Ще останем на Сейшел, докато не възникне някаква друга причина да потеглим. В края на краищата, най-лошото, което можем да сторим, е да се скараме. Хайде, стари друже, ако са ми повлияли, щях ли да си променя мнението и с радост да дойда с теб, както възнамерявам да направя сега?

Тривайз помисли за момент, после сякаш с едно вътрешно отърсване се усмихна и протегна ръка.

— Съгласен съм, Янов. Да се върнем на кораба и утре ще потеглим отново. Ако можем да измислим накъде.

47

Мун Ли Компор не си спомняше кога точно е бил вербуван. Първо на първо, тогава беше дете; освен туй, агентите на Втората фондация педантично заличаваха следите си колкото е възможно по-отдалеч.

Компор беше „наблюдател“ и човек от Втората фондация моментално би познал, че е такъв.

Това означаваше, че е запознат с менталиката и до известна степен би могъл да общува с хората от Втората фондация по техния начин, но е на най-ниското стъпало в йерархията. Можеше да зърва за миг умовете, но не умееше да ги настройва. Образованието, което бе получил, не стигаше дотам. Беше наблюдател, а не изпълнител.

Това в най-добрия случай го определяше като второкласен менталист, но той не се засягаше — поне не много. Знаеше своето значение в общата схема на нещата.

В ранните си векове Втората фондация явно бе подценявала задачата, пред която е изправена. Беше си въобразявала, че шепата й членове ще могат да направляват цялата Галактика и че за да бъде поддържан Планът на Селдън, ще са нужни само крайно редки и леки докосвания — тук или там.

Мулето ги бе лишил от илюзиите им. Дошъл отникъде, той абсолютно бе изненадал Втората фондация (както и естествено Първата, макар това да нямаше значение) и ги бе оставил безпомощни. Трябваше да минат пет години, преди да бъде организирана контраатака и то само с цената на доста човешки жертви.

Пълното възстановяване, отново на ужасяваща цена, бе постигнато при Палвър, който най-накрая взе нужните мерки. Дейността на Втората фондация трябваше да бъде невероятно разширена, без в същото време ненужно да се увеличават възможностите за откриването й, ето защо Палвър създаде наблюдателския корпус.

Компор не знаеше колко наблюдатели има в Галактиката и дори на Терминус. Не му беше работа да го знае. В идеалния случай между двама наблюдатели не би трябвало да има връзка, която да може да се проследи, така че загубата на единия да не доведе до загуба на който и да било друг. Всички връзки бяха с висшите ешелони на Трантор.

Амбицията на Компор бе някой ден да иде на Трантор. Въпреки че му се струваше твърде невероятно, той знаеше, че понякога един наблюдател може да бъде заведен там и произведен в по-горен чин, макар то да се случваше рядко. Необходимите за наблюдателя качества не съвпадаха с онези, които откриваха пътя към Масата.

Ето например Гендибал, който бе четири години по-млад от него. Гендибал също трябва да е вербуван като дете, но е бил взет направо на Трантор и сега вече бе говорител. Компор не би могъл да му противостои и секунда.

Той не се сещаше особено често за ниския си статус. Почти никога нямаше повод да размишлява над това. В края на краищата този пост бе нисък само по транторианските стандарти. На собствените им светове и в собствените им нементалически общества за наблюдателите не бе трудно да достигнат високи постове.

Компор например никога не беше имал затруднения да попадне в елитни училища или да си намери добра компания. Бе способен по елементарен начин да използва собствената си менталност, за да увеличи вродената си интуитивна способност (беше сигурен, че е вербуван именно заради нея) и по този начин се оказа звезда в хиперпространственото преследване. Стана дори нещо като колежански герой и това постави крака му на първото стъпало на политическата кариера. Щом отминеше настоящата криза, никой не би могъл да каже колко още може да напредне. Ако кризата от само себе си се решеше успешно, както вероятно щеше да стане, нямаше ли да си спомнят, че точно Компор за пръв път бе забелязал Тривайз — не като човек (всеки би могъл да го направи), а като ум?

Беше се сближил с Тривайз в колежа и отначало виждаше у него само приветливия и схватлив компаньон. Една сутрин обаче лениво се бе размърдал от съня си и в потока на съзнанието, който окръжаваше ничията зона на полудрямката, бе почувствал колко е жалко, че Тривайз не е бил вербуван.

Разбира се, Тривайз не би и могъл да бъде вербуван, тъй като бе роден на Терминус, а не като Компор на някой друг свят. Но дори и това да се пренебрегнеше, вече бе прекалено късно. Само съвсем младите умове бяха достатъчно пластични, за да бъдат обучени в менталиката; болезненото въведение в това изкуство — то действително беше нещо повече от наука — на възрастни мозъци, заръждавели в мисловния си калъп, беше спомен само от първите две поколения след Селдън.

Но в такъв случай, ако Тривайз беше негоден за вербуване, а бе и надраснал възможната възраст, какво предизвикваше съжалението на Компор?

При следващата им среща той проникна дълбоко в ума на Тривайз и откри онова, което изглежда интуитивно го тревожеше. Умът на Тривайз имаше характеристики, неподчиняващи се на правилата, на които самият той бе обучаван. Този ум непрекъснато му убягваше. Колчем започнеше да проследява начина, по който той действаше, Компор откриваше пустота — не, това не можеше да е истинска пустота, а по-скоро скокове в несъществуващото. Места, където дейността на ума на Тривайз се раздвояваше прекалено дълбоко, за да може да бъде проследена.

Компор нямаше как да определи какво означава всичко това, но започна да наблюдава поведението на другия през призмата на откритото и да подозира, че той притежава обезпокоителната способност да стига до верни заключения от данни, които изглеждаха недостатъчни.

Дали тази му способност имаше нещо общо с пустотата? Това положително бе въпрос за менталист, въпрос, който надвишаваше собствените му сили — може би въпрос за самата Маса. Имаше неприятното усещане, че способностите на Тривайз за вземане на решения не са изцяло известни и на самия него и че той може би е способен да…

Да направи какво? Познанията на Компор не можеха да дадат отговор. Той почти — но не напълно — виждаше значението на онова, което Тривайз притежаваше. Имаше само едно интуитивно заключение — или по-точно предположение — че потенциално Голан Тривайз може да се окаже личност с изключително значение.

Трябваше да се осланя на догадката, че това е така и да поеме риска да изглежда недостатъчно квалифициран за поста си. В края на краищата, ако беше прав…

Като си припомняше всичко сега, не бе сигурен как е успял да събере смелост, за да продължи да действа. Не би могъл да проникне през административните бариери, които заобикаляха Масата. Почти се бе примирил с разрушената си репутация. Бе се принизил в отчаянието си до най-младия член на Масата и накрая Стор Гендибал бе отговорил на повикването му.

Гендибал го бе изслушал търпеливо и оттогава между тях възникна особена връзка. В интерес на говорителя бе Компор да поддържа взаимоотношенията си с Тривайз и точно по указанията на Гендибал той внимателно изгради ситуацията, която доведе до прокуждането на съветника. А тъкмо чрез Гендибал Компор все още би могъл (той започваше отново да се надява) да постигне бляна си да бъде повишен на Трантор.

Всички приготовления бяха предвидени така, че да изпратят Тривайз на Трантор. Отказът на изгнаника да отиде там бе съвършено изненадващ за Компор, а и Гендибал — можеше да се предполага — също не бе предвидил това.

Във всеки случай сега Гендибал бързаше към мястото на събитията и според Компор това засилваше усещането за криза.

Той изпрати своя хиперсигнал.

48

Едно докосване до ума му разбуди Гендибал. То бе ефективно и въобще не го разтревожи. Доколкото беше въздействало направо на съответния център, той просто се събуди.

Седна в леглото и чаршафът падна от добре оформения му гладък мускулест торс. Бе разпознал докосването; за менталистите разликите бяха тъй ясни, както гласовете за обикновените хора, които общуват предимно чрез звуци.

Гендибал изпрати стандартния сигнал, запитвайки дали е възможно малко отлагане и в отговор получи „не е спешно“.

Без ненужно бързане той се зае с обичайната си сутрешна програма. Все още бе под корабния душ, а използваната вода се оцеждаше към рециклиращите механизми, когато отново осъществи връзка.

— Компор?

— Да, говорителю.

— Говори ли с Тривайз и другия човек?

— Пелорат. Янов Пелорат. Да, говорителю.

— Добре. Дай ми още пет минути и аз ще уредя видеовръзка.

На път към командния пулт мина покрай Сура Нови. Тя го изгледа въпросително и като че ли се накани да каже нещо, но той постави пръст на устните си и демянката моментално се подчини. Гендибал все още се чувстваше малко неудобно от силата на обожанието в ума й, но то някак си се бе превърнало в нормална част от окръжаващата го среда.

Беше прикачил малък ластар от своя ум към този на Сура Нови и сега нямаше начин да се повлияе на ума му, без това да не повлияе и на нейния. Простотата му — Гендибал не можеше да не се възхищава как от съзерцаването на неукрасената симетрия се ражда огромно естетическо удоволствие — правеше невъзможно в близост до тях да има какъвто и да е външен ум, без той да бъде забелязан. Изпита прилив на благодарност за импулса на вежливост, който го бе подтикнал, когато двамата бяха се срещнали пред Университета, и я бе довел при него точно в мига, в който щеше да му бъде най-полезна.

Той каза:

— Компор?

— Да, говорителю?

— Моля те, отпусни се. Трябва да проуча ума ти. Нищо лошо не ти мисля.

— Както желаеш, говорителю. Може ли да попитам за твоята цел?

— Искам да се уверя, че не си докоснат.

— Знам, че имаш политически противници край Масата, говорителю, но положително никой от тях…

— Не разсъждавай, Компор. Отпусни се. Да, не са те докосвали. Сега, ако ми сътрудничиш, ще установим видеовръзка.

Това, което последва, в обичайния смисъл на думата бе илюзия, тъй като никой друг освен човек, подпомогнат от менталната сила на добре трениран член на Втората фондация, не би могъл да забележи абсолютно нищо чрез сетивата си или чрез някакъв физически детектор.

То бе изграждане на едно лице и външност от контурите на ума — дори и най-добрият менталист би успял да създаде само неясна и нестабилна фигура. Лицето на Компор увисна във въздуха, сякаш се виждаше през тънка, колебаеща се завеса от газ. Гендибал знаеше, че по сходен начин собственото му лице се е появило пред Компор.

Физическата хипервълна би могла да осъществи връзка чрез толкова ясни образи, че говорещите, които са на хиляди парсеци един от друг, да сметнат, че са застанали лице в лице. Корабът на Гендибал имаше необходимото за целта оборудване.

Менталическият образ обаче си имаше своите предимства. Главното бе, че нямаше как да бъде засечен от което и да е известно на Първата фондация устройство. Нито пък човек от Втората фондация можеше да прихване и подслуша менталния образ на друг човек от Фондацията. Най-много да бъде проследена играта на ума, но не и деликатната промяна на изражението на лицето, която съпътстваше особено фините моменти на общуването.

Що се отнасяше до Антимулетата — е, чистотата на ума на Нови бе достатъчна, за да се увери, че наоколо няма никой.

Той рече:

— Разкажи ми съвсем точно, Компор, за разговора си с Тривайз и този Пелорат. Съвсем точно, чак до равнището на умовете.

— Разбира се, говорителю — отвърна Компор.

Не отне много време. Комбинацията от звук, изражение и ментализъм значително сгъстяваше общуването въпреки факта, че на равнище умове имаше далеч повече за разказване, отколкото ако просто дърдореха като папагали.

Гендибал внимателно наблюдаваше. При менталните образи има много малък излишък на информация. При истинския образ или дори чрез физическата хипервидеовръзка от цели парсеци разстояние човек вижда неимоверно повече, що се отнася до информационни битове, отколкото е необходимо за разбиране, и би могъл да пропусне много подробности, без да загуби нещо съществено.

През газовия воал на менталната връзка обаче човек получава абсолютната сигурност на цената да не пропуска битове информация. Всеки бит е от значение.

От край време на Трантор се разправяха ужасяващи истории, предавани от инструктор на студент и съчинени така, че да внушат на младите важността на концентрацията. Най-често повтаряната определено беше най-малко достоверна. В нея се разказваше за първия доклад за атаката на Мулето преди превземането на Калган — един дребен чиновник, който приел доклада, просто останал с впечатлението за някакво прилично на кон животно, тъй като не видял или не разбрал малкото примигване, което означава „собствено име“. Поради това чиновникът решил, че историята е прекалено маловажна, за да бъде предадена на Трантор. Докато пристигнало следващото съобщение, вече било твърде късно да се предприемат незабавни действия и се наложило да изтекат цели пет ужасни години.

Почти сигурно бе, че такова събитие никога не се е случвало, ала това нямаше значение. Историята беше драматична и служеше да мотивира всеки студент в придобиването на навика да се концентрира изцяло. Гендибал си припомни собствените си студентски години, когато беше направил грешка при приемането, която според него бе едновременно незначителна и разбираема. Учителят му — старият Кендаст, тиранин до корените на малкия си мозък — просто се бе озъбил и казал: „Животно, дето прилича на кон, а, бебчо Гендибал?“ и това бе достатъчно той да потъне вдън земята от срам.

Компор приключи.

— Моля те, дай своята оценка за реакцията на Тривайз — рече Гендибал. — Ти го познаваш по-добре от мен, по-добре от всеки друг.

Компор каза:

— Тя е достатъчно ясна. Менталическите индикации просто не можеха да се изтълкуват погрешно. Той мисли, че моите думи и действия разкриват крайната ми загриженост да го отведа на Трантор или в сектор Сириус или където и да е другаде, освен там, където всъщност отива. Според мен това означава, че Тривайз твърдо ще си остане на мястото. Фактът, че аз придадох голямо значение на смяната на местопребиваването му, го подтикна да й придаде същото значение и тъй като той смята, че собствените му интереси са диаметрално противоположни на моите, ще действа преднамерено срещу онова, което сметне, че аз желая.

— Сигурен ли си в това?

— Напълно.

Гендибал поразмисли и реши, че Компор е прав. Той каза:

— Доволен съм. Добре си се справил. Твоята история за радиоактивното унищожение на Земята е била умно подбрана, за да подпомогне необходимата реакция, без да има нужда от пряка манипулация на ума. Достойно за похвала!

За кратко време Компор като че ли се бореше със самия себе си.

— Говорителю — рече, — не мога да приема похвалата ти. Аз не съм измислил историята. Тя е вярна. Наистина има планета, наречена Земя, и тя действително се смята за дом на човечеството. Била е радиоактивна — в началото или впоследствие — и радиоактивността се е засилвала все повече, докато планетата е умряла. Наистина е имало някакво усилващо ума изобретение, от което нищо не е излязло. На родната планета на моите прародители достоверността на всичко това е вън от съмнение.

— Така ли? Интересно! — Гендибал очевидно не беше съвсем убеден. — Още по-добре. За уважение е да знаеш кога истината може да ти свърши работа, тъй като нито една неистина не може да бъде представена със същата искреност. Палвър е казал: „Колкото лъжата е по-близко до истината, толкова е по-добра, а самата истина, когато тя може да бъде използвана, е най-добрата лъжа.“

— Има още нещо — рече Компор. — Следвайки инструкциите да задържа Тривайз в сектора Сейшел, докато ти пристигнеш — и да го направя на всяка цена — трябваше да положа усилия, от които той явно подозира, че съм под влиянието на Втората фондация.

Гендибал кимна.

— Мисля, че при съществуващите обстоятелства това е неизбежно. Неговата мономания на тази тема е причина да вижда Втората фондация дори там, където я няма. Просто трябва да имаме това предвид.

— Говорителю, ако е абсолютно необходимо Тривайз да остане тук, докато ти можеш да се добереш до него, нещата ще се опростят, при положение, че аз дойда да те пресрещна, да те взема на моя кораб и после се върна обратно. Това ще отнеме по-малко от един ден…

— Не, наблюдателю — остро каза Гендибал. — Не можеш да го направиш. Хората на Терминус знаят къде се намираш. На твоя кораб има хиперреле, което не можеш да отстраниш, нали така?

— Да, говорителю.

— И ако Терминус знае, че ти си кацнал на Сейшел, техният посланик на Сейшел също знае това — както че и Тривайз е кацнал. Твоето хиперреле ще уведоми Терминус, ако ти отпътуваш към някаква точка на стотици парсеци и после се върнеш; а посланикът ще ги информира, че въпреки туй Тривайз е останал в сектора. Какво ще могат да извлекат от това хората на Терминус? Според всички съобщения тамошният кмет е проницателна жена, а последното нещо, което искаме, е да я алармираме, като я изправим пред една объркана ситуация. Не бихме желали тя да докара тук част от своята флота, нали? Във всеки случай шансовете за това са неприятно високи.

Компор отвърна:

— Моите уважения, говорителю, но имаме ли основания да се боим от една флота, когато можем да контролираме командира й?

— Колкото и незначителни да изглеждат основанията, все пак те ще са още по-малко, ако флотата не е тук. Ще стоиш където си, наблюдателю. Когато стигна при теб, идвам на твоя кораб и…

— И тогава, говорителю?

— Е, и тогава аз поемам командването.

49

След като прекъсна менталната връзка, Гендибал остана на стола си дълбоко замислен.

По време на това дълго пътуване до Сейшел — неизбежно дълго в кораб като неговия, който въобще не можеше да се сравнява с технически съвършените продукти на Първата фондация — той бе прегледал всички доклади за Тривайз. Разпростираха се за период от близо десет години.

Като цяло и особено в светлината на последните събития вече нямаше никакво съмнение, че от Тривайз би излязъл великолепен кандидат за Втората фондация, ако политиката да не се закачат родените на Терминус не съществуваше още от времето на Палвър.

Никой не можеше да каже колко кандидати от най-високо качество са били загубени през тия столетия. Нямаше начин да се оцени всеки от квадрилионите човешки индивиди, населяващи Галактиката. Едва ли някой от тях обаче би бил по-обещаващ от Тривайз и определено никой не се бе намирал в по-чувствителна точка от него.

Гендибал леко поклати глава. Независимо дали бе роден на Терминус или не, той не е трябвало да бъде изпускан. И браво на наблюдателя Компор, че го е забелязал, макар вече деформиран от годините.

Сега, разбира се, Тривайз за нищо не им трябваше. Беше прекалено стар за моделиране, но все тъй притежаваше вродената си интуиция, тази способност да отгатва решението на основата на непълна информация и още… още…

Старият Шандис — който, макар и отминал върховите си години, беше в общи линии доста добър Първи говорител — бе видял тук нещо, дори и без свързващите данни и разсъжденията, направени от Гендибал, докато траеше пътуването. Тривайз, бе казал Шандис, е ключът към кризата. Защо Тривайз беше на Сейшел? Какво планираше? Какво правеше?

Той също не трябваше да бъде докосван! Гендибал бе сигурен в това. Докато не станеше известно каква точно е ролята на Тривайз, щеше да е абсолютно погрешно да бъде изменян по какъвто и да било начин. Една погрешна стъпка спрямо него можеше да експлодира като съвършено неочаквано микрослънце в лицата им.

Почувства нечий ум да витае над неговия и — без да мисли — го отпъди, както би пернал някое от досадните транторски насекоми. Усети как чуждата болка мигом го обля и погледна нагоре.

Сура Нови бе поставила длан върху намръщените си вежди.

— Извинявай, учителю, аз бъдеш изведнъж главоболна.

Гендибал незабавно се укори за постъпката си.

— Съжалявам, Нови. Не съобразих или по-скоро мислех прекалено целенасочено — той бързо и нежно заглади разрошените умствени ластари.

Нови се усмихна с внезапно оживление.

— Мина с моментално изчезване. Благият звук на твоите думи, учителю, ми действа добре.

— Добре! Да не би нещо да не е наред? Защо си тук? — Въздържа се да проникне по-дълбоко в ума й, за да открие сам причината. Все повече и повече усещаше, че не желае да нарушава личния й свят.

Нови се поколеба, сетне леко се наклони към него.

— Аз бъдеш загрижена. Ти гледаше в нищото и правеше звуци, а лицето се кривеше. Аз стоях тук като прът, изплашена, че падаш болен и не знаех какво да правя.

— Няма нищо, Нови. Не се бой — той потупа ръката й. — Няма от какво да се боиш. Разбираш ли?

Страх — или някаква друга силна емоция — разкриви и развали отчасти симетрията на мислите й. Той предпочиташе нейният ум да е спокоен, мирен и щастлив, но се поколеба дали да го нагласи в подобно положение чрез външно влияние. Тя бе почувствала предишната корекция като ефект от думите му и Гендибал реши, че този вариант му харесва повече.

— Нови, защо да не те наричам Сура? — попита.

Тя го погледна с внезапна тревога.

— О, учителю, не го прави.

— Но Рафирант те наричаше така, когато се срещнахме. Сега те познавам достатъчно добре…

— Зная, че той правеше го, учителю. Това бъдеш както един мъж говори на момиче, което няма никакъв мъж, никакъв годеник, което е… непълно. Ти казваш нейното първо име. За мен по-почетно, ако казваш Нови, и аз бъдеш горда да казваш така. И ако аз нямам мъж, имам учител и аз бъдеш доволна. Аз се надявам, че за теб не обидно да казваш Нови.

— Съвсем не е обидно, Нови.

При тия думи умът й красиво се разглади и Гендибал се почувства доволен. Твърде доволен. Дали трябваше да бъде толкова доволен?

Малко засрамен той си спомни за предположението, че Мулето е бил повлиян по същия начин от онази жена от Първата фондация, Байта Даръл, за да стигне до собствения си провал.

Сега, естествено, беше по-различно. Демянката бе неговата защита срещу чужди умове и Гендибал искаше тя да служи по най-ефикасен начин на тази цел.

Не, и това не бе вярно. Неговата функция като говорител би била компрометирана, ако той престанеше да разбира собствения си ум или — което беше още по-лошо — преднамерено го изменяше, за да избегне истината. А истината бе, че му е приятно, когато тя е спокойна, мирна и щастлива ендогенно — вътрешно, без негова намеса — и му е приятно просто понеже тя му е приятна; и в това — помисли си дръзко — няма нищо лошо.

— Седни, Нови, — рече Гендибал.

Тя приседна, балансирайки несигурно на ръба на стола — толкова далеч, колкото позволяваха размерите на стаята. Умът й бе залят от уважение.

— Когато си ме видяла да издавам звуци, Нови — рече той, — аз разговарях надалеч по начина на учените.

Нови сведе очи и тъжно каза:

— Виждам, учителю, че има много в начина на ойчените, дето аз не разбирам и не въобразявам. Това бъдеш изкуство като планина високо. Аз бъдеш засрамена, че дошла при теб да съм направена ойчен. Как тъй, учителю, ти не изсмя ми се?

Гендибал отвърна:

— Не е срамно да се стремиш към нещо, дори и да не можеш да го постигнеш. Вече си твърде възрастна, за да станеш учен по моя начин, но никога няма да бъдеш прекалено стара да научиш повече й да вършиш неща, които още не умееш. Ще ти разкажа и за този кораб. Докато стигнем нашата цел, ти ще знаеш доста за него.

Усещаше истинска наслада. Защо пък не? Преднамерено обръщаше гръб на стереотипа в отношението към демяните. Какво право имаше групата на хората от Втората фондация да изгражда такъв стереотип? Самите техни деца много рядко бяха годни за висши функционери във фондацията. Децата на говорителите почти никога нямаха качества да бъдат говорители. Преди три века, например, бе имало три поколения Лингвистъри, но винаги се е подозирало, че средният говорител от тази династия всъщност не е бил годен за това. Ако туй бе вярно, кои бяха хората от Университета, та да се поставят сами на толкова висок пиедестал?

Той забеляза как очите на Нови заблестяха и усети задоволство.

Тя рече:

— Аз много старая да науча всичко, което ти учиш, учителю.

— Сигурен съм в това — кимна той и после се разколеба. Хрумна му, че при разговора си с Компор по никакъв начин дори и за миг не бе показал, че не е сам. Нямаше и намек за компаньон.

Вероятно една жена може да бъде приета за нещо нормално; най-малкото Компор, без съмнение, няма да се изненада. Жена — да, но демянка?

За момент въпреки всичко стереотипът надделя и той се почувства щастлив, че наблюдателят никога не е ходил на Трантор и не би познал, че Нови е демянка.

Отърси се от тая мисъл. Нямаше никакво значение дали Компор — или който и да е друг — знае или не. Гендибал беше говорител от Втората фондация, можеше да върши каквото си ще в рамките на Плана на Селдън и никой нямаше право да му се бърка.

Нови попита:

— Учителю, когато стигнем целта, ще се разделим ли?

Той я погледна и отвърна може би малко по-натъртено, отколкото възнамеряваше:

— Няма да се разделим, Нови.

И тогава демянката се усмихна свенливо и напук на цялата Галактиката заизглежда така, сякаш би могла да бъде всяка една жена.

XIII. УНИВЕРСИТЕТЪТ

50

Когато заедно с Тривайз влезе отново в „Далечната звезда“, Пелорат сбърчи нос. Съветникът сви рамене.

— Човешкото тяло е мощен разпространител на миризми. Рециклирането никога не сработва мигновено и изкуствените аромати просто се наслагват отгоре, а не заместват другите.

— Предполагам, че няма два кораба, дето да миришат съвсем по един и същ начин, след като за известно време са били обитавани от различни хора.

— Правилно, но ти можеше ли да подушиш Сейшел след първия час?

— Не — призна си Пелорат.

— Е, и това тук няма да го усещаш след малко. Всъщност, ако поживееш достатъчно дълго на кораба, ще започнеш да се радваш на миризмата, която те посреща при връщането като на нещо, обозначаващо родния дом. Между другото, Янов, ако след нашето пътуване станеш космически бродяга, ще трябва да се научиш, че е неучтиво да коментираш миризмата на който и да е кораб или на който и да е свят пред хората, дето живеят на този кораб или свят. За нас двамата, разбира се, това няма значение.

— Всъщност, Голан, забавното е, че наистина смятам „Далечната звезда“ за наш дом. Ако не друго, поне е произведен във Фондацията — Пелорат се усмихна. — Знаеш ли, никога не съм се мислил за патриот. Вярвах, че приемам като моя нация единствено цялото човечество, но трябва да призная, че пребиваването ми далеч от Фондацията изпълва сърцето ми с любов към нея.

Тривайз механично оправяше леглото си.

— Виж, ти не си много далеч от Фондацията. Сейшелският съюз е почти напълно заобиколен от територията й. Тук имаме посланик и огромно дипломатическо присъствие, като почнеш от консул надолу. На думи сейшелците обичат да ни се противопоставят, но обикновено много внимават да не направят нещо, което не би ни било приятно… Янов, почини си. Днес доникъде не стигнахме и утре ще трябва да се представим по-добре.

Тъй като не беше проблем от едната стая да се чуе какво се говори в другата, след като корабът вече бе тъмен, а Пелорат неспокойно се бе повъртял в леглото си, той каза не много високо:

— Голан?

— Да?

— Не спиш ли?

— Не и докато приказваш.

— Ние днес все пак стигнахме до нещо. Твоят приятел, Компор…

— Бивш приятел — изръмжа Тривайз.

— Както и да го класифицираш, той говори за Земята и ни каза нещо, дето не съм го срещал досега при моите изследвания. Радиоактивност!

Тривайз се повдигна на лакът.

— Слушай, Янов, ако Земята наистина е мъртва, това не означава, че се връщаме обратно. Аз все още искам да открия Гея.

Пелорат изпухтя с уста, сякаш издухваше перушина.

— Разбира се, скъпи ми друже. И аз също. Нито пък мисля, че Земята е мъртва. Компор може би ни е казал онова, което е чувствал като истина, но едва ли съществува и един сектор в Галактиката, дето да няма някоя и друга история, посочваща местоположението на човешката родина на близък до сектора местен свят. И всички те почти без изключения го наричат Земя или с някакво подобно име. В антропологията определяме това като „глобоцентризъм“. Хората са склонни да приемат, че са по-добри от своите съседи; че тяхната култура е по-древна и превъзхожда културите на другите светове; че хубавите неща са заимствани от техния свят, докато лошите са изкривени или изопачени при заемането или пък са измислени другаде. Съществува тенденция превъзходството в качеството да се изравнява с превъзходството в продължителността. Ако не могат с убедителни основания да отстояват факта, че тяхната родна планета е Земята или нейният еквивалент, те почти винаги правят всичко възможно да я разположат в собствения си сектор.

Тривайз каза:

— Сега ти ми обясняваш, че когато Компор твърдеше, че Земята е съществувала в сектор Сириус, той просто е следвал общата тенденция. Все пак сектор Сириус наистина има дълга история, така че би трябвало всеки свят в него да е добре известен и въпросът лесно да може да се провери, даже без да се отива на място.

Пелорат захихика.

— Дори и да успееш да докажеш, че никой от световете в сектор Сириус не е Земята, това няма да ти помогне. Ти просто недооценяваш колко дълбоко мистицизмът може да погребе рационалността, Голан. В Галактиката има поне половин дузина сектори, където уважавани учени повтарят напълно сериозно и без следа от насмешка местни историйки за туй, че Земята — или както там са решили да я наричат — се намира в хиперпространството и не може да бъде открита другояче освен по случайност.

— А те казват ли, че някой някога я е откривал по случайност?

— Винаги се разправят разни приказки и недоверчивостта се отхвърля патриотично, макар историите въобще да не са за вярване и никой, който не е от съответния свят, не би им повярвал.

— Тогава, Янов, нека и ние да не им вярваме. Хайде да влезем в нашето хиперпространство на съня.

— Само че, Голан, тази работа с радиоактивността на Земята ме заинтригува. За мен тя като че ли носи отпечатъка на истината… или на някакъв вид истина.

— Какво искаш да кажеш с това „някакъв вид истина“?

— Ами, един радиоактивен свят би трябвало да е свят, в който твърдата радиация ще е с по-голяма концентрация от нормалното. На подобен свят скоростта на мутациите ще е по-висока и еволюцията ще се развива по-бързо и с повече отклонения. Ако си спомняш, аз ти говорих, че един от пунктовете, по който почти всички истории съвпадат, е, че животът на Земята е бил изключително разнообразен — милиони видове от всички негови форми. Точно такова разнообразие на живота — такова експлозивно развитие — би могло да донесе висока интелигентност, а после тя да се излее навън в Галактиката. Ако по някаква причина Земята е била радиоактивна — тоест по-радиоактивна от другите планети — с това може да се обясни всичко останало, с което тя е уникална.

Тривайз помълча известно време, а после каза:

— На първо място, нямаме никакви основания да вярваме, че Компор говореше истината. Съвсем спокойно би могъл да ни лъже, както му падне, за да ни предизвика да напуснем Сейшел и да хукнем като пощурели към Сириус. Мисля, че точно туй се опитваше да направи. А даже и да е казал истината, той спомена, че радиоактивността там била толкова голяма, та животът станал невъзможен.

Пелорат пак повтори духащия жест.

— За да може животът да се развие на Земята, значи не е имало прекалено висока радиоактивност, а и за него е по-лесно да се поддържа — след като веднъж вече се е появил — отколкото тепърва да се заражда. Просто трябва да приемем за даденост, че се е появил и развил на Земята. Поради това нивото на радиоактивността не би могло да е несъвместимо с появяването на живота, а с времето то може единствено да спадне. Няма нищо, което да повиши нивото.

— Ядрените експлозии? — предположи Тривайз.

— Какво общо имат те?

— Ако предположим, че на Земята са станали ядрени експлозии?

— На повърхността на Земята? Немислимо. В историята на Галактиката няма отбелязан случай някое общество да е било толкова глупаво, че да използва ядрени експлозии като военно оръжие. Едва ли бихме оцелели. По време на бунтовете на Тригелиън, когато и двете страни стигнали до глад и отчаяние и когато Джедиппурус Хорат предложил да предизвикат термоядрена реакция във…

— …бил обесен от моряците на собствената си флота. Знам галактическата история. Мислех си за злополука.

— Няма никакви данни за инциденти от тоя род, дето да са били в състояние да повишат значително радиоактивността на една планета като цяло — Пелорат уморено въздъхна. — Предполагам, че като пообиколим, ще трябва да идем до сектор Сириус и да попроучим туй-онуй.

— Може би някой ден ще идем. Но засега…

— Да, да, преставам да говоря.

Той наистина млъкна и Тривайз близо час лежа буден в тъмното, обмисляйки дали вече не е привлякъл прекалено много внимание и дали няма да е умно наистина да отидат до сектор Сириус и да се върнат на Гея после, когато вниманието на преследвачите им ще се е попритъпило.

Заспивайки, все още не бе стигнал до ясно решение, сънищата му бяха неспокойни.

51

Върнаха се в града късно сутринта. Този път туристическият център беше съвсем претъпкан, но те се изхитриха да получат необходимите упътвания за справочната библиотека, където отново получиха указания как да използват тукашните модели компютри за събиране на данни.

Прегледаха внимателно регистъра на музеите и университетите, започвайки от най-близките, и провериха цялата възможна информация за антрополози, археолози и специалисти по древна история.

— А! — възкликна внезапно Пелорат.

— А? — повтори малко подигравателно Тривайз. — Какво „А“?

— Това име, Квинтесец. Нещо ми говори.

— Познаваш ли го?

— Не, разбира се, че не, но може би съм чел негови статии. Да се върнем на кораба, където ми е класьорът с отпратки…

— Няма да се връщаме, Янов. Ако името ти е познато, това е добра отправна точка. Дори той да не може да ни помогне, несъмнено ще ни насочи по-нататък — Тривайз се изправи. — Хайде да разберем как да стигнем до Сейшелския университет. И понеже по пладне там няма да има никой, първо да похапнем.

Беше късен следобед, когато успяха да намерят университета, да се оправят в лабиринтите му и да се озоват в приемната, където зачакаха една млада жена, тръгнала да търси информация, дето би могла — а може би и не — да ги отведе до Квинтесец.

— Чудя се — неспокойно рече Пелорат — колко ли още ще трябва да чакаме. Учебният ден май вече е на приключване.

Сякаш с думите си подаде някакъв сигнал — младата дама, която за последно бяха видели преди половин час, влезе и бързо тръгна към тях. Докато вървеше, обувките й святкаха в червено и виолетово и издаваха висок музикален тон. Височината му варираше в зависимост от скоростта и силата на стъпките.

Пелорат примигна. Предположи, че всеки свят има свои собствени начини да оскърбява сетивата му, също както всеки имаше своя собствена миризма. Зачуди се дали както вече не усещаше миризмата на Сейшел, ще може да се научи да не чува и какофонията, която модерните млади дами създаваха при ходене.

Служителката приближи до Пелорат и спря.

— Може ли да ми кажете цялото си име, професоре?

— Янов Пелорат, госпожице.

— Планетата, на която живеете?

Тривайз понечи да вдигне ръката си, за да го накара да замълчи, ала Пелорат или не го видя, или не му обърна внимание.

— Терминус.

Младата жена широко се усмихна, очевидно доволна.

— Когато казах на професор Квинтесец, че професор Пелорат пита за него, той заяви, че е съгласен да ви види, само ако сте Янов Пелорат от Терминус.

Историкът бързо запримига.

— Вие… вие искате да кажете, че е чувал за мен?

— Явно е така.

Почти със скърцане Пелорат успя да измайстори една усмивка, когато се обърна към Тривайз.

— Той е чувал за мен. Честна дума, не мислех… искам да кажа, че съм написал само няколко студии и не съм предполагал, че някой… — професорът поклати глава. — Те нямаха кой знае какво значение.

— Добре де — рече Тривайз също с усмивка, — престани да се гушиш в дебрите на самоподценяването и да вървим — той се обърна към жената. — Предполагам, госпожице, че има някакво транспортно средство, което да ни закара при него?

— Може да се отиде и пеша. Няма дори да ни се наложи да излезем от сградата, а аз с удоволствие ще ви заведа. И двамата ли сте от Терминус? — Тя отривисто тръгна, без да дочака отговора.

Двамата мъже я последваха, а Тривайз каза с известно раздразнение:

— Да, от Терминус сме. Има ли някакво значение?

— О, не, разбира се, че не. На Сейшел има хора, които не обичат Фондацията, нали разбирате, но тук в университета ние сме по-космополитни. Винаги съм казвала: „Живей и остави и другите да живеят.“ И фондацианците също са хора. Нали разбирате какво имам предвид?

— Да, разбирам какво имате предвид. Мнозина от нас казват, че сейшелците също са хора.

— Така и би трябвало да бъде. Никога не съм виждала Терминус. Трябва да е голям град.

— Не е много — рече нехайно Тривайз. — Подозирам, че е по-малък от Сейшел сити.

— Вие се подигравате с мен — рече служителката. — Че той нали е столица на фондационната Федерация? Искам да кажа, нали няма друг Терминус?

— Не, доколкото зная, няма друг Терминус, а и ние сме точно от тоя — от столицата на фондационната Федерация.

— Е, ами тогава трябва да е огромен град. И сте били целия този път, за да видите професора? Много се гордеем с него. Смята се, че той е най-големият авторитет в цялата Галактика.

— Наистина ли? — попита Тривайз. — В какво?

Очите на младата дама пак се отвориха широко.

— Ама вие наистина сте драка. Той знае повече за древната история, отколкото… отколкото аз за собственото си семейство — Тя продължи да крачи напред на музикалните си крака.

Човек трудно може да бъде наречен драка или подигравчия, без наистина да получи някакъв импулс в тази посока. Тривайз се усмихна и каза:

— Предполагам, че професорът знае всичко за Земята?

— Земята? — тя спря пред една врата и ги изгледа неразбиращо.

— Не сте ли чували? Светът, откъдето е тръгнало човечеството.

— О, искате да кажете планетата, дето е била най-първа. Предполагам. Предполагам, че той би трябвало да знае всичко за нея. В края на краищата, тя се намира в сектора Сейшел. Това поне всеки го знае! Ето неговия офис. Почакайте да го известя.

— Не, недейте — рече Тривайз. — Отделете ни още една минута. Кажете нещо за Земята.

— Всъщност никога не съм чувала някой да я нарича Земя. Предполагам, че това е дума от Фондацията. Тук я наричаме Гея.

Тривайз хвърли бърз поглед към Пелорат.

— О? И къде се намира?

— Никъде. Тя е в хиперпространството и няма начин някой да стигне до нея. Когато бях малко момиченце, баба ми разправяше, че някога Земята била в реалното пространство, но била тъй отвратена от…

— Престъпленията и дивотиите на човешките същества — промърмори Пелорат, — че от срам напуснала космоса и отказала да има повече нещо общо с онези, които била разпратила из Галактиката.

— Значи знаете историята. Видяхте ли? Една моя приятелка твърди, че всичко това е суеверие. Ще й кажа аз на нея. Щом тази история е достатъчно добра за професори от Фондацията…

На опушеното стъкло на вратата имаше светещ надпис на трудната за разчитане сейшелска калиграфия СОТАЙН КВИНТЕСЕЦ АБТ, а под него по същия начин бе добавено ФАКУЛТЕТ ПО ДРЕВНА ИСТОРИЯ.

Жената постави пръста си на един гладък метален кръг. Не се чу звук, ала за миг опушеното стъкло стана млечно бяло и мек глас каза някак си механично: „Моля, идентифицирайте се.“

— Янов Пелорат от Терминус — рече Пелорат — и Голан Тривайз от същия свят.

Вратата моментално се отвори.

52

Мъжът, който се изправи, заобиколи бюрото и приближи, за да ги посрещне, беше висок и отдавна навлязъл в средната възраст. Кожата му изглеждаше светлокафява, а косата, която стърчеше на ситни къдрици над главата му — стоманено сива. Протегна за поздрав ръка и каза с мек, нисък глас:

— Аз съм Ес Кю. Радвам се да ви видя, професори.

Тривайз отвърна:

— Аз нямам академична титла. Просто придружавам професор Пелорат. Можете да ме наричате само Тривайз. Радвам се да ви видя, професор Абт.

Явно объркан, Квинтесец вдигна ръка.

— Не, не. Абт е просто някаква глупава титла, която не значи нищо вън от Сейшел. Моля ви, не й обръщайте внимание и ме наричайте Ес Кю. Тук, на Сейшел, при обичайното общуване сме склонни да използваме инициали. Толкова се радвам да ви видя и двамата, макар да очаквах само един човек.

За момент той изглежда се поколеба, но после дискретно избърса дясната си ръка в панталоните и я протегна.

Тривайз я стисна, чудейки се по какъв начин всъщност се поздравяват сейшелците.

Квинтесец каза:

— Моля, седнете. Опасявам се, че креслата ще ви се видят безжизнени, но ако питат мен, не искам те да ме прегръщат. Сега е много модерно да го правят, но аз предпочитам прегръдката наистина да означава нещо, нали тъй?

Тривайз се усмихна и рече:

— Кой не би предпочел? Вашето име, Ес Кю, изглежда е от Крайните светове, а не е сейшелско. Ако забележката ми е неучтива, моля за извинение.

— Няма значение. Моето семейство донякъде е от Асконе. Преди пет поколения пра-пра-прародителите ми напуснали Асконе, след като Фондацията започнала да доминира прекалено осезателно.

Пелорат каза:

— А ние сме от Фондацията. Нашите извинения.

Квинтесец добродушно махна с ръка.

— След пет поколения не мога да бъда злопаметен. Не че и лоши работи не са ставали, но какво толкова. Бихте ли искали да хапнете нещо? Да пийнете? Музика за фон?

— Ако нямате нищо против — рече Пелорат, — аз желая да мина направо към деловата част, стига сейшелските обичаи да го позволяват.

— Уверявам ви, сейшелските обичаи не са пречка. Нямате представа колко забележително е това, доктор Пелорат. Само преди около две седмици попаднах на вашата статия относно митовете за произхода в „Археологически преглед“ и тя ме порази като забележителен синтез… за съжаление прекалено сбит.

Пелорат чак се изчерви от удоволствие.

— Много съм щастлив, че сте я прочели. Разбира се, трябваше да я сбия, тъй като „Археологически преглед“ не искаше да отпечата цялата студия. На тази тема мисля да напиша монография.

— Бих желал да го сторите. Във всеки случай, веднага щом я прочетох, ми се прииска да ви видя. Даже си помислих да посетя Терминус, въпреки че туй би било трудно за уреждане…

— Защо? — попита Тривайз.

Квинтесец изглежда се почувства неудобно.

— Съжалявам, но трябва да кажа, че Сейшел не е особено склонен да се присъедини към фондационната Федерация и общо взето не одобрява каквито и да било социални връзки с нея. Разбирате ли, при нас съществува традиция на неутралност. Даже и Мулето не ни е закачал, освен дето е поискал от нас специална декларация за неутралитет. Поради това на всяко подобно искане за посещение на фондационна територия — и особено на Терминус — се гледа с подозрение, въпреки че един човек като мен, който трябва да свърши някаква научна работа, вероятно в края на краищата би получил паспорт. Само че това не се оказа необходимо — вие дойдохте сами. Направо не ми се вярва. Питам се защо? Чували ли сте за мен, както аз съм чувал за вас?

— Познавам трудовете ви, Ес Кю — рече Пелорат, — и в моите архиви имам резюмета на вашите студии. Точно затова дойдох при вас. Аз проучвам едновременно проблема за Земята, която има претенциите да е първородната планета на човешкия род, и ранния период на изследването и населяването на Галактиката. Тук, в частност, дойдох, за да ви питам за основаването на Сейшел.

— От вашата студия — каза Квинтесец — заключвам, че вие се интересувате от митове и легенди.

— А още повече от история, от действителни факти — ако има такива. В противен случай от митове и легенди.

Квинтесец стана и бързо тръгна напред-назад по дължината на стаята, спря да огледа Пелорат и пак закрачи.

Тривайз нетърпеливо каза:

— Е, професоре?

Квинтесец възкликна:

— Странно! Наистина странно! Едва вчера…

— Какво едва вчера? — попита Пелорат.

— Казах ви, докторе… между другото, мога ли да ви наричам Джей Пи? Използването на пълното име ми се струва малко неестествено.

— Моля.

— Казах ви, Джей Пи, че много харесах вашата студия и исках да ви видя. Причината беше, че вие явно имате голяма колекция от митове, отнасящи се до началото на различни светове, но нямате нашите легенди. С други думи, прииска ми се да се срещнем, за да ви разкажа точно това, заради което сте дошли да ме потърсите.

— Какво общо има то с вчерашния ден, Ес Кю? — попита Тривайз.

— Ние имаме легенди. Една легенда. Много важна за нашето общество, тъй като се е превърнала в основна мистерия…

— Мистерия? — попита Тривайз.

— Нямам предвид загадка или нещо от тоя род. Струва ми се, че туй е основното значение на думата на стандартен галактически. Тук става дума обаче за тясното й значение, тоест за „нещо тайно“ — нещо, целият смисъл на което знаят само посветените; нещо, за което на външни хора не трябва да се говори. И точно вчера беше денят.

— Денят за какво, Ес Кю? — попита Тривайз, като леко се престараваше да изглежда търпелив.

— Вчера беше Денят на полета.

— А, да — каза Тривайз, — денят за медитиране и тишина, когато се предполага, че всеки ще си седи вкъщи.

— На теория е нещо такова, като се изключат по-големите градове и по-изтънчените области, където старомодните обичаи много-много не се спазват. Но, както виждам, вие знаете за това.

Пелорат, който започваше да се безпокои от все по-раздразнителния тон на Тривайз, бързо вметна:

— Понеже пристигнахме вчера, подочухме нещичко.

— Питам се как само уцелихме момента — язвително рече Тривайз. — Вижте, Ес Кю, както вече споменах, аз не съм учен, но въпреки туй имам един въпрос. Вие заявихте, че не бива да говорите за основната мистерия, като имахте предвид, че тя не трябва да бъде разкривана пред външни хора. Защо, в такъв случай, говорите за нея? Та ние сме външни хора.

— Така е. Само че аз не спазвам деня и в това отношение суеверието ми е много слабо. Студията на Джей Пи обаче подсили едно мое отдавнашно усещане. Митовете и легендите просто не се създават от вакуум. Нищо не се прави от вакуум. Все някъде се крие зрънце истина, колкото и изопачена да е тя, и аз бих искал да узная истината, която се крие зад нашата легенда за Деня на полета.

— А може ли спокойно да се беседва за това? — попита Тривайз.

Квинтесец сви рамене.

— Предполагам, че не съвсем. Консервативните елементи сред нашето население ще бъдат ужасени. Те обаче не контролират правителството и не са го контролирали повече от век. Тези, които отхвърлят намесата на църквата в държавните работи, са силни и ще стават още по-силни, освен ако консерваторите не се възползват от нашата — моля да ме извините — антифондационна нагласа. В добавка, доколкото аз обсъждам тоя въпрос поради академичния ми интерес към древната история, Академичната лига при нужда ще ме подкрепи с все сили.

— В такъв случай — рече Пелорат — бихте ли ни разказали за вашата основна мистерия, Ес Кю?

— Да, но нека първо уредя да не ни прекъсват или, ако трябва да съм напълно откровен, да не ни подслушват. Както се казва, даже човек да трябва да гледа бика в очите, няма защо да го удря по муцуната.

Той набра някакъв код на работната повърхност на един уред на бюрото си и каза:

— Сега сме изолирани.

— Сигурен ли сте, че тук няма буболечки? — попита Тривайз.

— Буболечки?

— Скрити микрофони! Подслушвателни устройства! Някаква апаратура, чрез която да бъдете под наблюдение — визуално, слухово или и двете едновременно.

Квинтесец беше шокиран.

— Не и на Сейшел!

Тривайз сви рамене.

— Щом казвате.

— Моля ви, Ес Кю — рече Пелорат.

Квинтесец сви устни, облегна се назад в креслото си (то леко поддаде от натиска) и събра върховете на пръстите си. Изглежда обмисляше как да започне.

— Знаете ли какво е робот? — попита той.

— Робот? — повтори Пелорат. — Не.

Квинтесец погледна към Тривайз, който бавно поклати глава.

— Обаче знаете какво е компютър?

— Разбира се — нетърпеливо отвърна Тривайз.

— Добре тогава, едно подвижно компютризирано устройство…

— …си е подвижно компютризирано устройство — Тривайз продължаваше да излъчва нетърпение. — Има безброй много разновидности и аз не знам да съществува по-общ термин за тях от „подвижно компютризирано устройство“.

— …което изглежда точно като човек, е робот — невъзмутимо приключи дефиницията си Ес Кю. — Роботът се различава по това, че е с човешка форма.

— Защо с човешка форма? — попита Пелорат с искрено учудване.

— Не знам. Това е изключително неефективна конструкция за един инструмент, съгласен съм, но аз просто повтарям легендата. „Робот“ е много стара дума от език, който не подлежи на определяне, въпреки че нашите учени казват, че тя имала допълнително подразбиращо се значение „трудя се“.

— Не мога да се сетя за никаква дума — скептично заяви Тривайз, — която макар и смътно да звучи като „робот“ и да има връзка с „трудя се“.

— На стандартен галактически определено няма — рече Квинтесец, — но така казват.

Пелорат се намеси:

— Може би това е обърната етимология. Тези предмети са предназначени да се трудят, така че лингвистите са започнали да твърдят, че думата означава „трудя се“. Както и да е, защо ни разправяте всичко това?

— Защото тук, на Сейшел, има дълбоко вкоренено предание, че когато Земята е била единственият населен свят и цялата Галактиката се е простирала пуста пред нея, били изобретени роботите. Тогава имало два вида човешки същества: естествени и ръкотворни, биологични и механични, прости и сложни…

Квинтесец позамлъкна и продължи с мрачна усмивка:

— Съжалявам. Не е възможно да се говори за роботи, без да се цитира „Книга за полета“. Хората от Земята изобретили роботите — няма нужда да казвам нищо повече. Това е достатъчно ясно.

— И защо са ги изобретили? — попита Тривайз.

Квинтесец сви рамене.

— Кой може да каже след толкова време? Навярно са били малобройни и са имали нужда от помощ, особено при огромната цел да проучат и населят Галактиката.

— Това е разумно предположение — кимна Тривайз. — След като Галактиката била колонизирана, от роботите вече не е имало нужда. В днешно време определено няма хуманоидни подвижни компютризирани устройства.

— Както и да е — рече Ес Кю, — по-нататък историята продължава така, ако мога силно да я опростя и да оставя настрана многобройните поетически отклонения, на които честно казано, не вярвам, въпреки че повечето хора ги приемат или поне се правят, че ги приемат. Край Земята израснали светове-колонии, които обикаляли около съседните звезди и били далеч по-населени с роботи, отколкото самата тя. На новите, неусвоени светове имало повече работа за тях. Всъщност Земята се уединила, не искала повече роботите и въстанала срещу хуманоидните устройства.

— И какво станало после? — попита Пелорат.

— Външните светове излезли по-силни. С помощта на своите роботи преселниците победили и започнали да контролират Земята майка. Но имало и такива земни жители, които напуснали своя свят — с по-добри кораби и по-усъвършенствани модели за хиперпространствени пътувания. Те избягали на много далечни звезди и светове, отвъд по-рано колонизираните планети. Основали нови колонии — без роботи — в които хората можели да живеят свободно. Това били тъй наречените Полетни времена и денят, в който първият земянин достигнал сектора Сейшел — да, именно на тази планета — е Денят на полета, който се празнува всяка година от много хилядолетия насам.

— Скъпи ми друже — рече Пелорат — от казаното излиза, че Сейшел е основан пряко от Земята.

Квинтесец помисли и за момент се поколеба. После кимна:

— Такова е официалното твърдение.

— Очевидно — вметна Тривайз — вие не го приемате.

— Струва ми се… — започна Квинтесец и изведнъж избухна:

— О, велики звезди и планети, не вярвам! Това е съвсем невероятно, но е официална догма и колкото и държавното управление да се е отделило от църквата, поне на думи трябва да признаваш догмата. Но да се върнем на въпроса. От вашата статия, Джей Пи, по нищо не личи, че знаете за тази история — за роботите и двете вълни на колонизиране; една по-малка с роботи и една по-голяма без тях.

— Наистина не я знаех — каза Пелорат. — Сега я чувам за пръв път и, скъпи ми Ес Кю, ще ви бъда вечно благодарен, задето я научих от вас. Изумен съм, че в нито едно от изследванията няма и намек за…

— Това показва — рече Квинтесец — колко ефективна е нашата обществена система. То си е наш, сейшелски секрет — нашата голяма мистерия.

— Може би — сухо се намеси Тривайз. — Все пак втората вълна на колонизиране — тази без роботите — трябва да се е разпростряла във всички посоки. Защо подобна голяма мистерия съществува единствено на Сейшел?

Квинтесец отвърна:

— Тя би могла да съществува навсякъде и пак да е тайна. Нашите консерватори вярват, че само Сейшел е бил основан от Земята и че цялата останала част от Галактиката е била колонизирана от Сейшел. Това, разбира се, е безсмислено.

Пелорат рече:

— С времето съпътстващите загадки сигурно ще бъдат разкрити. Сега, като имам отправната точка, мога да започна да търся сходна информация и на други светове. Важното е, че открих какъв въпрос да задавам, а един добър въпрос, разбира се, е ключът, дето може да породи безкрайно много добри отговори. Какъв късмет имах, че…

— Да, Янов — прекъсна го Тривайз, — но Ес Кю положително не ни е разправил още цялата история. Какво е станало с по-старите колонии и техните роботи? Вашето предание казва ли нещо за тях?

— Не с подробности, но в общи линии да. Хората и хуманоидите очевидно не можели да живеят заедно. Световете с роботи измрели. Не били жизнеспособни.

— А Земята?

— Човеците я напуснали, дошли тук и вероятно — макар че консерваторите не биха се съгласили — на други планети.

— Сигурно не всички хора са напуснали Земята. Планетата не ще да е останала пуста.

— Предполагам, че не. Не зная.

— Радиоактивна ли са я оставили? — рязко попита Тривайз.

Квинтесец бе изумен.

— Радиоактивна?

— Да, правилно чухте.

— Доколкото знам, не. Никога не съм слушал за такова нещо.

Тривайз захапа кокалчето на пръста си и се замисли. Накрая рече:

— Ес Кю, става късно, а ние вероятно здравата сме нахълтали във вашето свободно време…

Пелорат се опита да направи протестен жест, но ръката на Тривайз се озова на коляното му и го стисна, така че професорът се подчини с объркано изражение на лицето.

Квинтесец каза:

— За мен беше удоволствие да ви бъда от полза.

— Вие наистина ни бяхте от полза и ако има нещо, което да можем да направим в отплата, сме на ваше разположение.

Квинтесец благо се засмя.

— Ако добрият Джей Пи бъде тъй любезен да се въздържи да споменава моето име във връзка с онова, което напише за нашата мистерия, това ще е достатъчна отплата.

Пелорат разпалено рече:

— Ще бъдете възнаграден, както заслужавате — и може би още по-добре оценен — ако ви разрешат да посетите Терминус и дори останете за по-дълго като гостуващ учен в нашия университет. Ние ще го уредим. Сейшел може и да не харесва Фондацията, но едва ли би отказал на едно пряко искане да дойдете на Терминус, за да присъствате, да речем, на един колоквиум върху аспекти от древната история.

Сейшелецът почти се изправи.

— Да не искате да кажете, че можете да подръпнете някои конци, за да уредите това?

— Защо пък не — рече Тривайз. — Джей Пи е съвършено прав. Ако опитаме, може да се окаже изпълнимо. И, разбира се, колкото по-благодарни ни накарате да се чувстваме, толкова повече ще се постараем.

Квинтесец застина и се намръщи.

— Какво имате предвид, господине?

— Просто трябва да ни разкажете и за Гея, Ес Кю — рече Тривайз.

И огънят в очите на Квинтесец внезапно угасна.

53

Известно време той гледаше надолу към бюрото си. Ръката му разсеяно потупваше късата, ситно къдрава коса. После вдигна поглед към Тривайз и здраво стисна устни. Изглежда бе решил да мълчи.

Съветникът повдигна вежди и зачака. Най-накрая Квинтесец изрече с глас, сякаш някой го стискаше за гърлото:

— Наистина става късно, почти не блищука.

Дотогава беше говорил на добър галактически, ала сега думите му започнаха да звучат странно, сякаш сейшелският диалект се прокрадваше през класическото му образование.

— Блищука ли, Ес Кю?

— Вече е почти нощ.

Тривайз кимна.

— Много съм невнимателен. А в добавка съм и гладен. Бихте ли се присъединили към нас за вечеря, Ес Кю, разбира се — на наша сметка? Може би тогава ще продължим разговора за Гея.

Квинтесец тежко се изправи. Беше по-висок от двамата мъже от Терминус, но по-възрастен и топчест и нямаше вид на здрав човек. Изглеждаше по-уморен отколкото при пристигането им.

Примига насреща им и рече:

— Съвсем забравих за гостоприемството. Вие сте гости от Външните светове и не се полага да ме забавлявате. Елате у дома в университетското градче — недалеч оттук — и ако искате да разговаряме, аз бих могъл да се отпусна много повече, отколкото където и да е другаде. Съжалявам само за това — той придоби малко смутен вид, — че мога да ви предложа доста ограничено меню. Двамата с жена ми сме вегетарианци и ако вие ядете месо, трябва да ви изкажа своите извинения и съжаление.

— Джей Пи и аз с лекота ще забравим месоядните си натури — усмихна се Тривайз — за една вечер. Надявам се, че разговорът с вас напълно ще компенсира тази липса.

— Мога да ви обещая интересно меню, независимо какъв ще е разговорът — рече Квинтесец, — стига вкусовете ви да не отхвърлят нашите сейшелски подправки. Двамата с жена ми сме направили изключително проучване в тая област.

— С нетърпение ще очаквам всичко екзотично, което подберете, Ес Кю — заяви хладнокръвно Тривайз, макар че Пелорат явно започна леко да нервничи при очертаващата се перспектива.

Квинтесец ги поведе. Тримата излязоха от стаята и тръгнаха по един сякаш безкраен коридор. Сейшелецът току поздравяваше студенти и колеги, но не правеше никакъв опит да представи своите компаньони. Тривайз с притеснение осъзна, че другите любопитно оглеждат пояса му, който се случи да е от сивите. Убитите цветове очевидно не бяха нещо de rigeur[66] за тукашното облекло.

Накрая минаха през една врата и се озоваха на открито. Наистина се беше стъмнило и позахладняло; в далечината се издигаха дървета, а тревата от двете страни на алеята бе доста избуяла.

Пелорат рязко спря — с гръб към светлината, идеща откъм сградата, от която току-що бяха излезли и погледна право нагоре.

— Прекрасно! — въздъхна той. — Един от нашите най-добри поети има прочут стих за това „високо сейшелско небе, нашарено със светлинки“.

Тривайз му хвърли одобрителен поглед и каза с тих глас:

— Ние сме от Терминус, Ес Кю, и моят приятел не е виждал други небеса. На Терминус съзерцаваме само тънката неясна мъглица на Галактиката и няколко едва забележими звезди. Ако бяхте живели под нашето небе, щяхте да харесвате своето дваж повече.

Квинтесец тържествено изрече:

— Уверявам ви, напълно го оценяваме. Въпросът не е в това, че сме в една неособено претъпкана област на Галактиката, а че звездите са разпределени забележително равномерно. Не мисля, че другаде в Галактиката ще намерите толкова правилно разпределени звезди от първа величина. И все пак те не са прекалено много. Виждал съм небесата на светове, които са във вътрешността на кълбовиден куп, там те наистина са прекалено много и прекалено ярки. Това разваля тъмнината на нощното небе и значително намалява великолепието му.

— Напълно съм съгласен — кимна Тривайз.

— Чудя се — каза Квинтесец — дали сега виждате този почти правилен петоъгълник от еднакво ярки слънца. Наричаме ги Петте сестри. В тази посока, точно над линията на дърветата. Открихте ли го?

— Разбира се — отвърна Тривайз. — Много е привлекателен.

— Да — каза Квинтесец. — Смята се, че той символизира успеха в любовта и няма любовно писмо, което да не завършва с петоъгълник от точки. Всяка от петте звезди означава различен стадий в процеса на правене на любов и има прочути поеми, които се надпреварват да опишат отделните етапи колкото е възможно по-еротично. Като по-млад аз самият се опитвах да стихоплетствам на тая тема и не можех да си представя, че ще настъпи време да съм толкоз безразличен към Петте сестри, макар — предполагам — туй е обща съдба на всички човеци. Виждате ли онази мъждукаща звездичка в центъра на Петте сестри?

— Да.

— Смята се — рече Квинтесец, — че тя олицетворява несподелената любов. Има една легенда, според която някога е била ярка като останалите, но е помрачняла от мъка — и той бързо тръгна напред.

54

Вечерята, Тривайз трябваше да го признае, бе възхитителна. Стори му се безкрайно разнообразна, а гарнитурите и подправките бяха леки, но ефектни.

— Всички тези зеленчуци — подхвана той, — дето между другото е истинско удоволствие да ги ядеш, са част от галактическата храна, нали, Ес Кю?

— Да, разбира се.

— Предполагам обаче, че тук има и ендемитни форми на живот.

— Разбира се. Сейшел е бил кислороден свят, още когато са пристигнали първите заселници, така че на него е трябвало да има живот. Можете да бъдете сигурни, че сме запазили някои от ендемитните форми. Имаме доста просторни естествени паркове, в които се е съхранила и флората, и фауната на някогашния Сейшел.

Пелорат тъжно каза:

— В това сте по-напред от нас, Ес Кю. Когато хората са дошли на Терминус, там са съществували много малко сухоземни видове и се боя, че дълго време не са били полагани специални усилия, за да се запази морският живот, който е произвеждал кислорода, направил планетата обитаема. Сега Терминус има екология, която по естеството си е чисто галактическа.

— Сейшел — промълви Квинтесец с престорено скромна усмивка — има дълги и непрекъсвани традиции в осъзнаването на ценността на живота.

Тривайз избра точно този момент да напомни:

— Когато излязохме от вашия кабинет, Ес Кю, струва ми се, че възнамерявахте както да ни нагостите, така и да ни разкажете за Гея.

Съпругата на Квинтесец, жена дружелюбно настроена, пълничка и тъмнокоса, която почти не бе продумала по време на яденето, го погледна изумена, стана и излезе от стаята, без да каже нито дума.

— Опасявам се — смутено обясни Квинтесец, — че жена ми е доста консервативна и се е почувствала малко неловко при споменаването на… този свят. Моля да я извините. Но защо питате за това?

— Струва ми се, че е важно за работата на Джей Пи.

— Но защо питате мен? Ние говорихме за Земята, роботите, основаването на Сейшел. Какво общо с това, дето го говорихме, има… онова, за което питате?

— Може би нищо, но около него се натрупват твърде много странни обстоятелства. Защо на жена ви ще й става неудобно при споменаването на Гея? Защо вие самият се чувствате неловко? Някои говорят за нея достатъчно свободно… Дори точно днес ни обясниха, че Гея е самата Земя и че тя е изчезнала в хиперпространството поради злото, извършено от хората.

По лицето на Квинтесец премина вълна от болка.

— Кой ви наговори тези дивотии?

— Един човек, когото срещнах в университета.

— Това е чисто и просто суеверие.

— Значи не е съставна част от централната догма на вашите легенди за Земята?

— Не, разбира се, че не. Само приказка, която се разпространява между обикновените и необразовани люде.

— Сигурен ли сте? — студено попита Тривайз.

Квинтесец се облегна назад и се загледа в остатъците от храната пред себе си.

— Елате във всекидневната — рече след малко той. — Жена ми няма да позволи масата да се вдигне и разтреби, докато сме тук и говорим… за това.

— Сигурен ли сте, че е просто приказка? — повтори Тривайз, щом се настаниха в друго помещение пред един прозорец, издут нагоре и навътре, за да може ясно да се вижда забележителното нощно небе на Сейшел. Осветлението в стаята бе намалено, за да не пречи на гледката, и мрачното изражение на Квинтесец се разтвори в сянката.

Сейшелецът попита:

— А вие не сте ли сигурен? Мислите ли, че един свят може да се разтвори в хиперпространството? Трябва да разберете, че обикновените хора имат съвсем смътна представа за това, какво всъщност е хиперпространство.

— Истината е — рече Тривайз, — че и аз самият имам съвсем смътна представа за него, а пък стотици пъти съм го пресичал.

— Тогава да си говорим за реални неща. Уверявам ви, че Земята — където и да е тя — не се намира в границите на Сейшелския съюз и че светът, който вие споменахте, не е Земята.

— Но дори вие, Ес Кю, да не знаете къде е Земята, би трябвало да знаете къде е светът, който споменах. Той положително е в границите на Сейшелския съюз. Поне това е така, нали, Пелорат?

Пелорат, който досега флегматично слушаше се ококори от изненада, когато внезапно се обърнаха към него и каза:

— Ако става въпрос за туй, Голан, аз знам къде се намира този свят.

Тривайз се извърна и го изгледа.

— Откога, Янов?

— От малко по-рано тази вечер, скъпи ми Голан. Вие ни показахте Петте сестри, Ес Кю, когато идвахме от вашия кабинет насам. Посочихте една слаба звезда в центъра на петоъгълника. Уверен съм, че това е Гея.

Квинтесец се поколеба — по скритото му в полумрака лице не можеше да се отгатне нищо. Най-накрая рече:

— Е, добре, така твърдят нашите астрономи — но само в частен разговор. По-точно планетата, която обикаля около тази звезда.

Тривайз стрелна Пелорат в очакване, ала физиономията на професора беше неразгадаема. Тогава се обърна към Квинтесец:

— Е, разкажете ни за нея. Имате ли координатите й?

— Аз? Не — почти яростно отрече ученият. — Тук нямам никакви звездни координати. Можете да ги получите от нашия астрономически факултет, макар — предполагам — не без затруднения. Не е позволено да се пътува до там.

— Защо? Нали е на ваша територия?

— Космографски — да, но политически — не.

Тривайз почака да чуе още нещо. Когато това не стана, той се изправи.

— Професор Квинтесец — заяви с официален тон, — аз не съм полицай, войник, дипломат или главорез. Не съм дошъл да изтръгвам насила информация от вас. Ала, противно на волята си, ще отида при нашия посланик. Вие положително разбирате, че искам тази информация не заради собственото си любопитство. Това е проблем от значение за Фондацията и аз не желая да правя от него междузвезден инцидент. Мисля, че и Сейшелският съюз не би искал това.

Квинтесец неуверено попита:

— Какво значение има този проблем за Фондацията?

— Не е нещо, което бих могъл да обсъждам с вас. И след като Гея пък не е нещо, което вие можете да обсъждате с мен, тогава ще прехвърлим всичко на правителствено равнище и при дадените обстоятелства за Сейшел може да стане и по-лошо. Планетата държи на независимостта си от Фондацията и аз не възразявам на това. Нямам причини да ви желая злото и не искам да се обръщам към нашия посланик. Всъщност, ако го направя, ще навредя на кариерата си, тъй като имам строги инструкции да получа тази информация, без да отивам на правителствено равнище. Моля ви, кажете ми дали съществува някакво сериозно основание да не можете да говорите за Гея. Ще бъдете ли арестуван или наказан по някакъв начин, ако го сторите? Ще потвърдите ли ясно, че нямам друг избор, освен да се обърна към нашия посланик?

— Не, не — Квинтесец беше съвършено объркан. — Не знам нищо за правителствените дела. Ние просто не говорим за този свят.

— Суеверие?

— Ами да! Суеверие! Сейшелски небеса, с какво съм по-добър от тоя глупак, дето ви е казал, че Гея е в хиперпространството; или от моята жена, която даже не желае да остане в стаята, когато се споменава това име и която дори би могла да напусне дома си от страх, че той ще бъде поразен от…

— Гръм?

— От някакъв удар отдалеч. И аз, дори аз се колебая да произнеса името. Гея! Гея! От сричките не боли! Нищо не ми се случи! И въпреки това се колебая. Моля повярвайте като ви казвам, че наистина не знам координатите на звездата на Гея. Мога да се опитам да ви помогна да ги получите, ако това ще ви свърши работа но трябва да ви предупредя, че тук, в Съюза, не говорим за тоя свят. Държим си ръцете и умовете по-далеч от него. Дори да ви кажа онези факти, които се знаят — наистина се знаят, а не се предполагат — съмнявам се, че ще научите нещо много повече. Известно е, че Гея е древен свят и някои дори мислят, че той е най-старият в този сектор на Галактиката, но не е сигурно. Патриотизмът ни нашепва, че най-стара е планетата Сейшел, страхът ни нашепва, че най-стара е планетата Гея. Единственият начин да се изкомбинират двете неща е да се предположи, че Гея е Земята, тъй като е известно, че Сейшел е бил основан от хора от Земята. Повечето историци мислят, макар да говорят за това само помежду си, че планетата Гея е била основана независимо от нас. Те смятат, че тя не е колония на който и да било свят от нашия съюз и че Съюзът не е бил колонизиран от Гея. Няма и консенсус за относителната им възраст — за това, дали Гея е била основана преди или след Сейшел.

— Засега това, което знаете, е близко до нищото, тъй като винаги ще се намерят поддръжници на всяка възможна алтернатива.

Квинтесец омърлушено кимна.

— Така изглежда. Ние сме разбрали за съществуването на Гея относително късно. Първоначално сме били прекалено заети да формираме Съюза, после да отблъснем Галактическата империя, сетне да намерим подходящата си роля като имперска провинция и да ограничим властта на вицекралете. Чак когато слабостта на Империята вече е станала достатъчно изявена, един от последните вицекрале — който тогава явно е бил под много занижен контрол от центъра — разбрал, че Гея съществува и успява да поддържа независимостта си от Сейшелската провинция и дори от самата Империя. Тя просто продължавала да се крепи изолирано и в тайна, така че за нея на практика не било известно нищо повече от онова, което се знае сега. Вицекралят решил да я превземе. Не разполагаме с подробности, но експедицията му се провалила и само няколко кораба се върнали обратно. В ония дни, разбира се, нито корабите били особено добри, нито пък са ги управлявали много свястно. Самият Сейшел се възрадвал на поражението на вицекраля, който бил смятан за имперски потисник, и разгромът довел почти до възстановяването на нашата независимост. Сейшелският съюз скъсал връзките си с Империята и сега все още празнуваме годишнината от това събитие като Ден на съюза. Кажи-речи единствено от благодарност сме оставили Гея сама на себе си за почти цяло столетие, но дошли времена, когато май сме се почувствали достатъчно силни, за да започнем да мислим за своя собствена малка експанзия. Защо да не превземем Гея? Защо поне не установим митнически съюз? Изпратили сме една флота и тя също била разбита. След това сме се самоограничили до откъслечни търговски опити — опити, които винаги завършвали неуспешно — Гея останала в абсолютна изолация и никога — доколкото ни е известно — не е направила и най-малък опит да търгува или общува с който и да е друг свят. Тя определено никога не е предприемала и най-слаби враждебни действия срещу когото и да било, в която и да е посока. И тогава…

Квинтесец докосна контролния панел на подлакътника на креслото си и включи осветлението. На светло лицето му придоби сардонично изражение и той продължи:

— Доколкото сте граждани на Фондацията, може би си спомняте за Мулето.

Тривайз се изчерви. За пет века съществувание Фондацията беше завоювана само веднъж. Завоеванието бе временно и не попречи сериозно на похода й към Втората империя, но положително никой, който не обичаше Фондацията и искаше да й посмачка фасона, не би пропуснал да спомене Мулето, единствения й завоевател. Напълно възможно бе, помисли си Тривайз, Квинтесец да е увеличил осветлението, за да види как ще смачка фасона на Фондацията.

— Да, ние от Фондацията помним Мулето — каза Тривайз.

— Мулето — продължи Квинтесец — управлявал известно време една империя, която била почти толкова; голяма, колкото е Федерацията, контролирана сега от вас. Той обаче не ни е управлявал. Оставил ни е на мира. Само веднъж минал през Сейшел. Ние сме подписали декларация за неутралитет и заявление за приятелство. Той не е поискал нищо повече. Били сме единствените от които не е поискал нищо повече, преди болестта му да го спре и да го накара да очаква смъртта. Виждате ли той не е бил неразумен човек. Не е използвал сила по безразсъден начин, не е бил кръвожаден и е управлявал хуманно.

— Само дето е бил завоевател — саркастично вметна Тривайз.

— Също като Фондацията — отвърна Квинтесец.

Съветникът нямаше готов отговор и раздразнено попита:

— Можете ли да ни кажете още нещо за Гея?

— Само едно заявление, което направил Мулето. Според описанието на историческата среща между него и Калло, президента на Съюза, Мулето се подписал със заврънкулки под документа и казал: „Според този договор за ваш късмет вие сте неутрални и спрямо Гея. Дори аз не бих се приближил до Гея.“

Тривайз тръсна глава.

— Че защо му е трябвало? Сейшел с все сила е искал да остане неутрален, а за Гея никой не бил чувал да е обезпокоила някого. По това време Мулето планирал да завоюва цялата Галактика, така че защо му е било да се бави заради дреболии. По-късно щял да има достатъчно време, за да се насочи срещу Сейшел и Гея.

— Може би, може би — рече Квинтесец, — но според един тогавашен очевидец — личност, на която сме склонни да вярваме — Мулето оставил писалката си, когато изрекъл: „Дори аз не бих се приближил до Гея.“ После гласът му спаднал и с шепот, който не е трябвало да бъде чут, добавил: „Отново“.

— Казвате, че не е трябвало да бъде чут. Тогава как са го чули?

— Понеже, като оставил писалката си, тя се търкулнала от масата и един сейшелец приближил и се навел да я вдигне. Ухото му било близо до устата на Мулето, когато била произнесена думата „отново“ и той я чул. Но не споменал нищо чак до смъртта на Мулето.

— Как можете да докажете, че това не е измислица?

— Този мъж не е бил такъв, че да изглежда възможно да си измисли подобно нещо. Твърдението му се смята за достоверно.

— И какво, ако е вярно?

— Мулето никога не се е намирал във или нейде наблизо до Сейшелския съюз, поне не и след като се появил на галактическата сцена, като се изключи този единствен случай. Ако някога е бил на Гея, трябва да е станало по-рано.

— Е, и?

— Е, и! Къде е роден Мулето?

— Мисля, че никой не знае това — каза Тривайз.

— В Сейшелския съюз определено битува мнението, че е бил роден на Гея.

— Само заради онази дума?

— Донякъде и заради нея. Той не е можел да бъде победен, понеже имал странни ментални сили. Гея също — не може да бъде победена.

— Гея не е била побеждавана досега. Това не доказва непременно, че не би могла да бъде победена.

— Дори Мулето не пожелал да се приближи до нея. Преровете архивите на неговото господство. Вижте дали има друг район освен Сейшелския съюз, с който да се е отнесъл толкова внимателно. А знаете ли, че досега никой, който е тръгнал към Гея за мирна търговия, не се е върнал? Как мислите, защо знаем толкова малко за нея?

— Вашето отношение много прилича на суеверие — изсумтя Тривайз.

— Наричайте го, както си щете. От времето на Мулето ние сме изтрили Гея от мислите си. Не искаме и тя да ни забелязва. Чувстваме се в безопасност само когато се преструваме, че я няма. Възможно е дори правителството тайно да е пуснало и да поддържа легендата, че е изчезнала в хиперпространството, с надеждата хората да забравят, че има истинска звезда с такова име.

— Значи мислите, че Гея е свят на Мулета?

— Възможно е. Съветвам ви за ваше добро да не ходите там. Ако го направите, никога няма да се върнете. А пък ако Фондацията се спречка с Гея, тя ще покаже по-малко интелигентност, отколкото е имал Мулето. Това можете да кажете на своя посланик.

— Намерете ми координатите и аз незабавно ще напусна вашия свят — решително рече Тривайз. — Ще ида до Гея и ще се върна.

Квинтесец кимна:

— Ще ви намеря координатите. Астрономическият факултет работи и нощем, разбира се, и ако мога, ще ги намеря заради вас още сега. Само че пак ви съветвам да не се опитвате да стигнете до Гея.

— Възнамерявам да опитам — настоя Тривайз.

И Квинтесец троснато му отвърна:

— Значи искате да се самоубиете.

XIV. НАПРЕД!

55

Янов Пелорат погледна навън към мержелеещия се под просветляващото небе пейзаж със странна смесица от съжаление и неувереност.

— Не останахме достатъчно дълго, Голан. Този свят ми изглежда приятен и интересен. Бих искал да науча нещо повече за него.

С крива усмивка Тривайз вдигна очи от компютъра.

— Не мислиш ли, че и аз бих искал същото? На три пъти здравата си хапнахме на планетата и винаги ястията бяха съвършено различни, ала всяко от тях отлично. Бих искал, разбира се, да опитам още. Единствените жени пък, които видяхме, ги зърнахме съвсем за малко, а някои от тях изглеждаха твърде съблазнителни за… добре де, за това, дето ми е на ума.

Пелорат леко сбърчи нос.

— О, скъпи ми друже. С тия кравешки хлопатари, дето ги смятат за обувки, и всичките увити в крещящи цветове. Ами онуй, което правят с миглите си! Забеляза ли миглите им?

— Янов, можеш спокойно да ми вярваш, че съм забелязал всичко. Това, което не приемаш, е съвсем повърхностно. Те лесно могат да бъдат убедени да си измият лицата, а в нужния момент обувките и крещящите цветове отпадат.

— За момента ти вярвам, Голан. Аз обаче по-скоро мислех да проучим още въпроса за Земята. Засега туй, дето ни казаха за нея, е толкова незадоволително, толкова противоречиво — според един радиация, според друг роботи…

— И в двата случая смърт.

— Вярно е — с неохота призна Пелорат, — но може да излезе, че е прав единият, а не другият, или че и двамата са прави, или пък че не е прав ни единият, ни другият. Наистина, Голан, когато чуваш истории, които просто забулват нещата във все по-сгъстяващата се мъгла на съмнението, положително започваш да усещаш сърбеж да проучиш, да откриеш.

— Усещам го и аз — рече Голан. — В името на всяка звезда джудже в Галактиката, усещам го! Непосредственият ни проблем обаче е Гея. Щом го решим, можем да идем на Земята или да се върнем тук на Сейшел, за да постоим по-дълго. Само че първото нещо е тя.

Пелорат кимна.

— Непосредственият ни проблем! Ако приемем онова, което ни каза Квинтесец, на Гея ни чака смърт. Трябва ли да отиваме там?

— И аз се питам — отвърна Тривайз. — Ти боиш ли се?

Пелорат се поколеба, сякаш проверяваше чувствата си. После съвсем простичко и сухо отвърна:

— Да. Ужасно!

Тривайз се облегна назад в креслото си и извъртя лице, за да го погледне. След малко рече също тъй тихо и суховато:

— Янов, няма причина ти да рискуваш. Просто кажи само една дума и ще те оставя на Сейшел с всичките ти лични вещи и половината ни кредити. Ще те взема на връщане и ще поемем към сектор Сириус и към Земята, ако тя е там. Не се ли върна, нашите хора на Сейшел ще се погрижат да се прибереш на Терминус. Няма да ти се обидя, ако останеш, стари приятелю.

Очите на Пелорат бързо примигаха и някое време устните му останаха здраво стиснати. После той рече с доста дрезгав глас:

— Стари приятелю? Колко време се познаваме? Около една седмица? Не е ли странно, че отказвам да напусна кораба? Боя се, но искам да бъда с теб.

Тривайз размърда длани в жест на неувереност.

— Но защо? Честно ти казвам, няма да се обидя.

— Не съм сигурен защо, но аз го искам от самия себе си. Голан, аз… аз ти вярвам. Струва ми се, че винаги знаеш какво правиш. Исках да ида на Трантор, където вероятно — както виждам сега — нищо нямаше да се случи. Ти настоя за Гея и Гея някак си се оказва един оголен нерв в Галактиката. Изглежда, че това, което става, е свързано с нея. И ако туй не е достатъчно, Голан, наблюдавах те как принуди Квинтесец да ти даде информацията за Гея. Беше толкова изкусен блъф. Направо ти се възхитих.

— Значи ми вярваш.

— Да, вярвам ти — рече Пелорат.

Тривайз сложи ръка на рамото му и за момент се поколеба, като че ли търсеше точните думи. Накрая каза:

— Янов, ще ми простиш ли предварително, ако преценката ми се окаже неправилна и ако тъй или иначе се сблъскаме със… каквито и неприятности да ни очакват?

— О, скъпи ми приятелю — рече Пелорат, — защо питаш? Аз взимам решението си свободно и изцяло по мои, а не по твои съображения. И, моля те, нека да тръгваме по-бързо. Опасявам се собствената ми страхливост да не ме сграбчи за гърлото и ме накара да се срамувам през целия си останал живот.

— Както кажеш, Янов — отвърна Тривайз. — Ще напуснем в първия момент, щом компютърът ни даде възможност. Този път ще се движим гравитачно — право нагоре, след като ни уверят, че атмосферата над нас е свободна от други кораби. А тъй като околният въздух ще става все по-рядък и по-рядък, ние все повече ще увеличаваме скоростта си. За по-малко от час ще бъдем в открития космос.

— Добре — рече Пелорат и откъсна крайчеца на една пластмасова опаковка кафе. От отверстието почти веднага започна да излиза пара. Той пъхна цицката в устата си и сръбна, оставяйки заедно с течността да влезе и достатъчно въздух, та да охлади кафето до поносима температура.

Тривайз се ухили.

— Идеално си се научил как да се оправяш с тия неща. Вече си космически ветеран, Янов.

Пелорат за миг се втренчи в пластмасовата опаковка и каза:

— След като сега разполагаме с кораби, които могат да регулират гравитационното поле по наша воля, положително бихме могли да използваме обикновени опаковки, нали така?

— Разбира се, но няма лесно да накараш космонавтите да се откажат от своята специфична апаратура. Как един космически плъх ще може да се държи на дистанция от земните червеи, ако използва обикновена чаша? Виждаш ли тия халки по стените и тавана? От двадесет хиляди години са традиция в космическата индустрия, макар да са абсолютно безполезни в един гравитачен звездолет. Въпреки това ей ги тук и аз залагам целия кораб за една чаша кафе, че твоят космически плъх при излитане ще се преструва, че се задушава, а после ще се люшка напред-назад на халките, като че ли се намира при нулева гравитация, докато всъщност тя е едно же — съвсем нормална, с други думи.

— Шегуваш се.

— Е, може би малко да, но във всяко нещо съществува социална инерция — даже и в техническия напредък. Безполезните халки по стените си стоят, а чашите, с които ни снабдяват, имат цицки.

Пелорат замислено кимна и продължи да посръбва от кафето. След малко попита:

— Кога ще излетим?

Тривайз шумно се разсмя.

— Метнах те. Започнах да бърборя за халките по стените и ти изобщо не забеляза, че в същото време излетяхме. Вече сме на една миля височина.

— Ами, приказваш си.

— Погледни навън.

Пелорат погледна и рече:

— Но аз нищо не усетих.

— Не се и предполага, че ще усетиш.

— Не нарушаваме ли правилата? Сигурно би трябвало да следваме някой насочващ радиолъч по издигаща се спирала, както слязохме по спускаща се такава?

— Няма смисъл, Янов. Никой няма да ни спре. Ама съвсем никой.

— Когато слизахме, ти рече…

— Тогава беше по-различно. Те не се радваха да ни видят, че пристигаме, но сега направо са в екстаз, че си отиваме.

— Защо мислиш така, Голан? Единственият човек, който говори с нас за Гея, беше Квинтесец, а той ни молеше да не отиваме там.

— Не се хващай, Янов. Това беше за пред хората. Той направи всичко възможно да отидем на Гея. Янов, ти рече, че си възхитен от начина, по който съм измъкнал с блъф информация от Квинтесец. Съжалявам, но не заслужавам възхищението ти. Дори да не бях направил нищо, той щеше сам да ни предложи информацията. Ако се бях опитал да си сложа тапи в ушите, щеше да я изкрещи с все сила.

— Защо, Голан? Това са щуротии.

— Параноидно състояние? Да, естествено — Тривайз се обърна към компютъра и внимателно усили чувствителността му. После отбеляза:

— Не ни спряха. Наблизо няма никакви кораби и не получаваме никакви предупреждения.

Отново се извъртя към Пелорат.

— Кажи ми, Янов, как научи за Гея. Ти знаеше за нея още докато бяхме на Терминус. Знаеше, че тя е в сектор Сейшел. Знаеше, че името й е някакъв вариант на това на Земята. Къде чу всичко туй?

Пелорат сякаш се вцепени.

— Ако бях в работния си кабинет на Терминус, можех да проверя във файловете си. Не съм взел със себе си всичко — поне не датите, на които за пръв път съм се сблъскал с едни или други данни.

— Добре, помисли си — мрачно рече Тривайз. — Дай си сметка, че самите сейшелци не си отварят устата по тоя въпрос. Те с такава неохота говорят за Гея, сякаш наистина поощряват суеверието, в което обикновените хора от сектора вярват — че в нормалното пространство не съществува подобна планета. Всъщност мога да ти покажа още нещо. Гледай!

Тривайз се завъртя към компютъра и ръцете му се плъзнаха към очертанията за тях с лекотата и грацията на дългата практика. Когато постави дланите си върху контролната повърхност, дори му стана приятно от топлото докосване и усещането за меки ръкавици. Както винаги усети, че част от волята му се процежда навън.

— Това е компютърната карта на Галактиката — рече той, — съществуваща в базата данни отпреди нашето кацане на Сейшел. Искам да ти покажа тази част от картата, която представя нощното небе на планетата такова, каквото го видяхме снощи.

В стаята притъмня и на екрана изскочи изображение на небето.

С тих глас Пелорат каза:

— Също тъй красиво, както му се любувахме на Сейшел.

— По-красиво — нетърпеливо отвърна Тривайз. — Няма атмосферни смущения, няма облаци, няма абсорбция на хоризонта. Само че почакай да наглася една работа.

Изображението започна да се върти, създавайки у двамата неприятната илюзия, че всъщност се движат те. Пелорат инстинктивно докопа подлакътниците на креслото си.

— Ето! — извика Тривайз. — Познаваш ли го?

— Разбира се. Това са Петте сестри, звездният петоъгълник, който ни показа Квинтесец. Няма как да го сбъркам.

— Наистина няма. Само че къде е Гея?

Професорът примигна. Мъждукащата звездичка в центъра я нямаше.

— Не е тук — рече той.

— Точно така. Не е тук. Просто защото местонахождението й не е включено в базата данни на компютъра. И тъй като е твърде невероятно тази база преднамерено да е била непълна в това отношение, специално за наше удоволствие, аз стигам до извода, че за фондационните галактографи, които са я създали — имам предвид базата данни — и които са разполагали с чудовищни количества информация, Гея е неизвестна.

— Мислиш ли, че ако бяхме отишли на Трантор… — започна Пелорат.

— Подозирам, че и там нямаше да намерим никакви данни за Гея. Нейното съществуване се пази в тайна от сейшелците, нещо повече — подозирам, че и от самите геянци. Ти самият преди няколко дни каза, че някои светове нарочно гледат да се укрият, за да избегнат облагането с данъци или външната намеса.

— Обикновено — рече Пелорат, — когато картографите и статистиците се натъкнат на такъв свят, той е в слабо населените райони на Галактиката. Тъкмо изолираността им позволява да се укриват. Гея обаче не е изолирана.

— Точно така. Още едно необичайно обстоятелство. Но да оставим тази карта на екрана, за да продължим да се удивляваме на невежеството на нашите картографи; и пак ще те попитам — като се има предвид подобно невежество от страна на едва ли не най-знаещите хора, как стана така, че ти научи за Гея?

— Мили ми Голан, аз събирам данни за земните митове, земните легенди и земната история повече от тридесет години. Без целия си архив как бих могъл…

— Да започнем отнякъде, Янов. Дали си научил за нея, да кажем, през първите петнадесет години от изследванията си или през вторите петнадесет?

— Е, ако ще сме толкова неточни, беше по-скоро напоследък.

— Можеш и по-добре да се справиш. Хайде помисли си, аз предполагам, че си научил за Гея едва през последните две години.

Тривайз хвърли поглед към Пелорат, разбра, че в полумрака е невъзможно да разгадае физиономия, която почти не се вижда, и леко увеличи общото осветление в стаята. Великолепието на нощното небе на екрана веднага намаля. Лицето на Пелорат беше сякаш каменно и не изразяваше нищо.

— Е? — попита Тривайз.

— Мисля — меко каза Пелорат. — Може би си прав, но не бих се заклел в това. Когато писах на Джимбор от университета в Ледбет, не споменах за Гея, въпреки че в този случай щеше да е много подходящо да го направя, а това беше — чакай да видя — през деветдесет и пета, значи преди три години. Мисля, че си прав, Голан.

— И как се натъкна на нея? — попита Тривайз. — По време на разговор? В книга? В научна статия? В някоя древна песен? Как? Хайде!

Професорът се облегна назад и скръсти ръце на гърдите си. После дълбоко се замисли. Тривайз чакаше, без да каже нищо.

Накрая Пелорат отговори:

— В частен разговор. Само че няма смисъл да ме питаш с кого, скъпи ми друже. Не си спомням.

Тривайз плъзна ръце по пояса си. Усещаше ги студени и влажни, докато продължаваше да се опитва да извлече информация, без прекалено явно да вкарва думите в чуждата уста. Той каза:

— С някой историк. С някой експерт по митология? С някой галактограф?

— Няма смисъл. Просто не мога да свържа разговора с ничие име.

— Да не би понеже не е имало име?

— О, не. Това едва ли е възможно.

— Защо? Би ли се отказал от един анонимен разговор?

— Предполагам, че не.

— А някога разговарял ли си, без да знаеш с кого?

— Много рядко. През последните години станах доста известен в научните среди като събирач на определен тип митове и легенди и от време на време някои от моите кореспонденти са били така любезни да ми предоставят материал, който са извлекли от неакадемични източници. Понякога просто не мога да свържа съобщенията конкретно с някого.

Тривайз каза:

— Да, но случвало ли ти се е да получиш анонимна информация пряко, а не чрез академичен кореспондент?

— Бивало е, но много рядко.

— Сигурен ли си, че в случая с Гея не е станало тъй?

— Мисля, че щях да си спомня за подобен случай. Все пак не мога със сигурност да твърдя, че информацията не е от анонимен източник. Това обаче не означава и че наистина съм я получил по такъв начин.

— Ясно ми е. Но все пак има известна възможност, нали?

С голяма неохота Пелорат потвърди:

— Предполагам, че има. Само че за какво е всичко туй?

— Не съм свършил — властно заяви Тривайз. — Откъде получи информацията — независимо дали е била анонимна или не? От кой свят?

Пелорат сви рамене.

— Хайде сега, за това нямам никаква представа.

— Възможно ли е да е дошла от Сейшел?

— Казах ти, не знам.

— Предполагам, че действително си я получил от Сейшел.

— Можеш да предполагаш каквото си щеш, но това не означава, че то непременно е вярно.

— Не означава ли? Щом Квинтесец посочи слабата звезда в центъра на Петте сестри, ти веднага разбра, че това е Гея. Така рече на професора и я идентифицира, преди той да го е сторил. Помниш ли?

— Да, разбира се.

— Как е възможно? Как така изведнъж разбра, че мъждивата звездичка е Гея?

— Защото в материала, който имах за Гея, тя рядко беше наричана с това име. Най-често се използваха различни евфемизми. Един от тях, който дори се повтаряше няколко пъти, беше „малкият брат на Петте сестри“. Освен това имаше „Центъра на петоъгълника“, а понякога я наричаха и „Нулата на петоъгълника“. Когато Квинтесец посочи Петте сестри и централната звезда, тези алюзии неудържимо ми дойдоха на ум.

— Никога преди това не си ми споменавал за подобни алюзии.

— Не знаех какво точно означават и не мислех, че ще се окаже важно да обсъждам тоя въпрос е теб, след като ти не си…

— …не съм специалист?

— Да.

— Надявам се, разбираш, че петоъгълникът на Петте сестри е съвършено относителна форма.

— Какво искаш да кажеш?

Тривайз от сърце се разсмя.

— Земен червей такъв. Да не мислиш, че небето притежава свои собствени обективни форми? Че звездите са заковани на място? Петоъгълникът има този вид от повърхността на световете от планетната система, към която принадлежи планетата Сейшел — единствено от тяхната повърхност. От планета, която обикаля около друга звезда, образът на Петте сестри ще е съвършено различен. Първо, те ще се виждат под друг ъгъл. Освен това са на нееднакви разстояния от Сейшел и гледани от друг ъгъл, могат да са разположени така, че между тях въобще да няма видима връзка. Една или две звезди ще бъдат, например, в едната половина на небето, останалите — в другата половина. Виж сега…

Тривайз пак затъмни стаята и се приведе над компютъра.

— Сейшелският съюз е съставен от осемдесет и шест населени планетни системи. Да фиксираме Гея, или пространството, където би трябвало да бъде тя, на едно място — докато изричаше това, в центъра на петоъгълника на Петте сестри се появи червено кръгче — и да местим небесата, както те ще се виждат от някой случайно избран от останалите осемдесет и пет свята.

Небето се смени и Пелорат примигна. Малкият червен кръг остана в центъра на екрана, но Петте сестри изчезнаха. Наблизо имаше ярки звезди, ала те не образуваха ясен петоъгълник Небето отново се смени, а после пак и пак. Гледката също продължаваше да се променя. Червеното кръгче оставаше на мястото си, ала нито веднъж не се появи малък петоъгълник от еднакво ярки звезди. Понякога се мяркаше разкривена петоъгълна конфигурация от нееднакво ярки светила, но тя въобще не приличаше на прекрасното съзвездие, което бе посочил Квинтесец.

— Това стига ли ти? — попита Тривайз. — Уверявам те, Петте сестри никога не могат да се видят точно както ние ги видяхме от който и да е населен свят, освен от световете от Сейшелската планетна система.

— Може би гледката от Сейшел е била транслирана на други планети — рече Пелорат. — По времето на Империята е имало много поговорки, някои от тях всъщност са оцелели и до днес, които се въртят около Трантор.

— При положение, че знаем в каква тайна Сейшел пази Гея? А защо пък световете извън Сейшелския съюз да бъдат заинтересовани? Какво ще ги е грижа за „малкия брат на Петте сестри“, ако не могат да го посочат на небето?

— Може би си прав.

— Тогава не разбираш ли, че твоята първоначална информация трябва да е дошла от самия Сейшел? Не просто някъде от Съюза, а точно от планетната система, към която принадлежи централният му свят.

Пелорат поклати глава.

— Ако те слуша човек, изглежда, че наистина трябва да е тъй, но това не е нещо, дето да си спомням.

— Въпреки това виждаш колко са убедителни аргументите ми, нали?

— Да, така е.

— По-нататък… Откога, мислиш, датира тази легенда?

— Кой знае откога. Бих предположил, че се е появила много отдавна в Имперската ера. Тя носи усещането за някакъв древен…

— Бъркаш, Янов. Петте сестри са относително близо до планетата Сейшел, поради което и са толкова ярки. Като следствие от това четири от тях имат високо относително изместване, а няма и две, които да са от едно семейство, така че се движат в различни посоки. Виж какво става, когато бавно изместя картата назад във времето.

Червеното кръгче, което маркираше мястото на Гея, отново остана на мястото си, но петоъгълникът бавно се разпадна, като четири от звездите се отклониха в различни посоки, а петата леко се измести.

— Я погледни това, Янов — рече Тривайз. — Би ли казал, че е правилен петоъгълник?

— Съвсем е килнат — отвърна Пелорат.

— А Гея в центъра ли е?

— Не, доста е изместена.

— Много добре. Съзвездието е изглеждало така преди сто и петдесет години. Само век и половина и толкоз. Материалът за „центъра на петоъгълника“, дето си го получил, не е имал никакъв смисъл до този век никъде, дори и на Сейшел. Той би трябвало да идва от Сейшел и то от това столетие, може би дори от последните десет години. И си го получил, въпреки че тук толкова си траят за Гея.

Тривайз включи осветлението, изключи звездната карта и впи остър поглед в Пелорат.

— Много съм объркан — призна си професорът. — Какво означава това?

— Помисли! Навремето в главата ми кой знае защо дойде идеята, че Втората фондация все още съществува. Почнах да говоря за това по време на своята избирателна кампания. Предприех някои допълнителни действия с намерението да изцедя гласове от неопределилите се избиратели с драматичното „Ако Втората фондация все още съществува…“ и малко по-късно същия ден си помислих: „Ами ако наистина все още съществува?“ Започнах да чета исторически книги и след една седмица вече бях убеден. Липсваха истински доказателства, но винаги съм имал усещането, че владея някакъв чалъм да извличам верни заключения от бъркотията с догадки. Този път обаче…

За малко Тривайз се отнесе нанякъде, сетне продължи:

— Забележи какво се случи оттогава. От всички възможни хора избрах за довереник Компор и той ме предаде. Веднага след туй кмет Бранно накара да ме арестуват и ме прати в изгнание. Защо в изгнание, вместо да ме затвори или чрез заплахи да се опита да ме принуди да мълча? И защо с кораб най-последен модел, който ми дава изключителната възможност да скачам през цялата Галактика? И защо на всичко отгоре тя ще настоява да взема теб и ще ми предлага да ти помогна в търсенето на Земята? А защо бях толкова сигурен, че не трябва да ходим на Трантор? Бях убеден, че имаш по-добра мишена за нашите издирвания и ти веднага предложи мистериозния свят на Гея, за който — както сега излиза — си получил информация при много озадачаващи обстоятелства. Отиваме на Сейшел — първата ни естествена спирка — и веднага попадаме на Компор, който ни разказва нашироко една история за Земята и нейната смърт. Сетне ни уверява, че тя се намира в сектор Сириус и се опитва да ни подтикне да идем там.

— Улових те — намеси се Пелорат. — Ти, изглежда, се опитваш да намекнеш, че обстоятелствата ни насочват към Гея, но — както сам каза — Компор се опитваше да ни убеди да заминем за където и да било другаде.

— И в отговор на това аз реших да продължа първоначалната ни линия на разследване, просто заради голото ми недоверие към него. Не мислиш ли, че той може би точно на това е разчитал? Може нарочно да ни е казал да идем където и да било другаде, за да ни спре да го направим.

— Това са чисти измислици — промърмори Пелорат.

— Така ли? Добре, да продължим. Влизаме във връзка с Квинтесец, просто защото той ни е подръка…

— Нищо подобно — каза Пелорат. — Аз си спомних името му.

— То ти се видя познато. Ти никога не си чел нещо, написано от него, иначе щеше да се досетиш. Защо ти е познато? Във всеки случай той беше чел една твоя статия и бе поразен от нея — това много вероятно ли ти се вижда? Ти самият признаваш, че трудовете ти не са кой знае колко известни. Нещо повече, водейки ни при него, младата дама съвсем безпричинно споменава Гея и продължава, просто за да ни уведоми, че тя е в хиперпространството и е хубаво да го запомним. Когато питаме Квинтесец за същото, той започва да се държи, като че ли не желае да говори, но не ни изхвърля, при все че аз съм почти груб с него. Вместо това ни отвежда у дома си и по пътя си дава труда да ни посочи Петте сестри. Даже иска да се увери, че ще забележим слабата звезда в центъра. Защо? Това не е ли едно изключително струпване на съвпадения?

— Ако ги изброяваш по тоя начин…

— Изброй ги по който си щеш начин. Аз не вярвам в изключителните струпвания на съвпадения.

— В такъв случай какво означава всичко това? Че сме били подтиквани към Гея?

— Да.

— От кого?

— За подобен въпрос просто няма място — рече Тривайз. — Кой е способен да настройва умове, леко да подтиква или да отклонява прогреса в една или друга посока?

— Сега остава да кажеш, че е Втората фондация.

— Добре де, какво ни разправяха за Гея? Тя е недосегаема. Флотилиите, които тръгват срещу нея, биват унищожавани. Хората, който я достигат, не се връщат. Дори Мулето не се осмели да й се противопостави, а всъщност той вероятно е бил роден там. Определено изглежда, че Гея е Втората фондация, а крайната ми цел в последна сметка е да я открия.

Пелорат поклати глава.

— Но според някои историци Втората фондация е спряла Мулето. Как би могъл той да е един от самата нея?

— Предполагам, че се е отрекъл, станал е ренегат.

— Но защо трябва тъй неотклонно да бъдем насочвани към Втората фондация от… Втората фондация?

Погледът на Тривайз беше разфокусиран, веждите му — свъсени. Той каза:

— Хайде да поразсъждаваме. За Втората фондация изглежда винаги е било важно Галактиката да има колкото е възможно по-малко информация. В идеалния случай тя би искала да не се знае за самото й съществуване. Поне това ни е известно със сигурност. В продължение на сто и двадесет години се е мислело, че Втората фондация е изчезнала и то трябва да ги е устройвало напълно. Въпреки туй те не правят нищо, когато аз започвам да подозирам, че наистина съществуват. Компор знае за мен. Те биха могли да го използват, за да ме накарат да замълча по един или друг начин и дори да ме убият. Но не предприемат нищо.

— Те са направили така — рече Пелорат, — че да те арестуват, ако много ти се прииска да се заемеш с Втората фондация. Според това, което ми каза, резултатът е, че хората от Терминус не научават за твоите възгледи. Членовете на Втората фондация постигат целта си без насилие — може би са привърженици на забележката на Салвор Хардин, че „насилието е последното убежище на некомпетентния“.

— Но с това, че ще попречат на хората от Терминус да разберат възгледите ми, те всъщност нищо не постигат. Кмет Бранно знае за тях и най-малкото трябва да се запита дали не съм прав. Така че, както виждаш, сега вече е твърде късно да ни навредят. Ако се бяха избавили от мен още в самото начало, щяха да са на чисто. Ако ме бяха оставили на спокойствие, пак щяха да си бъдат на чисто, тъй като биха могли да подведат цял Терминус да повярва, че аз съм някакъв ексцентричен човек, а може би дори луд. Вероятният провал на политическата ми кариера сигурно щеше да ме накара да млъкна веднага, щом видя какво би означавало оповестяването на моите възгледи. А сега вече за тях е твърде късно да направят каквото и да било. При това положение кмет Бранно е достатъчно подозрителна да изпрати Компор след мен и — бидейки твърде умна, за да му има вяра — поставя на кораба му хиперреле. Като следствие тя знае, че сме на Сейшел. Докато ти снощи спеше, аз накарах нашия компютър да изпрати едно съобщение направо до компютъра на посланика на Фондацията в Сейшел, обяснявайки, че сме на път към Гея. Направих си труда да им дам и нейните координати. Ако сега Втората фондация предприеме нещо срещу нас, сигурен съм, че Бранно ще поиска разследване, а те определено не биха желали да привлекат вниманието на Фондацията.

— Щеше ли да ги е еня, че ще привлекат нечие внимание, ако бяха толкова могъщи?

— Да — убедено рече Тривайз. — Те се крият, понеже по някакъв начин трябва да изглеждат слаби и понеже Фондацията е напреднала в техническо отношение може би далеч повече, отколкото дори Селдън би могъл да предвиди. Самият маниер — тихичко, едва ли не крадешком — по който ни насочиха към техния свят изглежда показва колко много биха желали да не правят нищо, което ще привлече вниманието. Но даже и при това положение те вече са загубили — поне отчасти, — защото тъй или иначе са привлекли вниманието ни, а аз се съмнявам, че могат да сторят каквото и да е, за да обърнат ситуацията.

— Но защо да си създават всичките тези трудности? — възкликна Пелорат. — Защо да се погубват сами, ако анализът ти е верен, като ни влачат едва ли не на въдица през цялата Галактика? Какво искат от нас?

Тривайз се втренчи в него и леко се изчерви.

— Янов — рече той, — имам едно усещане. Аз притежавам дарбата да стигам до правилно заключение без почти никаква основа. У мен дреме особен вид увереност, която се обажда, когато съм прав — а в момента съм сигурен в това. Те искат нещо, което аз притежавам, и го искат достатъчно силно, за да рискуват заради него самото си съществуване. Не знам какво може да е то, но имам намерение да разбера, защото ако го владея и действително е толкова мощно, тогава ще мога да го използвам за каквото аз реша — той сви рамене. — Все още ли желаещ да дойдеш с мен стари приятелю, след като виждаш колко съм откачен?

— Казах ти, че ти вярвам — отвърна Пелорат. — Все още ти вярвам.

И Тривайз се разсмя с огромно облекчение.

— Великолепно! Понеже едно друго мое усещане ми казва, че по някаква причина ти също ще си важен в цялата тази история. В такъв случай, Янов, потегляме към Гея с пълна скорост. Напред!

56

Кмет Харла Бранно изглеждаше определено по-възрастна от своите шестдесет и две години. Невинаги имаше вид на по-стара, но сега явно бе така. Беше достатъчно дълбоко потънала в мислите си, за да забрави да поглежда в огледалото дори по пътя към навигационното помещение, така че едва сега съзнаваше колко измъчена изглежда.

Въздъхна. Политиката просто изсмукваше живота на човека. Пет години като кмет, а преди това още двадесет с истинската власт в ръцете, скрита зад двама фигуранти. Всичко туй тихомълком, всичко туй — с успех, но всичко туй изсмукваше. А как ли щеше да е, запита се тя, ако имаше напрежение, провал и катастрофа.

Лично за нея може би не чак толкоз зле, реши внезапно. Действието би било освежително. Беше се износила не от друго, а от ужасното разбиране, че не е възможно нищо, освен да се остави на течението.

Не друго, а Планът на Селдън беше успешен, и не друго, а Втората фондация осигуряваше той да продължи да бъде успешен. Тя, здравата ръка на кормилото на Фондацията, (всъщност Първата фондация, но на Терминус никой и не помисляше да прибави прилагателното) просто яздеше гребена на вълната.

За нея историята щеше да говори малко или дори никак. Тя само седеше пред командния пулт на един космически кораб, докато той — корабът — се направляваше отвън.

Дори Индбър Трети, който бе президентствал по време на катастрофалното падение на Фондацията пред Мулето, беше направил нещо. Най-малкото беше се сринал.

За кмет Бранно нямаше да се говори нищо!

Освен ако тоя Голан Тривайз, тоя безмозъчен съветник, тоя гръмоотвод не направи възможно да…

Бранно замислено погледна картата. Не бе от ония структури, произвеждани от модерни компютри. Беше по-скоро тримерен грозд светлини, който холографски рисуваше Галактиката насред въздуха. Въпреки че нямаше как картата да бъде накарана да се помести, завърти, увеличи или свие, човек можеше да я обикаля и да я разглежда от всеки ъгъл. Когато докосна един превключвател, голяма част от Галактиката, може би една трета (като се изключи ядрото, което бе „безжизнена земя“) почервеня. Това беше фондационната Федерация — повече от седем милиона населени светове, управлявани от Съвета и от самата нея; седемте милиона населени светове, които гласуваха и биваха представени в Палатата на световете. Палатата обсъждаше маловажни въпроси, а после ги гласуваше, като никога и по никой начин не се занимаваше с нещо действително сериозно.

Втори превключвател и от краищата на Федерацията тук-там изскочи бледорозово. Сфери на влияние! Това не бе фондационна територия, а райони, които — макар и номинално независими — никога не биха си помислили да се противопоставят на каквото и да е действие на Фондацията.

Не изпитваше съмнение, че има сила в Галактиката, която би могла да противостои на Фондацията, дори не и Втората фондация (стига човек само да знае къде е тя), че Фондацията можеше — когато си поиска — да разпрати своята флота от модерни кораби и просто да основе Втората империя.

Ала от началото на Плана бяха минали само пет столетия. Той изискваше десет века, преди да бъде основана Втората империя, а Втората фондация би трябвало да осигури осъществяването му. Тя поклати тъжно посивялата си глава. Ако Фондацията започнеше да действа сега, щеше да се провали. Въпреки че на корабите й не можеше да се противостои, действието сега водеше към провал.

Освен ако Тривайз, гръмоотводът, не привлечеше мълнията на Втората фондация — и мълнията не бъдеше проследена до източника си.

Тя се огледа. Къде ли беше Кодел? Не е време точно сега да закъснява.

И сякаш самата й мисъл го призова, понеже той влезе с широки крачки, приветливо усмихнат, приличащ повече от всякога на дядо с тия свои сиво-бели мустаци и загоряло лице. Изглеждаше по дядовски, но не стар. Естествено — той бе осем години по-млад от нея.

Как тъй напрежението не му се отразяваше? Нима петнадесетте години като директор на Сигурността не бяха оставили своя отпечатък?

57

Кодел бавно кимна — формалното приветствие, което бе необходимо, за да се започне разговор с кмета. Това беше традиция още от ония лоши времена на Индбърите. Почти всичко се бе променило, ала най-малко от всичко етикетът.

Той каза:

— Съжалявам, задето закъснях, госпожо кмете, но това, че арестувахте съветника Тривайз, най-накрая взе да се просмуква през анестезираната кожа на Съвета.

— О? — флегматично рече Бранно. — Да не участваме в дворцова революция?

— Никакви шансове. Ние държим положението. Само че ще се вдигне шум.

— Остави ги да си шумят. Това ще ги накара да се чувстват по-добре, а аз ще стоя настрани. Предполагам, мога да разчитам на общественото мнение?

— Мисля, че можете. Особено извън Терминус. Никой извън Терминус не се интересува какво се е случило с някакъв заблуден съветник.

— Аз се интересувам.

— А? Има новини?

— Лионо — каза кметът, — искам да науча за Сейшел.

— Не съм двукрака историческа книга — рече с усмивка Лионо Кодел.

— Не ми трябва историята. Искам да науча истината. Защо Сейшел е независим? Я погледни — тя посочи червеното на Фондацията на холографската карта, къде-то съвсем дълбоко във вътрешните спирали имаше едно бяло петно. — Ние почти сме ги капсулирали, почти сме ги всмукали, но те са все още бели. Дори не розови като лоялен съюзник.

Кодел сви рамене.

— Официално не са лоялен съюзник, но никога не са ни създавали грижи. Неутрални са.

— Много добре. Тогава виж — ново докосване на превключвателите. Червеното се разпростря значително по-нашироко и сега покриваше почти половината Галактика. — Ето така — рече кмет Бранно — е изглеждало кралството на Мулето, когато той е умрял. Ако надникнеш между червеното, ще откриеш Сейшелския съюз, този път напълно обграден, но все пак бял. Той е единственият анклав, оставен от Мулето на свобода.

— Тогава също е бил неутрален.

— Мулето не е уважавал много неутралитета.

— В този случай изглежда го е уважил.

— Изглежда го е уважил… Какво притежава Сейшел?

— Нищо — отвърна Кодел. — Повярвайте ми, кмете, само да го поискаме и той е наш.

— Така ли? Обаче все пак не е.

— Защото няма нужда да го искаме.

Бранно седна в креслото си и с един замах на ръката над контролното табло угаси Галактиката.

— Мисля, че сега го искаме.

— Извинете, кмете?

— Лионо, аз изпратих тоя глупав съветник в космоса като гръмоотвод. Чувствам, че Втората фондация ще види у него по-голяма опасност, отколкото той представлява, и ще разглежда самата Фондация като по-малкото зло. Мълнията ще го удари и ще ни открие първоизточника си.

— Да, кмете!

— Намерението ми беше той да отиде при разпадащите се руини на Трантор, да се ровичка из онова — ако изобщо го има, — което е останало от неговата Библиотека и да търси Земята. Сигурно се сещаш, че това е светът, за който досадните мистици разправят, че бил първородното място на човечеството, като че ли това може да има някакво значение, дори и да се окаже вярно. Втората фондация едва ли би повярвала, че той наистина търси точно туй, и на тях би им се наложило да се постараят да разберат каква е в действителност целта му.

— Но той не отиде на Трантор.

— Не. Съвсем неочаквано замина за Сейшел. Защо?

— Не зная. Само ви моля, простете на една стара хрътка, чийто дълг е да подозира всичко, и ми кажете откъде узнахте, че той и Пелорат са отишли на Сейшел. Наистина този тип Компор ни докладва за това, но доколко можем да вярваме на Компор?

— Хиперрелето ни съобщи, че корабът на Компор наистина се е приземял на планетата Сейшел.

— Несъмнено, но откъде знаете, че Тривайз и Пелорат също са там? Компор може да е отишъл на Сейшел по свои лични причини и да не знае — или да не го е грижа къде са другите.

— Факт е, че нашият посланик на Сейшел ни информира за пристигането на кораба, на който качихме Тривайз и Пелорат. Не съм склонна да мисля, че е пристигнал на Сейшел без тях. Нещо повече, Компор докладва, че е говорил с двамата, а и ако на него не може да му се вярва, разполагаме с други съобщения, според които са отишли в Сейшелския университет, където са се консултирали с някакъв не особено известен историк.

— Нищо от туй — меко отрони Кодел — не е стигнало до мен.

Бранно изсумтя.

— Не се чувствай засегнат. Аз лично се занимавам с въпроса и ето че сега информацията стигна до теб, при това без кой знае какво закъснение. Последните вести — току-що дошли — са от посланика. Нашият гръмоотвод пак е потеглил. Стоял е два дни на Сейшел и е заминал. Казал, че сега се отправя към друга планетна система на около десет парсека оттам. Дал е името и галактическите координати на новата си цел на посланика, който ни ги препредаде.

— Има ли някакво потвърждение от Компор?

— Съобщението от Компор, че Тривайз и Пелорат са напуснали Сейшел, пристигна дори преди съобщението на посланика. Засега Компор още не е определил къде отива Тривайз. Вероятно ще го последва.

Кодел рече:

— В цялото положение ни липсват защотата — той хвърли в устата си един бонбон и замислено го засмука.

— Защо Тривайз е отишъл на Сейшел? Защо го е напуснал?

— Въпросът, който най-много ме интересува, е къде? Къде отива Тривайз?

— Вие казахте, кмете, че е дал името и координатите на целта си на посланика. Да не намеквате, че го е излъгал? Или че посланикът лъже нас?

— Даже и да приемем, че всички говорят само истината и че никой не е сбъркал нищо, пак остава едно име, дето ме интересува. Тривайз е казал на посланика, че заминава за Гея. Г-Е-Я. Направил си е труда да я произнесе буква по буква.

— Гея? — попита Кодел. — Никога не съм чувал за нея.

— Наистина ли? Не е странно — Бранно посочи въздуха на мястото, където преди това беше картата. — На картата в тази стая аз мога само за миг да намеря всяка звезда — поне така се предполага, — около която обикаля населен свят, и множество забележителни слънца, чиито системи не са населени. Могат да бъдат маркирани над тридесет милиона звезди — ако боравя правилно с управлението — всяка сама за себе си, по двойки, на групи. Мога да ги маркирам в пет различни цвята една по една или всички заедно. Това, което не мога, е да намеря Гея да картата. Ако се вярва на тази карта, Гея не съществува.

— На всяка звезда, която картата показва — напомни Кодел, — се падат десет хиляди, които не са отбелязани.

— Съгласна съм, но звездите, които не са отбелязани, нямат населени планети, а защо Тривайз ще иска да ходи на ненаселена планета?

— Опитахте ли с Централния компютър? В него са регистрирани всичките триста милиарда звезди в Галактиката.

— Казаха ми, че са регистрирани, но дали е тъй? Ние с теб много добре знаем, че има хиляди населени планети, които са съумели да се измъкнат от нанасяне в нашите карти — не само на тази тук в стаята, но дори и на Централния компютър. Гея очевидно е една от тях.

Гласът на Кодел си остана спокоен и дори увещаващ.

— Кмете, спокойно може да няма нищо, ама съвсем нищо, за което да се безпокоите. Тривайз сигурно е тръгнал да гони Михаля или пък ни лъже и въобще няма звезда на име Гея. Сега се опитва да ни отклони от дирята си — срещнал е Компор и вероятно е предположил, че е проследен.

— Но как това ще ни отклони от дирята му? Компор пак ще го проследи. Не, Лионо, имам на ум друга възможност, свързана с далеч по-големи неприятности. Слушай…

Тя направи пауза и каза:

— Тази стая е екранирана, Лионо. Разбери го. Никой не може да ни подслуша, така че, моля те, говори свободно. Аз също ще говоря свободно. Ако приемем информацията за вярна, Гея се намира на десет парсека от планетата Сейшел, следователно е част от Сейшелския съюз. А Сейшелският съюз е добре изследвана част от Галактиката. Всичките му звездни системи — населени и ненаселени — са регистрирани, като за населените са известни и подробности. Гея е единственото изключение. Населена или не, никой не е чувал за нея; няма я на никаква карта. Прибави към това, че Сейшелският съюз поддържа странно състояние на независимост по отношение на фондационната Федерация и е бил в същото положение дори спрямо предишното кралство на Мулето. Независим е откакто е паднала Галактическата империя.

— И какво следва от това? — предпазливо попита Кодел.

— Сигурно трябва да свържем двете неща, които отбелязах. Сейшел включва една планетна система, която е напълно неизвестна, и той самият е недосегаем. Двете неща не могат да не са свързани. Каквото и да представлява Гея, тя сама се защищава. Изглежда сякаш извън непосредствената й околност за нейното съществуване не е известно нищо, и че тя защищава тази околност тъй, че външни хора не могат да проникнат в нея.

— Да не казвате, кмете, че Гея е седалището на Втората фондация?

— Казвам ви, че Гея заслужава да бъде проучена.

— Може ли да отбележа един странен факт, който трудно ще се обясни чрез тази теория.

— Моля.

— Ако Гея е Втората фондация и ако в продължение на векове се е защищавала физически от нашественици, защищавайки и целия Сейшелски съюз като по-обширен и дълбок щит за самата нея, и ако дори е предотвратявала в Галактиката да се процеди някаква информация за това, тогава защо цялата тази защита изведнъж изчезва? Тривайз и Пелорат напускат Терминус и макар вие да ги съветвате да идат на Трантор, те незабавно и без колебания отиват на Сейшел, а сега и на Гея. Нещо повече, вие можете да мислите за Гея и да разсъждавате на тая тема. Защо по някакъв начин на вас не ви е попречено да го правите?

Дълго време кмет Бранно не отговори. Главата й бе приведена и сивата й коса хвърляше убити отблясъци от светлината. Накрая каза:

— Понеже, мисля си, съветник Тривайз някак си е разстроил порядъка. Нещо е направил — или в момента го прави — и то по някакъв начин застрашава Плана на Селдън.

— Това е съвсем невъзможно, кмете.

— Предполагам, че всичко и всеки си има своите пропуски. Положително и Хари Селдън не е бил идеален. Някъде в Плана има пропуск и Тривайз се е натъкнал на него, може би дори без да подозира за това. Трябва да разберем какво става и да сме на място.

Към края на думите й Кодел започна да изглежда опечален.

— Не взимайте еднолични решения, кмете. Ние не бихме искали да тръгнем, без да обмислим нещата адекватно.

— Не ме смятай за идиот, Кодел. Нямам намерение да започвам война. Не възнамерявам да стоваря на Гея някой експедиционен корпус. Просто искам да съм на мястото или, ако предпочиташ, близо до него. Лионо, провери вместо мен — аз мразя да разговарям с военното ведомство, дето е толкоз смешно тесногръдо, колкото може да стане след сто и двадесет години мир, но ти изглежда не обръщаш внимание на тези подробности — колко военни кораба са разположени близо до Сейшел. Можем ли да направим така, че действията им да изглеждат рутинни, и да не приличат на мобилизация?

— В тия идилични мирни времена наоколо няма много кораби, сигурен съм. Все пак ще разбера.

— Дори два-три ще са достатъчни, особено ако единият е от клас „Супернова“.

— Какво искате да направите с тях?

— Искам да се придвижат колкото се може по-близо до Сейшел — без, разбира се, да предизвикат някой инцидент — и да са достатъчно близо един до друг, за да могат взаимно да се поддържат.

— Но защо е всичко туй?

— Заради подвижността. Искам, ако се наложи, да нанеса удар, да мога да го направя.

— Срещу Втората фондация? Ако Гея е успяла да се запази изолирана и недосегаема срещу Мулето, сигурно и сега ще може да издържи на няколко кораба.

В очите на Бранно заискри боен блясък.

— Приятелю, казах ти, че нищо и никой не е идеален, дори и Хари Селдън. Когато е създавал Плана си, все пак е бил рожба на своето време. Бил е математик по времето на умиращата Империя, когато техниката е западала. Следователно в Плана не би могъл да направи адекватни допускания за техническия напредък. Гравитиката например е едно изцяло ново направление, което той вероятно не е предвидил. А има и други постижения.

— Гея също може да е напреднала.

— В изолация? Хайде де! Във фондационната Федерация има десет квадрилиона души, от които могат да излязат учени, дето ще допринесат за техническия напредък. Един самотен изолиран свят не е в състояние да направи нищо подобно. Нашите кораби ще настъпят и аз ще бъда с тях.

— Извинете, кмете, но какво означава това?

— Аз самата ще отида на някой от корабите, които ще се съберат край границите на Сейшел. Искам да видя положението със собствените си очи.

За миг устата на Кодел зина и той преглътна доста шумно.

— Кмете, това е… това не е мъдро — ако изобщо бе възможно да има човек, който би се осмелил да направи толкова остра забележка, това беше именно Кодел.

— Мъдро или не — сприхаво рече Бранно, — ще го сторя. Писна ми от Терминус и от безкрайните му политически ежби, от вътрешните му боричкания, съюзи и контрасъюзи, от неговите предателства и възраждания. Седемнадесет години съм била в центъра на всичко това и сега искам да направя нещо друго — каквото и да е то. Ей там — тя посочи с ръка в някаква случайно избрана посока — може би се променя цялата история на Галактиката и аз искам да участвам в тоя процес.

— Но вие не знаете нищо за него, кмете.

— Че кой знае, Лионо? — тя вдървено се изправи на крака. — Веднага щом ми донесеш информацията за корабите и успея да уредя проклетата работа тук да върви, ще се махна. И, Лионо, не се опитвай по някакъв начин да ме спреш, защото с един замах ще затрия старото ни приятелство и ще те съсипя. Това все още мога да направя.

Кодел кимна.

— Зная, че можете, госпожо кмете, но преди да решите, ще ви помоля да помислите още веднъж за силата на Плана на Селдън. Това, дето възнамерявате, може да излезе самоубийство.

— Нямам никакви опасения, Лионо. Планът е направил грешка, що се отнася до Мулето, когото той не е предвидил — а пропускът да предвидиш нещо предполага възможността да пропуснеш и друго.

Кодел въздъхна.

— Добре тогава, ако наистина сте решили така, аз ще ви подкрепям колкото мога и напълно лоялно.

— Прекрасно. Предупреждавам те още веднъж, че най-добре ще е да си го казал от все сърце. Е, Лионо, като имаш това предвид, хайде да тръгваме към Гея. Напред!

XV. ГЕЯ-С

58

Сура Нови влезе в командното помещение на малкия и доста старомоден кораб, който с тромави скокове носеше нея и Стор Гендибал през парсеците.

Очевидно идваше от компактното хигиенно помещение, където различни масла, топъл въздух и минимално количество вода бяха освежили тялото й. Бе се увила в една роба и с отчаяна скромност я притискаше плътно към себе си. Косата й бе суха, но чорлава.

— Учителю? — промълви тя.

Гендибал вдигна очи от картите и компютъра си.

— Да, Нови?

— Аз бъдеш обременена скръбно… — млъкна, а сетне бавно произнесе: — Много съжалявам, че те безпокоя, учителю — и тук отново поизтърва граматиката, — но аз бъдеш загубено-измъчена за моите дрехи.

— Твоите дрехи? — Гендибал я изгледа неразбиращо за момент, а после скочи на крака, обзет от неудобство. — Нови, забравил съм. Имаха нужда от почистване и сега са в пералната кошница. Те са изпрани, изсушени и сгънати — напълно готови. Трябваше да ги извадя и да ги оставя така, че веднага да ги видиш. Забравил съм.

— Не исках да… да… — тя сведе очи към краката си — да те оскърбя.

— Не си ме оскърбила — приветливо рече Гендибал. — Слушай, обещавам ти, че когато всичко туй мине, ще се погрижа да разполагаш с много дрехи — нови и по последната мода. Тръгнахме много бързо и изобщо не ми хрумна да взема резервни, но в края на краищата, Нови, тук сме само двамата и ще бъдем известно време твърде натясно, така че няма нужда да се… тревожиш толкова… заради… — той махна неопределено с ръка, понеже изведнъж съзря ужасения й поглед и си помисли: „Е, все пак тя е просто една селянка и си има собствени схващания; вероятно не би възразила на каквито и да е непристойности, стига да е облечена.“

Сетне се засрами от самия себе си и се почувства щастлив, че Нови не е „учен“, който може да долови мислите му.

— Да ти донеса ли дрехите? — попита я той.

— О, не, учителю. За теб туй не е… Аз зная къде са.

Малко по-късно я видя прилично облечена и със сресана коса. Край нея продължаваше да витае атмосфера на неудобство.

— Срам ме е, учителю, че се държах така неподобава… що. Трябваше да ги намеря сама.

— Няма нищо — рече Гендибал. — Ти напредваш много добре с галактическия, Нови. Много бързо усвояваш езика на учените.

Тя изведнъж се усмихна. Зъбите й бяха малко неравни, но това едва ли можеше да скрие как от похвалата лицето й просветля и стана почти очарователно. Гендибал си помисли, че май точно това е причината да му е почти приятно да я хвали.

— Когато се върна у дома, демяните ще смятат лошо за мен — рече тя. — Те ще казват, че аз бъдеш… съм думорежец. Така наричат хората, които говорят… странно. Не ги обичат такива.

— Съмнявам се, че ще се върнеш при демяните, Нови — отвърна Гендибал. — Сигурен съм, че за теб ще продължава да има място в комплекса с учените, дори когато това свърши.

— Бих се радвала, учителю.

— Предполагам, че не би желала да ме наричаш „говорителю Гендибал“ или просто… Не, виждам, че не би желала — повтори той в отговор на изписалото се на лицето й категорично възражение. — Добре, добре.

— Няма да е подходящо, учителю. Мога ли да попитам кога ще свърши това?

Гендибал поклати глава.

— Не ми е ясно. В момента просто се опитвам да се добера по-бързо до едно място. Този кораб, който за своята класа е много хубав, е бавен и „по-бързо“ не е особено бързо. Виждаш ли — той посочи уредите и картите — трябва да пресметна как да премина през обширни райони на космоса, но възможностите, на компютъра са ограничени, а аз не съм много вещ.

— Трябва да идеш бързо там, учителю, понеже има опасност ли?

— Какво те кара да мислиш, че има опасност, Нови?

— Понеже те наблюдавам понякога, когато ти не ме виждаш, и лицето ти изглежда… не знам думата. Не изпоплашен, искам да кажа уплашен, нито пък злоочакващ.

— Напрегнат — промърмори Гендибал.

— Изглеждаш… угрижен. Това ли е думата?

— Зависи. Какво имаш предвид под угрижен, Нови?

— Имам предвид, че изглеждаш, сякаш си казваш: „Какво да направя сега в тази голяма беда?“

Гендибал удивено я погледна.

— Думата е точно „угрижен“, но това на лицето ми ли го видя, Нови? Докато бях в Имението на учените, внимавах много никой да не може да види каквото и да е на лицето ми, но си мислех, че като съм сам в космоса, като изключа теб, разбира се, бих могъл да се отпусна и да стоя, така да се каже, по бельо. Съжалявам, накарах те да се чувстваш неудобно. Опитвам се да кажа, че щом си толкова чувствителна, ще трябва да бъда по-внимателен. От време на време ми се налага да си повтарям урока, че дори нементалиците могат да правят проницателни догадки.

Нови гледаше озадачено.

— Не разбирам, учителю.

— Говоря си сам, Нови. Не се угрижвай. Ха, ето пак тази дума!

— Но има ли опасност?

— Има проблем, Нови. Не знам какво ще намеря, когато стигна Сейшел — мястото, към което сме се запътили. Може да се озова в много трудно положение.

— Това не означава ли опасност?

— Не, понеже ще успея да се справя с нея.

— Откъде знаеш?

— Аз съм… учен. И съм най-добрият от всички. В Галактиката няма нищо, с което да не мога да се справя.

— Учителю — нещо много прилично на страдание разкриви лицето на Кови, — не искам да обиждавам… да те обиждам и да те ядосвам. Аз те видях с тоя слабоумен Рафирант и тогава ти беше в опасност, а той беше само демски фермер. Сега не знам какво те очаква… а и ти не знаеш.

Гендибал се почувства огорчен.

— Боиш ли се, Нови?

— Не за мен, учителю. Боя се, аз се боя… за теб.

— Можеш да кажеш просто: „Боя се“ — измърмори Гендибал. — Това също е на добър галактически.

За момент той потъна в мисли. После вдигна поглед, улови доста грубите длани на Сура Нови и каза:

— Нови, не искам да се боиш от нищо. Ще ти обясня. Знаеш ли, ти позна по лицето ми, че има — или по-скоро, че може да има — опасност, сякаш едва ли не успя да прочетеш моите мисли.

— Да?

— Аз мога да чета мисли по-добре от теб. Това се научават да правят учените, а аз съм много добър учен.

Очите на Нови се разшириха и ръката й се измъкна от неговата. Тя като че затаи дъх.

— Ти можеш да четеш мислите ми?

Гендибал бързо вдигна пръст.

— Не го правя, Нови. Аз не чета твоите мисли, освен когато трябва. Аз не ги чета.

(Беше му ясно, че лъже. Невъзможно бе да си със Сура Нови и да не разбираш поне общата насока на някои от мислите й. За това нямаше нужда да си от Втората фондация. Гендибал усети, че е на границата да се изчерви. Макар че беше ласкателно дори от страна на една демянка… И все пак тя трябваше да бъде успокоена отново — просто от човещина…)

Той каза:

— Аз мога също и да променя начина, по който мислят хората. Мога да накарам хората да усещат болка. Мога…

Нови поклати недоверчиво глава.

— Как ще направиш всичко туй, учителю? Рафирант…

— Забрави за Рафирант — сопна се Гендибал. — Бих могъл да го спра за миг. Бих могъл да го поваля на земята. Бих могъл да накарам всички демяни…

Той внезапно спря и с неудобство усети, че се е хвалел, опитвайки се да впечатли тази провинциална жена. А тя продължаваше да поклаща глава.

— Учителю — рече, — ти искаш да направиш да не се боя, но аз не се боя освен заради теб, така че няма нужда. Зная, че си голям учен и можеш да накараш този кораб да лети през космоса, където никой човек може да стори нещо друго — искам да кажа, не може да стори нищо друго, освен да се изгуби. Използваш машини, които не разбирам, и всеки демянин не би могъл да разбере. Само че няма защо да ми говориш за тези умствени сили, дето положително не могат да са така, защото всички работи, които казваш, че би могъл да направиш на Рафирант, ти не ги направи, макар да беше в опасност.

Гендибал стисна устни. Остави нещата така, помисли си. Щом жената настоява, че не се бои за себе си, остави ги така. Само че не искаше тя да го мисли за слабак и хвалипръцко. Просто не искаше.

— Не направих нищо на Рафирант — каза той, — понеже не исках да му направя. Ние, учените, не трябва никога да правим каквото и да е на демяните. Ние сме гости на вашия свят. Разбираш ли?

— Вие сте наши господари. Това е, дето ние винаги го казваме.

За момент Гендибал се отклони от мислите си.

— Тогава как така този Рафирант ме нападна?

— Не знам — простичко рече тя. — Не мисля, че и той знае. Трябва да е бил умоотклонен — ъ-ъ-ъ, полудял.

Гендибал изсумтя.

— Във всеки случай ние не причиняваме зло на демяните. Ако бях принуден да го спра, като… го нараня, другите учени можеха да си помислят лошо за мен и вероятно щях да загубя мястото си. Но за да не бъда лошо наранен, сигурно щеше да ми се наложи да се отнеса зле с него — макар и малко, колкото е възможно по-малко.

Нови оклюма.

— Значи не е имало нужда аз да се втурна между вас като голяма глупачка.

— Ти постъпи съвсем правилно — рече Гендибал. — Току-що казах, че нямаше да направя добре, ако го бях наранил. Ти го спря и то съвсем успешно. Аз съм благодарен.

Тя пак се усмихна блажено.

— Аха, разбирам защо беше така добър към мен.

— Аз наистина съм ти благодарен — каза леко объркан Гендибал, — но трябва да разбереш, че няма никаква опасност. Мога да се справя с цяла армия от обикновени хора. Всеки учен го умее — особено по-важните, — а нали ти казах, че съм най-добрият от всички. Никой в Галактиката не може да ми устои.

— Щом така казваш, учителю, съм сигурна в това.

— Така казвам. Е, сега боиш ли се за мен?

— Не, учителю, като се изключи… Само нашите учени ли могат да четат умове? Няма ли други учени от Други места, които да ти се противопоставят?

За момент Гендибал бе зашеметен. Жената притежаваше изумителна проницателност.

Необходимо бе да излъже и той каза:

— Няма.

— Но на небето са толкова много звезди. Веднъж се опитах да ги преброя и не можах. Ако световете с хора са тъй многобройни, колкото са звездите, няма ли някои от тях да са с учени? Искам да кажа, освен учените от нашия собствен свят?

— Не.

— Ами ако има?

— Тогава няма да са силни като мен.

— Ами ако те се нахвърлят върху теб, преди да се усетиш?

— Не могат да го направят. Щом наближи някой чужд учен, аз веднага ще разбера. Много преди той да може да ми стори нещо лошо.

— Ще успееш ли да избягаш?

— Няма защо да бягам. Обаче — предвиди нейното възражение, — ако все пак ми се наложи, веднага ще отида в нов кораб — по-добър от всеки друг в Галактиката. Те няма да могат да ме стигнат.

— А няма ли да променят мислите ти и да те накарат да останеш?

— Не.

— Те може да са много. Ти си сам-самичък.

— Веднага щом дойдат, още преди да могат да си представят, че е възможно, аз ще съм разбрал, че са там и ще се махна. Тогава целият наш свят от учени ще се изправи срещу тях и те няма да издържат. И това им е съвсем ясно, така че няма да се осмелят да ми сторят нищо. Всъщност те няма да поискат аз въобще да разбера за тях.

— Понеже си много по-добър ли? — попита Нови със засияло от неуверена гордост лице.

Гендибал не устоя. В демянката имаше такава вродена интелигентност и схватливост, че беше истинско удоволствие да бъде с нея. Онова сладкогласно чудовище, говорителката Делора Деларми, му бе направила невероятна услуга, когато му натресе тази фермерка на главата.

Той каза:

— Не, Нови, не понеже съм по-добър от тях, макар че и то е вярно. А понеже ти си с мен.

— Аз?

— Точно така, Нови. Сети ли се за това?

— Не, учителю — рече тя удивена. — Какво мога да направя аз?

— Твоят ум… — и той веднага вдигна предупреждаващо ръката си. — Не ти чета мислите. Просто виждам очертанията на ума ти, а те са много гладки, необикновено гладки.

Нови постави ръка на челото си.

— Защото съм неука ли, учителю? Защото съм толкоз глупава ли?

— Не, мила — дори не забеляза как се бе обърнал към нея. — Защото ти си честна и в теб няма коварство; защото си откровена и говориш това, което мислиш; защото сърцето ти е горещо и… и други неща. Ако някои чужди учени изпратят нещо, което да докосне нашите умове — твоя и моя, — поради гладкостта на съзнанието ти докосването ще се забележи веднага. Аз ще го усетя, още преди да съм усетил докосването до моя собствен ум, и тогава ще имам време за противодействаща стратегия: тоест — да отбия нападението.

Последва дълга тишина. Гендибал схвана, че в очите на Нови има не просто щастие, а екзалтация и гордост. Тя меко каза:

— И ме взе със себе си заради туй?

Гендибал кимна.

— Това беше важна причина. Да.

Гласът й премина в шепот.

— Как да ти помогна колкото мога повече, учителю?

— Запази спокойствие. Не се бой. И просто бъди, каквато си.

Тя каза:

— Ще остана, каквато съм. И ще стоя между теб и опасността, както направих с Рафирант.

Излезе от стаята, а Гендибал се загледа след нея.

Странно, колко много беше надарена. Как е възможно едно толкова първично съзнание да притежава такава сложност? Гладкостта на ума й криеше огромна интелигентност, схватливост и смелост. Какво повече можеше да иска от когото и да било?

Бе доловил по някакъв начин един бъдещ образ на Сура Нови — тя не бе говорител, не бе от Втората фондация, не бе дори образована, ала бе застанала непоколебимо на негова страна и щеше да играе важна роля в наближаващата драма.

Въпреки това не можеше да види ясно подробностите. Все още му предстоеше да разбере какво точно ги чака.

59

— Един-единствен скок — промърмори Тривайз — и ето ти го.

— Гея ли? — попита Пелорат, надничайки иззад рамото му към екрана.

— Слънцето на Гея — отвърна Тривайз. — Наричай го Гея-С, за да не се объркваме. Галактографите обикновено правят така.

— Тогава къде е самата Гея? Или нея ще наричаме Гея-П — като „планета“?

— За планетата стига и просто Гея. Засега още не можем да я видим. Планетите не са толкова лесни за откриване като звездите, а ние сме все пак на стотина микропарсека от Гея-С. Обърни внимание, че тя изглежда само като звезда, макар и много ярка. Не сме достатъчно близо, за да я видим като диск. И не се взирай право в нея, Янов. Достатъчно е ярка, за да ти увреди ретината. Щом приключа с наблюденията, ще поставя филтър и тогава ще можеш да я съзерцаваш.

— Колко правят стотина микропарсека в единици, които митолог като мен може да проумее, Голан?

— Три милиарда километра или около двадесет пъти повече от разстоянието между Терминус и нашето слъне. Това задоволява ли те?

— Напълно. А не можем ли да идем по-близо?

— Не! — Тривайз изненадано вдигна поглед. — Не точно сега. Защо трябва да бързаме след всичко, дето го чухме за Гея? Едно е да си смел, съвсем друго — да си откачен. Нека първо да погледаме.

— Какво, Голан? Ти каза, че още не можем да я видим.

— С просто око — не. Само че ние разполагаме с телескопи и с един отличен компютър за бързи анализи. Като начало можем спокойно да проучим Гея-С, а ще успеем да направим и някои други наблюдения. Успокой се, Янов — Тривайз се протегна и потупа рамото му с доброжелателен жест.

След известна пауза добави:

— Гея-С е единична звезда или ако има спътник, той е много по-отдалечен, отколкото сме ние в момента, и в най-добрия случай е червено джудже, което пък означава, че няма защо да му обръщаме внимание. Гея-С е звезда от спектрален клас G4, а това значи, че е напълно възможно да има обитаема планета. Ако беше от клас А или М, щеше да се наложи моментално да обърнем и да се махаме.

— Аз наистина съм само митолог — рече Пелорат, — но се питам не бихме ли могли да определим спектралния клас на Гея от Сейшел?

— Можехме и го направихме, Янов, ала не пречи да проверим и по-отблизо. Гея-С има планетна система — дотук нищо изненадващо. Виждат се два газови гиганта и единият от тях е много голям — ако компютърът преценява точно разстоянията. Спокойно би могло да има и трети от другата страна на слънцето, така че да не бъде лесно открит, доколкото по една случайност сме доста близо до планетарната равнина. Не забелязвам нищо особено и във вътрешната част, което също не е изненадващо.

— Това лошо ли е?

— Само по себе си не. Очакваше се. Обитаемите планети би трябвало да са от скали и метали, да са много по-малки от газовите гиганти и, ако искаме да са достатъчно топли, да са по-близо до слънцето си — ето защо са и много по-трудни за откриване. Може би ще се наложи да приближим значително, за да проучим областта, която е на четири микропарсека от Гея-С.

— Аз съм готов.

— Аз пък не съм. Ще направим скока утре.

— Защо утре?

— Нека им дадем един ден да дойдат и да ни хванат, а ние евентуално да се измъкнем, ако ги забележим да идват и това, което видим, не ни хареса.

60

Действаше се бавно и предпазливо. Предишния ден Тривайз методично разработи изчисленията за няколко различни подхода и се опита да избере помежду им. Тъй като не разполагаше със сигурни данни, можеше да се уповава единствено на интуицията си, ала за нещастие тя нищо не му подсказваше. Липсваше оная „увереност“, която понякога изпитваше.

Накрая набра указанията за един скок, който ги измести далеч от планетарната равнина.

— Така ще получим по-добър поглед към района като цяло — обясни той, — защото ще наблюдаваме планетите във всяка точка от орбитите им на максималното видимо разстояние от слънцето. А и те — които и да са — може би няма да бъдат чак толкова бдителни спрямо областите, които са извън равнината. Поне така се надявам.

Сега бяха тъй близо до Гея-С, колкото най-близкият и най-голям газов гигант, от който ги отделяха почти половин милиард километра. За радост на Пелорат Тривайз го показа с пълно увеличение на екрана. Гледката бе впечатляваща даже ако не се вземеха предвид трите рехави и тесни пръстена от дребни отломъци.

— Има си обичайната опашка от спътници — рече Тривайз. — но при това разстояние от Гея-С знаем, че никои от тях не е обитаем. Нито пък е населен от хора, които да живеят, да речем, под стъклен купол или някакви други подобни условия.

— Откъде знаеш?

— Няма радиошум, чиито характеристики да показват, че е от изкуствен произход. Разбира се — добави той, като сам постави ограничения на изказването си, — възможно е някой научен аванпост да си даде труда да екранира собствените си радиосигнали, а и газовият гигант излъчва радиошум, който би могъл да маскира онова, дето го търся. Все пак нашият радиоприемник е чувствителен, а компютърът ни е извънредно добър. Бих казал, че шансът на тези спътници да има хора е изключително малък.

— Това означава ли, че и Гея я няма?

— Не, но означава, че ако Гея я има, тя не си е направила труда да колонизира спътниците. Може би не е способна да го направи или просто не е заинтересована.

— Добре, има ли я Гея?

— Търпение, Янов, търпение.

Тривайз разглеждаше небето с наглед безкрайна методичност. По едно време прекъсна, за да заяви:

— Честно казано, фактът, че досега не са ни нападнали, в известен смисъл е обезсърчаващ. Очевидно, ако притежаваха възможностите, които им се приписват, щяха да реагират на нашето пристигане.

— Предполагам, че не е изключено — начумерено рече Пелорат — всичко да е измислица.

— Наречи го мит, Янов — предложи Тривайз с крива усмивка, — и ще бъде точно по твоята специалност. Все пак в екосферата се движи една планета, което означава, че тя може и да е обитаема. Бих искал да я понаблюдавам поне един ден.

— Защо?

— Ами дори само за да се убедя, че е обитаема.

— Ти току-що каза, че тя е в екосферата, Голан.

— Да, в този момент е в нея. Само че орбитата й може да е много ексцентрична и да я отведе на един микропарсек от звездата или пък на петнадесет микропарсека в обратна посока, или пък и двете заедно. Ще трябва да сравним разстоянието от планетата до Гея-С с орбиталната й скорост, а и ще ни е само от полза да разберем в каква посока се движи тя.

61

На следващия ден.

— Орбитата е почти кръгова — рече най-сетне Тривайз, — значи можем с далеч по-голяма сигурност да предположим, че планетата е обитаема. Все пак още никой не се е появил да ни посрещне. Ще трябва да се опитаме да погледнем по-отблизо.

— Защо подготовката за един скок отнема толкова много време? Ти правиш съвсем малки скокове.

— Слушай, всезнайко. Малките скокове се контролират по-трудно от големите. Кое е по-лесно да вдигнеш — камък или песъчинка? Освен това Гея-С е наблизо и пространството е силно изкривено. Това усложнява изчисленията дори и за компютър като нашия. Един митолог би трябвало да го разбере.

Пелорат изсумтя.

— Сега можеш да видиш планетата с невъоръжено око — рече Тривайз. — Ей там. Забелязваш ли я? Времето й за завъртане е около двадесет и два галактически часа, а наклонът на оста — двадесет градуса. Направо класически пример за обитаема планета, а и на нея действително има живот.

— Откъде знаеш?

— В атмосферата съществува значително количество свободен кислород. Без добре развита растителност това не е възможно.

— Дали обаче има разумен живот?

— Ще разберем от анализа на радиовълновото излъчване. Предполагам, че е възможно да съществува разумен живот, който да е изоставил техниката, но това изглежда доста невероятно.

— Известни са и такива случаи — отвърна замислено Пелорат.

— Приемам думите ти на доверие. Това си е в твоята област. Само че не е много вероятно на една планета, дето е изплашила Мулето, да няма нищо друго освен пасторални обитатели.

— Има ли спътник? — попита Пелорат.

— Да — нехайно отвърна Тривайз.

— Колко е голям? — гласът на професора някак си изведнъж стана задавен.

— Не мога да кажа със сигурност. Около стотина километра в диаметър, предполагам.

— Ех! — с копнеж произнесе ученият. — Бих искал да съществуват някои по-подходящи възклицания, скъпи ми друже, понеже имаше един съвсем мъничък шанс…

— И… ако притежаваше гигантски спътник, да излезе, че е самата Земя?

— Да, но очевидно не е тя.

— Е, ако Компор е прав, Земята и без друго не би могла да е в тоя район на Галактиката. Би трябвало да е някъде към Сириус. Янов, наистина съжалявам.

— Добре, добре.

— Слушай, ще поизчакаме и ще рискуваме с още един малък скок. Ако не открием следи от разумен живот, ще е безопасно да кацнем… само дето тогава няма да има причини да кацаме, нали така?

62

След скока Тривайз каза с потрепващ глас:

— Е, това е, Янов. Наистина е Гея. Най-малкото, притежава техническа цивилизация.

— Можеш да разбереш това само от радиовълните?

— Има нещо по-сигурно. Една космическа станция обикаля около планетата. Виждаш ли там?

На монитора наистина се забелязваше някакъв предмет. За непривикналото око на Пелорат той не изглеждаше особено важен, но Тривайз рече:

— Изкуствен, метален източник на радиовълни.

— Какво ще правим сега?

— За известно време нищо. На този етап на развитие на техниката им няма как да не ни открият. Ако след малко не предприемат някаква стъпка, ще изпратя към тях едно радиосъобщение. Ако продължат да си траят, ще приближим предпазливо.

— А ако наистина направят нещо?

— Ще зависи от „нещото“. Не ни ли хареса, ще се възползваме от факта, че е твърде малко вероятно да притежават средство, което да може да се сравни с лекотата, с която този кораб прави скок.

— Имаш предвид да се махнем.

— Като хиперпространствена ракета.

— Но тогава няма да узнаем повече, отколкото преди да дойдем.

— Нищо подобно. В най-лошия случай ще знаем, че Гея съществува, че разполага с техника, която действа, и че е направила нещо, за да ни спре.

— Ама, Голан, нека не се плашим прекалено лесно.

— Хайде, Янов, разбирам, че няма друго в Галактиката, дето да би искал повече от туй на всяка цена да научиш истината за Земята, но аз не споделям твоята мономания. Ние сме в невъоръжен кораб, а тия хора долу са били изолирани от векове. Да предположим, че никога не са чували за Фондацията или не знаят достатъчно, за да й имат уважението. Или, да предположим, че това е Втората фондация и щом веднъж ни пипнат — ако с нещо сме ги раздразнили, — може би никога вече няма да сме същите. Искаш ли да ти изтрият напълно ума и да се окаже, че вече не си митолог и въобще не си спомняш за никакви там легенди?

Пелорат помрачня.

— Щом поставяш въпроса по този начин… Само че какво ще правим, когато се махнем?

— Много просто. Ще се върнем на Терминус с новините. Или поне толкова близо до Терминус, колкото ни позволи старицата. После пак можем да тръгнем към Гея — по-бързо и без всичкото това уморително пълзене, и то с въоръжен кораб или дори с цяла флотилия. Тогава нещата сигурно ще се окажат съвсем различни.

63

Зачакаха. Вече им бе станало навик. Бяха прахосали повече време в чакане до подстъпите към Гея, отколкото за целия полет от Терминус до Сейшел.

Тривайз включи компютъра на автоматична аларма и се оказа достатъчно безгрижен, за да подремне в тапицираното си кресло.

Когато алармата зазвънтя, той се сепна. Пелорат влезе не по-малко стреснат. Бяха му прекъснали бръсненето.

— Да не сме получили съобщение? — попита той.

— Не — енергично отвърна Тривайз. — Движим се.

— Движим ли се? Накъде?

— Към космическата станция.

— Защо?

— Не знам. Двигателите са включени и компютърът не реагира, но се движим. Янов, хванаха ни. Били сме твърде близо до Гея.

XVI. СРЕЩАТА

64

Когато най-накрая Стор Гендибал откри кораба на Компор на своя монитор, стори му се, че идва краят на едно невероятно дълго пътуване. Макар, разбира се, това да не бе краят, а само началото. Пътешествието от Трантор до Сейшел беше просто пролог.

Нови гледаше към екрана със страхопочитание.

— Учителю, това друг кораб от космоса ли е?

— Космически кораб, Нови. Да. Същият този кораб, до който се опитвахме да стигнем. Той е по-голям от нашия, а и по-хубав. Може да се движи из космоса тъй бързо, че ако побегне, сигурно няма да успеем да го настигнем или дори да го последваме.

— По-бърже от кораба на господарите? — Сура Нови изглеждаше ужасена от тая мисъл.

Гендибал сви рамене.

— Аз може и да съм, както ти казваш, господар, но не и на всички неща. Ние, учените, нямаме кораби като този, както нямаме и много от материалните устройства, които собствениците им притежават.

— Но как е възможно господарите да нямат тия неща, учителю?

— Понеже ние сме господари на онова, което е важно. Материалните придобивки не са нищо друго, освен дреболии.

Веждите на Нови се извиха в размисъл.

— Струва ми се, че да пътуваш тъй бърже, та един господар да не може да те последва, не е дреболия. Кои са тия хора, дето са чудоимащи… сиреч имат такива чудни неща?

На Гендибал му стана забавно.

— Те се наричат Фондацията. Чувала ли си за нея?

(Улови се, че се пита какво точно демяните знаят за Галактиката и защо на говорителите никога не им е хрумвало да се замислят над този въпрос… Или просто на него не му бе хрумвало; може би само той си бе въобразил, че демяните умеят единствено да човъркат пръстта.)

Нови поклати глава.

— Въобще не съм чувала за нея, учителю. Когато даскалът в школото ме учеше на буквознание — имам предвид как да чета — той ми казваше, че съществуват много други светове и дори споменаваше имената на някои от тях. Говореше, че правилното име на нашия демски свят е Трантор и че някога той е управлявал всички останали. Говореше още, че Трантор бил покрит с блестяща стомана и имал един Император, който бил всегосподар.

Очите й се втренчиха в Гендибал със срамежлива дяволитост.

— Аз обаче не повярвах на повечето неща. Слушала съм много истории, които въртодумците ни разправяха в залосборите по времето на дългите нощи. Когато бях малко момиченце, вярвах на всички, но щом пораснах, открих, че не са истина. Сега вярвам на съвсем малко; май дори на нито една. То и даскалите разправят невероятности.

— Въпреки това, Нови, точно този разказ на даскала е верен, но е било преди много време. Трантор наистина е бил покрит с метал и наистина е имал Император, който е владеел цялата Галактика. Сега обаче хората, дето някой ден ще управляват всички светове, са именно ония от Фондацията. Те непрекъснато стават все по-силни.

— И ще управляват всички, учителю?

— Не съвсем скоро. След петстотин години.

— И ще господаруват дори над господарите?

— Не, не. Те ще управляват световете. А ние ще управляваме тях — заради собствената им безопасност и заради безопасността на всичките планети.

Нови пак се намръщи и каза:

— Учителю, наистина ли хората от Фондацията имат много от тия забележителни кораби?

— Мисля, че да, Нови.

— И други неща, дето са тъй… изумителни?

— Те притежават всевъзможни мощни оръжия.

— Тогава, учителю, не могат ли да превземат световете още сега?

— Не, не могат. Не му е дошло времето.

— Че защо да не могат? Господарите ли ще ги спрат?

— Няма да се наложи, Нови. Даже и нищо да не направим, те няма да са в състояние да превземат всички светове.

— Но какво тогава ще ги спре?

— Виждаш ли — започна Гендибал, — има един план, измислен от много мъдър човек…

Млъкна, усмихна се леко и поклати глава.

— Трудно е да ти го обясня, Нови. Може би някой друг път. Всъщност когато видиш какво ще се случи, преди отново да съзрем Трантор, сигурно ще разбереш и без моите обяснения.

— Какво ще се случи, учителю?

— Не съм съвсем наясно, Нови. Но всичко ще е за добро.

Той се обърна и се приготви да влезе в контакт с Компор. Докато се подготвяше, не можа да удържи напълно една заседнала дълбоко мисъл, която му нашепваше: „Или поне така се надяваш.“

Ядоса се сам на себе си, защото знаеше кой е източникът на тази глупава и разхлабваща го мисловна интервенция. Представата за огромната мощ на Фондацията, въплътена в кораба на Компор, както и собственото му раздразнение поради явната възхита на Нови.

Глупаво! Как можеше да се отпусне толкова, та да сравнява притежаването на обикновена материална сила с умението да се направляват събитията? Именно това поколенията говорители определяха като: „самозаблуда, че ръката е стиснала гърлото“.

Изглежда, все още не беше придобил имунитет към съблазните на грубата мощ.

65

Мун Ли Компор въобще не бе сигурен как трябва да се държи. През по-голямата част от своя живот той беше имал пред очите си образа на всемогъщите говорители, живеещи досами границите на неговия жизнен опит — говорителите, с които от време на време влизаше във връзка и които държаха в мистериозната си власт цялото човечество.

От всички тях в последните години се бе обръщал за наставления именно към Стор Гендибал. Гендибал не бе дори глас, с който много пъти е общувал, а просто присъствие в ума му — хиперразговор без хиперреле.

В това отношение членовете на Втората фондация бяха задминали далеч Фондацията. Без материални приспособления, единствено чрез обучената мощ на ума те успяваха да проникват през парсеците по начин, който не позволяваше да бъдат подслушани и на който не можеше да се попречи. Това бе една невидима и неоткриваема мрежа, здраво опасваща всички светове чрез посредничеството на относително малък брой посветени индивиди.

Неведнъж Компор бе изпитвал особено приповдигнато усещане при мисълта за своята роля. Колко малка е групата, един от членовете на която бе и той; а какво огромно влияние имаше. И колко тайно бе всичко. Дори жена му не знаеше нищо за скрития му живот.

И не друг, а говорителите дърпаха нишките; и точно този Гендибал, който би могъл да стане (мислеше си Компор) следващият Първи говорител — нещо повече от император на нещо повече от империя…

Сега той се намираше тук, в един транториански кораб, и Компор се бореше с разочарованието си, че не бяха се срещнали на самия Трантор.

Впрочем възможно ли бе това да е кораб от Трантор? Всеки един от ранните търговци, пренасяли стоките на Фондацията през враждебно настроената Галактика, сигурно бе притежавал по-добър. Нищо чудно, че на говорителя му е било потребно толкова време, за да измине разстоянието от Трантор до Сейшел.

Не беше оборудван дори с унидоков механизъм, който свързваше два кораба в едно, ако е необходимо да се прехвърля персонал. Даже достойната за презрение сейшелска флота бе оборудвана с такива механизми. Вместо да се възползва от тях, говорителят трябваше да изравнява скоростите, да прехвърля приставъчно въже от единия кораб до другия и после да се придърпва по него — също както в дните на Империята.

„Ама че работа“ — мрачно мислеше Компор, без да може да потисне чувствата си. Звездолетът не бе нищо повече от един старомоден имперски съд, и то твърде малък.

По приставъчното въже се движеха две фигури — едната от тях толкова тромаво, та ставаше ясно, че никога по-рано не е излизала в космоса.

Накрая те се озоваха на борда и съблякоха своите скафандри. Говорителят Стор Гендибал беше среден на ръст и външността му не впечатляваше особено; не беше едър и силен, нито пък излъчваше аура на ученост. Тъмните, дълбоко разположени очи бяха единственият признак за мъдростта му. Ала сега говорителят се оглеждаше наоколо и веднага ставаше ясно, че изпитва благоговение.

Другият посетител бе жена, висока колкото Гендибал и простовата на вид. Тя се озърташе със зинала от изумление уста.

66

За Гендибал придвижването по въжето не бе съвсем неприятно усещане. Знаеше, че не е „космически вълк“ — както и никой друг от колегите му, — но пък и не беше напълно земен червей, понеже на членовете на Втората фондация не се позволяваше да станат такива. В края на краищата потенциалната необходимост от космически полети бе винаги надвиснала над тях, макар всеки да разбираше, че подобна нужда може да възникне твърде рядко. (Прийм Палвър, чиито многобройни космически пътешествия бяха легендарни, веднъж унило бе споменал, че успехът на един говорител е толкова по-голям, колкото по-малко пъти му се е налагало да пътува в космоса, за да осигури действието на Плана.)

Досега Гендибал бе използвал три пъти приставъчното въже. Този му бе четвъртият и даже и да изпитваше известно напрежение, то щеше да изчезне пред загрижеността за Сура Нови. Не му бе нужна никаква менталика, за да види, че разходката в нищото я бе разстроила дълбоко.

— Аз бъдеш уплашена, учителю — каза тя, когато й обясни какво ще трябва да се направи. — Нищото бъдеш това, в което ще сторя крачкостъпка — ако не друго, внезапното й връщане към грубия демски диалект показваше до каква степен е объркана.

Гендибал внимателно обясни:

— Не мога да те оставя на борда на този кораб, Нови, понеже аз ще отида в другия, а ти трябва да си с мен. Бъди спокойна, твоят космически скафандър ще те предпази от всякаква беда, а и просто няма къде да паднеш. Даже и да изпуснеш въжето, ще останеш някъде наблизо, а аз ще съм на една ръка разстояние, така че ще мога да те достигна. Хайде, Нови, покажи ми, че си достатъчно смела — така, както си и достатъчно умна — да бъдеш учен.

Тя не възрази повече и Гендибал, макар да не желаеше да предприеме нещо, което да смути гладкостта на нейното съзнание, все пак изпрати едно успокояващо докосване към повърхността на ума й.

— Ти пак можеш да ми говориш — рече той, след като и двамата бяха навлекли скафандрите. — Аз ще те чуя, ако мислиш усилено. Мисли думите силно и ясно, една по една. Сега ме чуваш, нали?

— Да, учителю — отвърна тя.

През прозрачната лицева плоча той видя, че устните й се движат и каза:

— Мисли, без да си движиш устните, Нови. В тоя модел скафандри няма радиовръзка. Всичко се прави с ума.

Сега устните й не помръднаха, а изражението й стана по-тревожно: „Чуваш ли ме, учителю?“

„Идеално“ — помисли Гендибал; неговите устни също не се движеха. — „Ти чуваш ли ме?“

„Чувам те, учителю.“

„Тогава ела с мен и прави каквото правя аз.“

Тръгнаха. На теория Гендибал беше отлично подготвен, а практически се справяше умерено добре. Важно бе човек да си държи краката изпънати плътно един до друг, като ги движи само от хълбоците. Така центърът на тежестта оставаше непроменен, а ръцете равномерно се местеха напред една след друга. Беше го обяснил на Сура Нови и, без да се обръща, следеше положението на тялото й по състоянието на двигателната област в нейния мозък.

Като за начинаеща тя се справяше много добре, почти толкова добре, колкото и той самият. Бе потиснала собственото си напрежение и последвала напътствията. Гендибал отново установи, че е много доволен от нея.

Все пак Нови очевидно се зарадва, когато пак се озова на борда, а и Гендибал също. Щом свали скафандъра си, той се огледа и едва не се вцепени от лукса и стила на обзавеждане. Не разпозна почти нищо от оборудването и сърцето му се сви при мисълта, че има твърде малко време, за да разбере как да се справя с всичко. Можеше да му се наложи направо да прехвърли опита от човека, намиращ се вече на борда — нещо, което никога не бе толкова качествено, колкото истинското обучение.

Сетне се концентрира върху Компор. Той бе висок и слаб, няколко години по-възрастен от него самия, доста хубав, макар и по малко слабашки начин, със ситно къдрава коса в странен масленожълт цвят.

За Гендибал веднага стана ясно, че този човек е разочарован и дори презира говорителя, с когото се срещаше за пръв път. Нещо повече, той съвършено не успяваше да прикрие този факт.

По принцип Гендибал не обръщаше внимание на подобни неща. Компор не беше транторианец — не беше и в пълния смисъл на думата човек от Втората фондация — и очевидно имаше своите илюзии. Дори и най-повърхностното пробягване по ума му го показваше. Сред тях бе и илюзията, че истинската власт по необходимост се свързва с властна външност. Разбира се, той можеше да запази заблудите си, доколкото те не пречеха на онова, от което Гендибал имаше нужда, но в настоящия момент точно тази наистина пречеше.

Това, което Гендибал стори, бе менталният еквивалент на щракването с пръсти. Компор леко залитна от усещането за остра, но бързо отминаваща болка. Концентрираното въздействие напука обвивката на неговата мисъл и остави чувство за непреднамерена, но страховита сила, която може да бъде използвана, ако говорителят поиска.

Остана и огромен респект към Гендибал. Самият той благо каза:

— Просто привличам вниманието ти, приятелю Компор. Моля те, кажи ми къде се намират сега твоят колега Голан Тривайз и неговият другар Янов Пелорат.

Компор отвърна колебливо:

— Мога ли да говоря пред тази жена, говорителю?

— Жената, Компор, е като мое продължение. Поради това няма причина да не можеш да говориш открито.

— Както кажеш, говорителю. Тривайз и Пелорат приближават една планета, известна като Гея.

— Така ми съобщи и онзи ден при последната ни връзка. Те положително вече са се приземили на Гея и вероятно отново са потеглили. На планетата Сейшел не се задържаха дълго.

— Докато аз ги следвах, все още не се бяха приземили, говорителю. Приближаваха планетата много предпазливо, като правеха големи паузи между микроскоковете. За мен е очевидно, че не разполагат с никаква информация за света, към който приближават, и затова се колебаят.

— А ти имаш ли информация, Компор?

— Никаква, говорителю — отвърна другият. — Поне според корабния ми компютър.

— Този ли? — погледът на Гендибал спря на контролния панел и той попита с внезапна надежда: — Може ли да помогне при управлението на кораба?

— Може изцяло да го управлява сам, говорителю. Човек трябва просто да мисли за това.

Гендибал изведнъж се почувства притеснен.

— Толкова далеч ли е стигнала Фондацията?

— Да, но още има какво да се желае. Компютърът работи тромаво. Трябва да повтарям мислите си няколко пъти и дори тогава получавам едва минимума от информация.

— Аз може би ще се справя по-добре — каза Гендибал.

— Сигурен съм, говорителю — с уважение заяви Компор.

— Да оставим това. Защо в компютъра няма информация за Гея?

— Не зная, говорителю. Той претендира, че има — доколкото за един компютър може да се каже, че претендира — данни за всички населени с хора планети в Галактиката.

— Няма как да има повече информация, отколкото е била вкарана в него; и ако онези, които са я вкарвали, са мислели, че имат данни за всички планети, а всъщност не са имали, тогава и компютърът би трябвало да работи със същото погрешно предположение. Прав ли съм?

— Сигурно, говорителю.

— Ти проучи ли това на Сейшел?

— Говорителю — рече с известна неловкост Компор, на Сейшел има хора, които приказват за Гея, но твърденията им са без стойност. Чисто суеверие. Разправят легенди, че Гея е могъщ свят, който е отблъснал дори Мулето.

— Наистина ли? — Гендибал с усилие потисна възбудата си. — Толкоз сигурен ли беше, че това е суеверие, та не разпита за никакви подробности?

— Не, говорителю. Разпитвах много, но това, дето току-що ти казах, е всичко, което успях да изкопча. Могат да говорят дълго на тази тема, но колкото и да говорят, нещата се свеждат до това, дето ти казах току-що.

— Очевидно — рече Гендибал — и Тривайз е чул същото и е тръгнал към Гея по такава причина. Може би за да прослуша тази голяма мощ. И го прави предпазливо, понеже също се бои.

— Напълно е възможно, говорителю.

— И въпреки това ти не го последва?

— Следвах го достатъчно дълго, за да се уверя, че наистина се е запътил към Гея. После се върнах тук, в околностите на Геянската система.

— Защо?

— По три причини, говорителю. Първо, вече наближаваше времето да пристигнеш, а аз исках да те пресрещна поне на част от пътя и да те взема на борда в най-ранния момент, както ти самият нареди. Тъй като моят кораб има хиперреле, не мога да бъда твърде далеч от Тривайз и Пелорат, без да възбудя подозрения на Терминус, но прецених, че трябва да рискувам и да се придвижа дотук. Второ, когато стана ясно, че Тривайз приближава планетата Гея толкова бавно, реших, че ще имам достатъчно време да тръгна към теб и да ускоря нашата среща, без да се окажа изпреварен от събитията, защото ти ще си по-компетентен от мен да го последваш до самата планета и да се справиш с всяка неочаквана опасност, която може да възникне.

— Съвсем вярно. А третата причина?

— След нашата последна връзка, говорителю, се случи нещо, което не очаквах и продължавам да не разбирам. Почувствах, че и по тая причина е по-добре да ускоря срещата ни.

— Какво е събитието, което не си очаквал и не разбираш?

— Кораби от флотата на Фондацията приближават границите на Сейшел. Компютърът ми е извадил тази информация от сейшелските новинарски предавания. Във флотилията има поне пет модерни кораба с достатъчна мощ да превземат планетата.

Гендибал не отговори веднага, тъй като не биваше да покаже, че не е очаквал подобен ход. След известна пауза малко небрежно каза:

— Предполагаш ли, че това има нещо общо с придвижването на Тривайз към Гея?

— Последва го незабавно, а ако В следва Л, значи има поне известна вероятност Л да е причинило В — рече Компор.

— Добре, добре. Изглежда, че всички ще се срещнем на Гея — Тривайз, аз, Първата фондация. Хайде, Компор, дотук ти си действал правилно, а сега ето какво ще направим. Първо, ще ми покажеш как работи този компютър и как чрез него може да бъде управляван корабът. Сигурен съм, че няма да ни отнеме много време. После ще влезеш в моя кораб, тъй като пък дотогава аз ще съм предал в ума ти информация как да го управляваш. Едва ли ще имаш някакви проблеми, въпреки че — както несъмнено си предположил по външния му вид — той ще ти се види много примитивен. Щом поемеш управлението, ще стоиш тук и ще ме чакаш.

— Колко време, говорителю?

— Докато не дойда за теб. Не очаквам да се забавя тъй дълго, че да се появи опасност да останеш без продукти, но ако все пак се случи, ще идеш на някоя населена планета от Сейшелския съюз и ще ме дочакаш там. Аз ще те намеря, където и да си.

— Както кажеш, говорителю.

— И не се паникьосвай. Мога да се справя с тази мистериозна Гея и, ако бъде нужно, с петте кораба на Фондацията.

67

Литорал Тубинг беше посланик на Фондацията в Сейшел от седем години. Мястото много му харесваше.

Висок и доста пълен, той носеше гъсти кафяви мустаци по времето, когато и на Фондацията, и на Сейшел доминираше модата на гладко обръснатите. Имаше дълбоко врязани бръчки, макар да бе само на петдесет и четири, и си падаше по показното безразличие. Отношението му към работата не можеше да се схване лесно.

Въпреки това мястото действително му харесваше. То го държеше настрани от шумотевицата в политиката на Терминус, което именно му се нравеше най-много, и му даваше възможност да води живот на сейшелски сибарит, поддържайки стила, към който се бяха пристрастили жена му и дъщеря му. Не искаше нищо около него да се променя.

От друга страна, той не харесваше Лионо Кодел, може би понеже Кодел също носеше мустаци, макар и по-малки, по-къси и сиво-бели. Навремето те бяха единствените двама души от по-изтъкнатото общество, които имаха мустаци, и помежду им съществуваше нещо като състезание на тази тема. Сега, мислеше си Тубинг, вече нямаше никакво състезание; Лионо бе достоен единствено за презрение.

Кодел стана директор на Сигурността още когато Тубинг беше на Терминус и докато не бе купен с посланичеството, мечтаеше да се противопостави на Харла Бранно в изборите за кмет. Разбира се, Бранно бе направила всичко заради самата себе си, ала в крайна сметка той бе издигнат благодарение на нейната благосклонност.

Някак си обаче това сякаш не важеше и за Кодел. Може би причината се криеше в решителната му приветливост — в начина, по който той бе винаги така дружелюбно настроен, дори и след като вече е решил как точно да ти пререже гърлото.

Ей го сега там в хиперпространствения си образ, приветлив както винаги, бликащ от добродушие. Истинското му тяло бе, разбира се, на Терминус, което спестяваше на Тубинг необходимостта да му предложи какъвто и да е физически жест на гостоприемство.

— Кодел — рече той, — искам да оттеглите тези кораби.

Кодел слънчево се усмихна.

— И аз също, само че старата дама вече го е решила.

— Известно е, че от време на време ти си я убеждавал да не прави разни неща.

— Случвало се е, но само когато тя желае да бъде разубедена. Този път обаче не желае. Тубинг, върши си работата. Дръж Сейшел спокоен.

— Не мисля за Сейшел, Кодел. Мисля за Фондацията.

— Като всички нас.

— Кодел, не почвай словесен двубой с мен. Искам да ме изслушаш.

— С удоволствие, но сега на Терминус е твърде бурно и не мога да те слушам дълго.

— Ще бъда толкова кратък, колкото е възможно, когато обсъждаме възможността Фондацията да бъде унищожена. Ако тази хиперпространствена линия не се подслушва, ще говоря открито.

— Не се подслушва.

— Тогава продължавам. Преди няколко дни получих съобщение от някой си Голан Тривайз. Спомням си един Тривайз от моя собствен престой в политиката. Беше комисар по транспорта.

— Чичото на младия човек — каза Кодел.

— А, значи познаваш този, който ми е пратил съобщението. Според информацията, понасъбрана лично от мен, той е бил съветник, който след успешното решаване на последната Селдънова криза е арестуван и пратен в изгнание.

— Точно така.

— Не вярвам.

— Какво не вярваш?

— Че е пратен в изгнание.

— Защо?

— Кога се е случвало някой гражданин на Фондациятада бъде пратен в изгнание? — натърти Тубинг. — Той или е арестуван, или не е арестуван. Ако е арестуван, или е съден, или не е съден. Ако е съден, или е осъден, или не е осъден. Ако е осъден, той е глобен, понижен, разжалван, вкаран в затвора или екзекутиран. Никой не е пращан в изгнание.

— Винаги някой трябва да бъде пръв.

— Глупости. С такъв модерен военен съд? Кой е тоя глупак, дето няма да забележи, че Тривайз изпълнява специална мисия за твоята старица? Кого си въобразява тя, че ще излъже?

— И каква може да е мисията?

— Да предположим, че трябва да открие планетата Гея.

Част от приветливостта напусна лицето на Кодел. В очите му се появи непривична твърдост. Той каза:

— Зная, че не усещате неудържим импулс да повярвате на моите твърдения, господин посланик, но аз отправям специален апел да го сторите поне в този случай. Нито кметът, нито аз бяхме чували за Гея по времето, когато въпросният Тривайз беше пратен в изгнание. За пръв път чухме за нея едва завчера. Ако повярвате на това, разговорът ни може да продължи.

— Ще потисна моята склонност към скептицизъм достатъчно силно, за да го приема, директоре, макар и да ми е трудно да го направя.

— Казаното е съвсем вярно, господин посланик, и ако аз изведнъж прибавих формална нота към моите изявления, то беше поради факта, че когато всичко свърши, вие ще откриете, че трябва да отговаряте на разни въпроси и събитието изобщо няма да ви се стори весело. Говорите така, като че ли Гея е познат вам свят. Откъде знаете нещо, което ние не знаем? Не е ли ваш дълг да се стараете ние да узнаваме всичко, което узнаете самият вие за политическата единица, към която сте назначен?

Тубинг меко възрази:

— Гея не е част от Сейшелския съюз. Всъщност тя вероятно въобще не съществува. Трябва ли да препредавам на Терминус всички бабини деветини, които суеверните ниски слоеве на Сейшел разправят за нея? Някои от тях твърдят, че се намира в хиперпространството. Според други тя е свят, който по свръхестествен начин защищава Сейшел. Според трети пък е изпратила Мулето да плячкосва Галактиката. Ако възнамерявате да кажете на членовете на сейшелското правителство, че Тривайз е бил пратен да намери Гея и че петте модерни кораба от флотата на Фондацията са тук, за да му окажат помощ при издирването, те никога няма да ви повярват. Хората може да приемат приказките за Гея, но не и правителството — и то няма да бъде убедено, че Фондацията вярва на същите тези приказки. По-скоро ще сметне, че вие възнамерявате да вкарате насила Сейшел във фондационната Федерация.

— И какво ще стане, ако наистина го планираме?

— Ще бъде фатално. Кажете, Кодел, кога през петвековната история на Фондацията е имало завоевателна война? Водили сме войни, за да предотвратим собственото си завоюване — и веднъж сме се провалили, — но нито една война не е завършила с увеличаване на територията ни. Придобивките на Федерацията са били все чрез мирни съглашения. Към нас са се присъединявали онези, които са виждали полза от присъединяването си.

— Не е ли възможно Сейшел да види някакви изгоди в присъединяването си?

— Никога няма да го направи, докато нашите кораби остават на границите му. Оттеглете ги.

— Не можем.

— Кодел, Сейшел е великолепна реклама за доброжелателността на фондационната Федерация. Той е почти напълно обграден от наша територия, намира се в изключително уязвима позиция и въпреки това досега е бил в безопасност, вървял е по собствения си път, даже е можел свободно да провежда антифондационна външна политика. Как по-убедително да покажем на Галактиката, че никого не насилваме и при всеки отиваме с приятелство? Ако превземем Сейшел, ще имаме това, което в действителност вече ни принадлежи. В края на краищата, ние упражняваме икономическа власт над него — макар и тихомълком. Ако обаче го щурмуваме с военна сила, оповестяваме на цялата Галактика, че сме експанзионисти.

— А ако ви кажа, че всъщност се интересуваме само от Гея?

— Тогава ще ви повярвам не повече, отколкото Сейшелският съюз. Този човек, Тривайз, ми изпрати съобщение, че е на път към Гея и ме помоли да го препредам на Терминус. Въпреки че не ми се стори разумно, аз го направих, понеже бях длъжен, и преди още хиперпространствената линия да изстине, флотата на фондацията вече беше потеглила. Как ще стигнете до Гея, без да проникнете в сейшелското пространство?

— Скъпи ми Тубинг, сигурно сам не се чуваш какво говориш. Не ми ли обясняваше само преди няколко минути, че тази Гея, ако изобщо съществува, не е част от Сейшелския съюз? Предполагам, знаеш, че хиперпространството е свободно за всички и не е част от ничия територия. Как тогава Сейшел може да се оплаче, ако ние влезем от територията на Фондацията — където в момента стоят нашите кораби — през хиперпространството направо в геянска територия?

— Сейшел няма да интерпретира нещата така, Кодел. Гея, ако изобщо съществува, е изцяло заобиколена от Сейшелския съюз, макар политически да не представлява дял от него, а има прецеденти, които правят подобни анклави действителна част от заобикалящата ги територия, когато става въпрос за неприятелски бойни кораби.

— Нашите бойни кораби не са неприятелски. Ние сме в мир със Сейшел.

— Казвам ти, че Сейшел може да обяви война. Едва ли се надява да я спечели чрез военно превъзходство, но факт е, че тя ще предизвика антифондационна вълна из цялата Галактика. Новата експанзионистична дейност ще насърчи създаването на съюзи срещу нас. Някои от световете във федерацията ще започнат да преосмислят политиката си. Спокойно можем да загубим войната поради вътрешни безредици и тогава със сигурност ще обърнем в обратна посока процеса на растеж, който така добре е служил на Фондацията цели петстотин години.

— Хайде, хайде, Тубинг — равнодушно каза Кодел, — говориш, като че ли тези петстотин години са нищо, като че ли ние сме все още Фондацията от времето на Салвор Хардин и се борим с миниатюрното кралство на Анакреон. Сега сме далеч по-силни, отколкото е била Галактическата империя дори в най-големия си разцвет. Един ескадрон наши кораби би могъл да победи цялата галактическа флота, да окупира който и да е сектор и даже да не се разбере, че е бил в бой.

— Ние не се бием с Галактическата империя. Бием се с планети и сектори от настоящето време.

— Които не са напреднали колкото нас. Бихме могли да превземем цялата Галактиката и сега.

— Според Плана на Селдън няма да можем да го направим още петстотин години.

— Планът на Селдън подценява скоростта на техническия напредък. Можем да го направим сега! Разбери, аз не твърдя, че ние ще gо направим или дори че трябва да го направим сега. Просто казвам, че можем да го направим.

— Кодел, ти цял живот си живял на Терминус. Не познаваш Галактиката. Нашата флота и бойна техника могат да победят въоръжените сили на другите светове, но ние все още не сме в състояние да управляваме една изцяло враждебна, водена от омразата Галактика — а тя ще представлява точно това, ако я превземем със сила. Оттеглете корабите!

— Няма да бъде направено, Тубинг. Я помисли, а ако Гея не е мит?

Той млъкна и се втренчи в лицето на другия, сякаш се опитваше да разчете мислите му.

— Един свят в хиперпространството да не е мит?

— Един свят в хиперпространството е суеверие, но дори суеверията могат да бъдат изградени около зрънца от истина. Този човек — Тривайз, който беше пратен в изгнание — говори за нея, сякаш е реален свят в реалното пространство. Ами ако е прав?

— Глупости. Не вярвам.

— Опитай се да го направиш само за момент. Реален свят, който е предложил на Сейшел безопасност срещу Мулето и срещу Фондацията.

— Ти сам се опровергаваш. Как Гея пази сейшелците в безопасност? Ние не пращаме ли кораби срещу тях?

— Не срещу тях, а срещу Гея, която е толкова мистериозно неизвестна и така внимава да не бъде забелязана, че макар да се намира в реалното пространство, някак успява да убеди съседа си, че е в хиперпространството, — и която даже се изхитря да остане извън най-добрите и най-пълните галактически карти.

— В такъв случай тя трябва да е съвършено необикновен свят, тъй като явно е способна да манипулира умовете.

— А не каза ли ти само преди миг как една сейшелска приказка твърди, че Гея е изпратила Мулето да плячкосва Галактиката? Нима Мулето не е можел да манипулира умовете?

— Значи Гея е свят на Мулета?

— Сигурен ли си, че това е невъзможно?

— Тогава защо да не е и светът на възродената Втора фондация?

— Наистина, защо не? Не би ли трябвало да бъде изследвана?

Тубинг стана по-сериозен. При последните реплики се бе усмихвал презрително, ала сега наведе глава и започна да гледа изпод вежди.

— Ако говориш сериозно, подобно изследване не е ли опасно?

— Опасно ли?

— Отговаряш на въпросите ми с въпроси, понеже нямаш разумни отговори. Каква полза от корабите ни срещу Мулета или срещу Втората фондация? Не е ли правдоподобно, ако те наистина съществуват, да ни примамват към собственото ни унищожение? Заявяваш, че Фондацията може да установи своята Империя още сега, макар Планът на Селдън да е стигнал само до половината, а аз те предупредих, че ще се втурнем прекалено далеч и че сложността на Плана ще ни забави още повече. Сигурно, ако Гея съществува и е такава, каквато ти твърдиш, цялата тази работа е измислена именно за да предизвика забавянето. Стори доброволно онова, което може би скоро ще бъдеш принуден да сториш. Направи мирно и без кръвопролитие крачката, която може би ще бъдеш принуден да направиш след някоя ужасна катастрофа. Оттегли корабите.

— Не, няма да стане. Всъщност, Тубинг, самата Харла Бранно планира да се присъедини към флотата и някои разузнавателни кораби вече са прелетели тихомълком през хиперпространството на това, което се смята за Геянска територия.

Очите на Литорал Тубинг станаха големи като чаени чаши.

— Казвам ти, че положително ще има война.

— Ти си наш посланик. Предотврати я. Дай на сейшелците каквито там уверения им потрябват. Отричай, че от наша страна съществуват лоши помисли. Ако ти се наложи, кажи им дори, че ще имат сметка да си седят спокойно и да изчакат Гея да ни унищожи. Кажи им каквото щеш, но ги дръж мирни.

Той поспря, изучавайки шашардисаното изражение на Тубинг, и добави:

— Всъщност, това е всичко. Доколкото зная, нито един кораб на Фондацията няма да кацне на който и да е свят от Сейшелския съюз, както и няма да излезе в която и да е точка от реалното пространство, съставляващо част от този съюз. Всеки сейшелски кораб обаче, който се опита да ни се противопостави извън територията на съюза — и, следователно, на територията на Фондацията — бързо ще бъде превърнат в прах. Направи така, че това също да им стане пределно ясно, и ги дръж мирни. Ако не успееш, ще ти се търси строга сметка. Досега работата ти, Тубинг, беше много лесна, но се задават тежки времена и следващите няколко седмици са решаващи. Ако ни провалиш, за теб в Галактиката едва ли ще има безопасно място.

На лицето на Кодел не личеше нито склонност към шеги, нито дори дружелюбност, когато връзката се прекъсна и образът му изчезна.

С отворена уста Литорал Тубинг гледаше мястото, където допреди малко бе той.

68

Голан Тривайз се хвана за косите, сякаш опипом се опитваше да прецени своето мислене. После рязко попита Пелорат:

— В какво състояние на ума си?

— Състояние на ума ли? — разсеяно повтори професорът.

— Да. Ето ни тук — впримчени, корабът ни под външен контрол и неумолимо влачен към един свят, за който нищо не знаем. Усещаш ли паника?

На длъгнестото лице на Пелорат се изписа странна меланхоличност.

— Не — рече той. — Но не се чувствам и весел. Малко съм напрегнат, обаче не съм се паникьосал.

— Нито пък аз. Не е ли странно? Защо не сме по-разтревожени?

— Ние очаквахме нещо такова, Голан. Нещо от тоя род.

Тривайз се обърна към екрана. Оставаше си постоянно фокусиран на космическата станция. Сега тя бе по-голяма, което означаваше, че се приближават.

Като конструкция станцията не му се видя особено впечатляваща. В нея нямаше нищо, което да говори за супернаука. Изглеждаше дори малко примитивна, но въпреки това бе впримчила кораба им.

— Много съм разсъдлив в момента, Янов — каза той. — Разсъдлив и хладнокръвен! Приятно ми е да мисля, че не съм страхливец и успявам да се държа добре в напрегнати ситуации, но май съм, склонен да се самолаская. Всеки е склонен. Точно сега би трябвало да скачам нагоре-надолу и поне малко да се изпотя. Може и да сме очаквали нещо подобно, но това не променя факта, че сме безпомощни и навярно ще ни убият.

— Не мисля така, Голан — възрази Пелорат. — Ако геянците могат да превземат нашия кораб от разстояние, не биха ли могли и да ни убият по същия начин? Щом сме още живи…

— Но едва ли сме съвършено недокоснати. Казвам ти, това прекалено спокойствие… Мисля, че те са ни упоили.

— Защо?

— Изглежда, за да ни държат в добра умствена форма. Възможно е да искат да ни разпитат, а след туй вече ще ни убият.

— Ако са достатъчно разумни да искат да ни разпитат, сигурно ще са достатъчно мъдри и да не ни убиват без сериозни основания.

Тривайз се облегна назад в креслото си (то поддаде, тъй като не го бяха лишили от тази му функция) и сложи крака върху мястото, където дланите му обикновено осъществяваха контакт с компютъра. След малко рече:

— Може би ще са достатъчно изобретателни да си съчинят нещо, дето да го приемат за сериозно основание… Все пак, ако са пипали умовете ни, не са ги разръчкали много. Мулето например щеше да ни накара да искаме да отидем — въодушевени, ликуващи, с всяка наша фибра да желаем пристигането ни там — той посочи космическата станция. — Да се усещаш така, Янов?

— Определено не.

— Виждаш ли, още съм в състояние да се наслаждавам на способността си за хладнокръвни, аналитични разсъждения. Много странно! Дали всъщност мога да го определя? Да не би да съм в паника, неспособен да се изразявам ясно, луд и просто във властта на илюзията, че разсъждавам хладнокръвно и аналитично?

Пелорат сви рамене.

— Ако питаш мен, струваш ми се с всичкия си. Може и аз да съм също толкова луд като теб и под властта на същата илюзия, но този род предположения няма да ни отведат доникъде. Цялото човечество би могло да споделя едно общо безумие и да бъде под властта на някаква всеобща илюзия. Това не може да бъде опровергано, но ние нямаме друга възможност за избор, освен да следваме сетивата си.

И сетне рязко добави:

— Всъщност аз самият поразсъждавах малко.

— Да?

— Ами ние говорим за Гея като за възможен свят на Мулета или като за преродената Втора фондация. Хрумвало ли ти е, че съществува и трета алтернатива, дето е дори по-логична от първите две?

— Каква трета алтернатива?

Очите на Пелорат сякаш се фокусираха върху собствените му мисли. Той не поглеждаше към Тривайз, а гласът му бе тих и отнесен.

— Имаме един свят — Гея, който за неопределено дълъг период е полагал всички усилия да поддържа строга изолация и не е правил никакви опити да установи връзка с който и да било друг свят, та дори и с близките планети на Сейшелския съюз. В някои отношения геяните имат развита наука, ако разказите за унищожаването на чуждите флотилии са верни, както го потвърждава способността им да ни контролират в момента; но въпреки това те не са направили никакъв опит да разширят мощта си. Искат единствено да бъдат оставени на спокойствие.

Тривайз присви очи.

— Е, и?

— Всичко туй е много странно. Хилядолетната космическа история на човечеството всъщност представлява една непрекъсната експанзия и опити за експанзия. Почти всеки известен свят, който би могъл да бъде населен, е населен. В тоя процес за всички светове е имало колизии и по едно или друго време някой е сръгвал с лакти съседите си. Ако Гея е тъй особена, че да се различава и в това отношение, то е може би понеже наистина е нечовешка.

Тривайз поклати глава.

— Невъзможно е.

— Защо да е невъзможно? — моментално възрази Пелорат. — Аз ти разправях каква загадка е това, че човешката раса е единственият еволюирал разум в Галактиката. Ами ако не е тъй? Не би ли могло да има една — една-едничка планета, — на която й липсва човешкият стремеж към експанзия? Ами ако — Пелорат все повече се разпалваше — в Галактиката има милион разумни цивилизации, но само една, която е експанзионистична — нашата? Всички други биха си стояли у дома — ненатрапчиви, скрити…

— Абсурд! — каза Тривайз. — Ние щяхме да налетим на тях. Щяхме да кацнем на техните светове. Те щяха да са на всевъзможни етапи в развитието си и повечето нямаше да могат да ни спрат. Само че ние никога не сме попадали на нито една… Космосе! Та ние никога не сме попадали дори на руини или реликти от нечовешка цивилизация, нали? Ти си историк, така че ти ми кажи. Попадали ли сме?

Пелорат поклати глава.

— Не, не сме попадали. Но, Голан, въпреки всичко е възможно да има една такава цивилизация! Ей тази!

— Не ми се вярва. Казваш, че името й е Гея, което е някаква древна диалектна версия на Земя. Как би могла тя да е нечовешка?

— Името Земя е дадено на планетата от човешки същества, ала знае ли някой защо? Сходството с някакъв древен свят вероятно е просто съвпадение. Като си мисля за това, самият факт, че ни примамиха към Гея — както ти подробно обясни преди известно време, — а сега ни влачат против волята ни, е доказателство в подкрепа на тезата за нечовешките геянци.

— Защо? Какво общо има това с нечовешкото?

— Те изпитват любопитство към нас, хората.

— Янов, ти си луд! — възкликна Тривайз. — Та те от хилядолетия живеят в една Галактика, където са заобиколени от хора. Защо да проявяват любопитство точно сега? Защо не преди много време? И ако е точно сега, защо към нас? Ако искат да изучават човешки същества и човешка култура, защо не се захванат със световете от Сейшел? Защо заради нас ще се пресягат чак до Терминус?

— Може би се интересуват именно от Фондацията.

— Глупости — яростно рече Тривайз. — Янов, ти искаш нечовешка интелигентност и ще я получиш. В момента си мисля, че ако наистина ти предстои да се срещнеш с нечовеци, ти няма да се тревожиш да не те пленят или дори да не те убият, стига само да ти дадат малко време да задоволиш любопитството си.

Пелорат започна да заеква в стремежа си да възрази с възмущение, сетне спря, пое си дълбоко дъх и рече:

— Може и да е тъй, Голан, но за известно време аз все пак ще поддържам това, в което вярвам. Не мисля, че ще трябва да чакаме много дълго, за да видим кой ще излезе прав. Гледай!

Той посочи екрана. Тривайз, който във възбудата си бе престанал да го наблюдава, също се втренчи в него.

— Какво има? — попита той след няколко секунди.

— Това не е ли кораб, който стартира от станцията?

— Това е нещо — с неохота призна Тривайз. — Засега не мога да различа подробностите, а и няма как да го приближа повече. На максимално увеличение е.

— Изглежда се приближава — добави след малко — и предполагам, че е кораб. Да се обзаложим ли?

— За какво?

— Ако някога се върнем на Терминус — язвително каза Тривайз — ще си устроим една разкошна вечеря за нас и евентуално за някои гости — не повече от четирима — и аз ще платя сметката, ако този кораб, дето идва насам, носи нечовеци, а ти — ако е с човеци.

— Съгласен — рече Пелорат.

— Значи, басирахме се — Тривайз отново се взря в екрана, опитвайки се да различи някакви подробности, като се питаше дали е логично да се очаква, че подробности от какъвто и да е род ще могат да издадат без всякакво съмнение произхода на съществата на борда.

69

Стоманеносивата коса на Бранно бе безупречно вчесана и ако се вземеше предвид и невъзмутимостта й, тя спокойно би могла да бъде в палатата на кметството. С нищо не показваше, че едва за втори път през живота си е в дълбокия космос. (А първия, когато бе придружавала родителите си на една ваканционна екскурзия до Калган, едва ли можеше да се брои. Тогава бе само на три години.)

Тя малко уморено опонира на Кодел:

— В края на краищата, работата на Тубинг е да изразява мнението си и да ме предупреждава. Много добре, предупреди ме. Не го упреквам.

Кодел, който се бе качил на борда на кметския кораб, за да може да разговаря с нея без психическите трудности на общуването от разстояние, отвърна:

— Бил е прекалено дълго на поста си. Започва да разсъждава като сейшелец.

— Посланичеството е занаят, който има своите рискове, Лионо. Хайде да изчакаме, докато всичко това свърши, и ще му дадем една дълга почивка, а после ще го пратим с мисия някъде другаде. Той е способен мъж. В края на краищата, имал е достатъчно разум да ни прати без забавяне съобщението на Тривайз.

Кодел за миг се усмихна.

— Да, той ми каза, че го е направил, въпреки че не му се е сторило разумно. „Направих го, понеже бях длъжен“, рече. Виждате ли, госпожо кмете, той е трябвало да го направи, макар и да не му се е струвало разумно, тъй като щом Тривайз влезе в пространството на Сейшелския съюз, аз информирах посланик Тубинг незабавно да изпраща цялата информация, която се отнася до него.

— О? — Кмет Бранно се обърна, за да види по-ясно лицето му. — И какво те накара да го сториш?

— Елементарни съображения. Тривайз използваше последен модел военен кораб на Фондацията и сейшелците просто нямаше как да не го забележат. Съветникът е едно младо недипломатично магаре и те нямаше как да не забележат и това. По тази причина Тривайз би трябвало да се навре между шамарите; а ако има нещо, дето всеки член на Фондацията знае, то е, че щом се навре между шамарите където и да е в Галактиката, трябва да почне да плаче за най-близкия фондационен представител. Лично аз не бих имал нищо против да погледам как Тривайз се навира между шамарите — това би му помогнало да порасне и помъдрее, — но вие го изпратихте в качеството на ваш гръмоотвод и аз исках да бъдете в състояние да прецените естеството на всяка мълния, която може да го удари. Поради което се постарах най-близкият представител на Фондацията да го наблюдава непрекъснато. Нищо повече.

— Разбирам! Е, сега ми е ясно защо Тубинг е реагирал така ревностно. И аз му изпратих подобно предупреждение. Тъй като го е чул и от двама ни независимо един от друг, трудно можем да го виним, загдето е помислил, че приближаването на няколко кораба на Фондацията означава повече, отколкото то е в действителност. Само че как тъй, Лионо, не си се посъветвал с мен, преди да го предупредиш?

Кодел хладно отвърна:

— Ако ви включвах във всичко, което върша, нямаше да имате време да кметувате, госпожо. Как тъй и вие не ме информирахте за своето намерение?

— Ако те информирах за всичките си намерения — кисело рече Бранно, — щеше да знаеш прекалено много. Но това е дребен проблем, също както и тревогата на Тубинг, а и цялата сейшелска истерия. Повече ме интересува Тривайз.

— Нашите разузнавачи са открили Компор. Той е последвал Тривайз и сега двамата много предпазливо се придвижват към Гея.

— Имам пълните доклади на тия разузнавачи, Лионо. Очевидно и Тривайз, и Компор вземат Гея на сериозно.

— Всеки се присмива на суеверията за нея, госпожо кмете, но въпреки туй си мисли: „Ами ако…“ Дори посланик Тубинг се изхитри да покаже известно колебание. Това би могло да бъде твърде хитра тактика от страна на сейшелците. Един вид защитно оцветяване. Плъзнат ли слухове за някакъв тайнствен и непобедим свят, хората ще започнат да се дърпат не само от него, но и от околните — като например Сейшелския съюз.

— Ти мислиш, че заради подобни слухове Мулето се е махнал от Сейшел?

— Възможно е.

— Но сигурно не смяташ, че Фондацията се е въздържала да протегне ръка към Сейшел заради Гея, след като няма никакви сведения, че някога сме чували за подобна планета?

— Признавам, че в нашите архиви Гея никъде не се споменава, но в тях изобщо няма логично обяснение за нашата въздържаност спрямо Сейшелския съюз.

— Остава да се надяваме, че сейшелското правителство се е убедило — макар и донякъде — в мощта на Гея и в смъртоносната й природа.

— Защо?

— Защото в такъв случай съюзът няма да възрази на нашето придвижване към Гея. Колкото повече ги дразни това придвижване, толкова повече ще се самоубеждават, че трябва да ни го позволят, та Гея да ни накаже. Ще си въобразяват, че урокът ще е лечителен и бъдещите нашественици няма да го забравят.

— Ами ако се окажат прави да мислят така, кмете? Ако Гея наистина е смъртно опасна?

Бранно се усмихна.

— Ти май самият започна да разсъждаваш с „Ами ако…“, Лионо?

— Аз трябва да разсъждавам върху всички възможности, госпожо кмете. Това ми е работата.

— Ако Гея е смъртно опасна, те ще заловят Тривайз. Това му е работата като мой гръмоотвод. Надявам се, че ще заловят и Компор.

— Надявате се? Защо?

— Защото това ще ги направи прекалено самоуверени, което ни е от полза. Ще подценят силата ни и ще можем по-лесно да се справим с тях.

— Ами ако се окаже, че тия, които са прекалено самоуверени, сме ние?

— Не сме — категорично заяви Бранно.

— Тези геянци — каквото и да представляват — може би са нещо, за което нямаме представа; опасност, която не можем да оценим правилно. Просто допускам това, госпожо кмете, защото трябва да се обмисли дори и тази възможност.

— Наистина ли? Как така, Лионо, подобна идея ти влезе в главата?

— Понеже мисля, предполагате го, че в най-лошия случай Гея е Втората фондация. Подозирам, че смятате, че те са Втората фондация. Сейшел обаче е имал интересна история дори под владичеството на Империята. Единствен той тогава е притежавал частично самоуправление. Единствен Сейшел е избегнал някои от най-тежките данъци по времето на така наречените „лоши императори“. Накъсо казано, този свят изглежда е имал протекцията на Гея още по времето на Империята.

— И какво от това?

— Втората фондация е била основана от Хари Селдън по едно и също време с нашата Фондация. По времето на Империята Втората фондация не е съществувала — за разлика от Гея. Ето защо Гея не е Втората фондация. Тя е нещо друго и има известна вероятност да е нещо още по-лошо.

— Нека да не се ужасяваме от неизвестното, Лионо. Има само два възможни източника на опасност — физически и ментални оръжия, а ние сме напълно подготвени и за двата. Върни се на твоя кораб и дръж флотата в покрайнините на Сейшел. Този кораб ще тръгне към Гея сам, но ще бъде във връзка с теб през цялото време и ние ще очакваме, ако се наложи, да дойдеш при нас с един скок. Тръгвай, Лионо, и разкарай от лицето си това тревожно изражение.

— Един последен въпрос… Сигурна ли сте, че знаете какво правите?

— Да — рече мрачно кмет Бранно. — Аз също проучих историята на Сейшел и видях, че Гея не може да е Втората фондация, но, както вече ти казах, имам пълните доклади на разузнавачите и от тях…

— Да?

— Ами просто зная къде се намира Втората фондация, така че ние ще се погрижим и за двете, Лионо. Първо ще се заемем с Гея, а после с Трантор.

XVII. ГЕЯ

70

На кораба от космическата станция му трябваха няколко часа, за да се озове в близост до „Далечната звезда“ — няколко много дълги за Тривайз часа.

Ако положението беше нормално, той щеше да се опита да сигнализира и да очаква да му отговорят. Ако не получеше отговор, щеше да предприеме някакви заобиколни действия.

Тъй като бе невъоръжен и отговор нямаше, не оставаше нищо друго, освен да изчаква. Компютърът не би реагирал на каквато и да е негова заповед, свързана с нещо извън кораба.

Поне вътре всичко работеше изрядно. Животоподдържащите системи бяха напълно изправни, така че физически двамата с Пелорат се чувстваха нормално. Това обаче някак си не бе достатъчно. Времето се влачеше едва-едва и несигурността на онова, което се задаваше, го съсипваше. С раздразнение забеляза, че Пелорат изглежда по-спокоен. И сякаш за да влоши още повече настроението му, професорът извади една малка опаковка с късчета пилешко, която след отварянето бързо и автоматично се самозатопли. Сега той методично нагъваше.

Тривайз сприхаво рече:

— Космосе, Янов! Това вони!

Пелорат се сепна и подуши опаковката.

— На мен ми мирише съвсем добре, Голан.

Тривайз тръсна глава.

— Не ми обръщай внимание. Просто съм разстроен. Само че използвай вилица. Пръстите ти ще ухаят на пилешко цял ден.

Сега историкът изненадано погледна пръстите си.

— Съжалявам! Не съм забелязал. Мислех за друго.

Тривайз саркастично подхвърли:

— Да не би да си се мъчил да отгатнеш от какъв вид ще са нечовеците в приближаващия кораб?

Беше го срам, че е по-неспокоен от Пелорат. Той бе ветеран от флотата (макар, разбира се, никога да не бе виждал битка), а Янов бе само историк. Въпреки това неговият спътник сега си похапваше невъзмутимо…

— Не е възможно да се предположи в каква посока ще поеме еволюцията при условия, различаващи се от тези на Земята — каза Пелорат. — Вариантите естествено не са безкрайни, но са толкова много, че спокойно биха могли да минат за такива. Сигурно е обаче, че геянците няма да са безсмислено агресивни и ще се отнасят цивилизовано с нас. Ако това не беше вярно, досега да сме мъртви.

— Най-малкото все още си в състояние да разсъждаваш, Янов, все още успяваш да си спокоен. А моите нерви като че ли си пробиват път през успокоителното, което са ни дали, каквото и да е то. Имам странното желание да стана и да вървя. Защо тоя проклет кораб не пристига?

— Аз съм човек на пасивността, Голан — отвърна Пелорат. — Прекарал съм целия си живот изгърбен над архивни материали и в очакване да получа още архивни материали. Не правя нищо друго, освен да чакам. Ти си човек на действието и когато е невъзможно да действаш, страхотно се измъчваш.

Тривайз почувства, че част от напрегнатостта му се уталожи.

— Подценявал съм здравия ти разум, Янов — промърмори той.

— Не, не си — кротко рече Пелорат, — но дори и един наивен учен понякога може да почувства смисъла на живота.

— А дори и най-умният политик понякога може да не успее да го стори.

— Не съм казал такова нещо, Голан.

— Ти не, но аз го казвам. Така че наистина е по-добре да стана отново активен. Все още мога да наблюдавам. Корабът, дето идва, е достатъчно близо, за да изглежда определено примитивен.

— Примитивен ли?

— Ако той е продукт на нечовешки умове и ръце, онова, което ми се вижда примитивно, всъщност може да е просто нечовешко.

— Мислиш ли, че е нечовешко творение? — попита Пелорат с леко порозовяло лице.

— Не мога да кажа. Подозирам, че изкуствените творения никога не са чак толкова пластични, колкото могат да бъдат продуктите на генетичните различия.

— Това е субективно предположение. Всичко, което познаваме, са разните култури. Не са ни известни други разумни видове и поради това няма начин да преценим колко пластични могат да са артефактите им.

— Рибите, делфините, пингвините, сепиите и дори амбифлексиите, които не са от земен произход — стига да приемем, че останалите са дошли от Земята, — решават проблема за движението в течна среда чрез приемане на аеродинамична форма. Така че по външен вид не се различават толкова, колкото човек би могъл да очаква, ако се базира на генетичния им произход. С изкуствените творения може да е същото.

— Пипалата на сепиите и спиралните вибратори на амбифлексиите — отвърна Пелорат — ужасно се различават помежду си, а също и от перките, плавниците и крайниците на гръбначните. С изкуствените творения може да е същото.

— Както и да е — рече Тривайз, — сега се чувствам по-добре. Когато дрънкам глупости с теб, Янов, нервите ми се успокояват. Освен това подозирам, че скоро ще разберем в какво сме се натикали. Тоя кораб едва ли е способен да пристане към нашия и каквото и да има на борда му, то ще пристигне насам с някое старомодно въже или пък ние ще бъдем някак си принудени да пресечем разстоянието до него, тъй като унидоковата система ще бъде неизползваема. Освен ако нечовеците не използват някаква съвсем друга система за свързване на звездолети.

— Колко голям е корабът?

— Тъй като не сме в състояние да работим с компютъра и да изчислим разстоянието с помощта на радар, няма как да научим каква е големината му.

Едно въже се изви като змия към „Далечната звезда“.

— Ето! — възкликна Тривайз. — Или на борда има човек, или нечовеците употребяват същото приспособление. Вероятно тук нищо друго освен въжето няма да свърши работа.

— Биха могли да използват тръба — рече Пелорат — или хоризонтална стълба.

— Това са неогъваеми предмети. Ще бъде прекалено сложно да се опиташ да осъществиш връзка чрез тях. Трябва ти нещо, което съчетава здравина и гъвкавост.

Приставъчното въже тъпо издумка върху „Далечната звезда“ и твърдият външен корпус на кораба започна да вибрира. Последва обичайното хлъзгане, докато другият кораб фино регулираше скоростта си, за да я изравни с тяхната. Накрая въжето застана неподвижно между двата звездолета.

На корпуса на чуждия кораб се появи черно петънце, разширяващо се като зеницата на око.

Тривайз изсумтя:

— Диафрагма вместо плъзгащ се панел.

— Нечовешко ли е?

— Не задължително, предполагам. Но все пак е интересно.

Появи се една фигура.

Устните на Пелорат за момент се присвиха и той рече с разочарован глас:

— Прекалено познато. Човек.

— Не е задължително — спокойно възрази Тривайз. — Можем да различим само, че има пет израстъка. Възможно е да са глава, две ръце и два крака, но може и да не са. Чакай!

— Какво?

— Движи се по-бързо и по-равномерно, отколкото смятах… Аха!

— Какво?

— Има някаква тяга. Доколкото мога да преценя, не е ракетен двигател, но и явно не се набира на ръце. Все пак не е задължително да е човек.

Изглеждаше, че чакат невероятно дълго време въпреки бързото придвижване на фигурата по въжето, но най-накрая се чу шум от удар.

— Каквото и да е, след малко ще влезе тук — каза Тривайз. — Изпитвам желание да се счепкам с него веднага щом се появи. — Той сви ръката си в юмрук.

— Мисля, че ще е по-добре да се поуспокоиш — рече Пелорат. — Може и да е по-силно от нас. Може да умее да контролира умовете ни. Сигурно на кораба има и други като него. По-хубаво е да поизчакаме, докато научим повече за съществото, с което ще се сблъскаме.

— Ти от минута на минута ставаш все по-разумен, Янов — отбеляза Тривайз, — а аз — обратно…

Чуха как въздушният шлюз се задвижи и най-после фигурата се появи в кораба.

— Горе-долу нормален размер — промърмори Пелорат. — Скафандърът може да стане и на човек.

— Никога не съм виждал или чувал за подобна конструкция, но ми се струва, че не излиза извън рамките на човешката изработка. Нищо особено не ми говори.

Фигурата в скафандъра се изправи пред тях и един преден крайник се вдигна към заобления шлем, който — ако беше направен от стъкло — явно бе прозрачен само в една посока. Вътре не се виждаше нищо.

С бързо движение крайникът докосна нещо, което Тривайз не успя ясно да различи. Шлемът моментално се отдели от останалата част на скафандъра и се повдигна.

Това, което се показа, бе лицето на млада и безспорно хубава жена.

71

Безизразното лице на Пелорат стори всичко възможно, за да придобие втрещен вид. Той колебливо попита:

— Ти човек ли си?

Веждите на жената подскочиха нагоре и устните й се нацупиха. От мимиката й не можеше да се разбере дали се е сблъскала с непознат език и не го разбира, или е разбрала и се учудва на въпроса.

Ръката й бързо посегна към лявата страна на скафандъра, който се отвори изцяло, сякаш бе на панти. Тя пристъпи напред и скафандърът за миг остана изправен без съдържанието си. Сетне с мека, почти човешка въздишка се свлече надолу.

Сега, след като вече бе излязла от космонавтския костюм, тя изглеждаше още по-млада. Дрехите й бяха свободни и полупрозрачни и през тях като сенки се провиждаха оскъдни форми. Подобието на рокля стигаше до коленете й.

Имаше малки гърди и тънък кръст, а хълбоците й бяха закръглени и издути. Бедрата, които едва-едва прозираха, бяха широки, но по-надолу краката й се стесняваха до грациозни прасци. Косата й бе тъмна и дълга до раменете, очите — кафяви и големи, а устните — плътни и леко асиметрични.

Тя сведе глава, сякаш за да огледа самата себе си, и после с един замах реши въпроса дали разбира езика или не, изричайки:

— Нима не изглеждам като човек?

Говореше на стандартен галактически с едва доловимо колебание, сякаш леко се напрягаше, за да произнася думите напълно правилно.

Пелорат кимна и с бегла усмивка отвърна:

— Не мога да го отрека. Съвсем като човек. Очарователно и по човешки.

Младата жена разпери ръце, сякаш ги приканваше да я огледат по-внимателно.

— Би трябвало да се надявам, че е така, джентълмени. Заради това тяло мъже са умирали.

— Аз предпочитам да живея заради него — рече Пелорат, откривайки у себе си склонност към галантност, която малко го изненада.

— Добър избор — тържествено заяви жената. — Щом то бъде достигнато, всички въздишки стават възгласи на екстаз.

Разсмя се и Пелорат се присъедини към смеха й.

Тривайз, чието чело се бе смръщило при тази галантна престрелка, отсечено попита:

— На колко години си?

Жената сякаш леко потръпна.

— Двадесет и три… джентълмене.

— Защо си дошла? Каква задача имаш тук?

— Дойдох да ви ескортирам до Гея — нейният стандартен галактически леко се влоши и гласните звуци започнаха да потъмняват. „Дойдох“ прозвуча повече като „дойдоух“, а „Гея“ — като „Геи-йъ“.

— Да ни ескортира едно момиче.

Младата жена пое дълбоко въздух и изведнъж придоби властен вид.

— Аз — поясни натъртено — съм също тъй Гея, както всеки друг. На мен е възложена работата на станцията.

— На теб е възложена? Само ти ли беше на борда й?

— Аз съм напълно достатъчна — бе изречено с гордост.

— И сега станцията е празна?

— Вече не съм там, джентълмене, но станцията не е празна. Тя е там.

— Тя? За кого говориш?

— За станцията. Тя е Гея. Тя няма нужда от мен. Тя държи вашия кораб.

— Тогава какво правиш ти на станцията?

— Възложена ми е.

Пелорат бе хванал Тривайз за ръкава и го разтърсваше. Сега опита още веднъж.

— Голан — каза с напрегнат полушепот той, — не й викай така. Тя е просто едно момиче. Остави ме аз да се оправям.

Тривайз яростно врътна глава, но Пелорат вече бе взел думата:

— Млада жено, как се казваш?

Девойката изведнъж се усмихна слънчево, сякаш реагира на по-мекия тон.

— Блис.

— Блис? — повтори Пелорат. — Много приятно име. Вероятно не е само то.

— Разбира се, че не е. Хубава работа, да е само от една сричка! Щеше да се дублира във всяка секция и нямаше да можем да се различаваме една от друга, тъй че мъжете щяха да умират не за това тяло, за което би трябвало. Пълното ми име е Блисенобиарела.

— Това пък може да ти препълни устата.

— Какво? Седем срички? Не е толкова много. Имам приятелки с петнадесетсричкови имена и те никога не престават да пробват разни комбинации за прякори. А аз откакто станах на петнадесет, не съм мърдала от Блис. Майка ми ме наричаше „Ноби“, ако можете да си представите такова чудо.

— На стандартен галактически „блис“ означава „екстаз“ или „изключително щастие“ — рече Пелорат.

— И на геянски също. Геянският не се различава много от стандартния галактически и „екстаз“ е точно онова впечатление, което възнамерявам да изразя.

— Аз се казвам Янов Пелорат.

— Знам. А онзи другият джентълмен, викачът, е Голан Тривайз. Ние получихме съобщение от Сейшел.

Тривайз присви очи и веднага попита:

— Как си получила съобщение?

Блис се обърна към него и спокойно отвърна:

— Не аз. Гея го е получила.

— Госпожице Блис — рече Пелорат, — може ли да поговорим за малко насаме с моя партньор?

— Да, естествено, но ще трябва да действаме. Нали знаете?

— Няма да ни отнеме почти никакво време — Пелорат яко дръпна Тривайз за лакътя и той с неохота го последва в другата стая.

— Какво значи това? — попита съветникът шепнешком.

— Сигурен съм, че тя може да ни чуе и тук. Вероятно чете и мислите ни, да се гръмне дано.

— И да може, и да не може, на нас в момента ни трябва малко психическа изолация. Слушай, стари друже, остави я на мира. Не сме в състояние да направим нищо и няма защо да си го изкарваме на нея. Вероятно и тя нищо не може да направи. Тя е просто посланичка. Всъщност докато е на борда, ние вероятно сме в безопасност; те не биха я пратили тук, ако възнамеряват да унищожат кораба. Продължавай да я хокаш и може би ще го взривят — и нас заедно с него, — след като си я приберат.

— Не обичам да съм безпомощен — кисело каза Тривайз.

— Че кой обича? Ама и да действаш като грубиян, няма да станеш по-малко безпомощен. Просто се превръщаш в безпомощен грубиян. О, скъпи ми друже, не съм искал теб да тормозя така и трябва да ми простиш, ако съм прекалено критичен, но няма защо да виним момичето.

— Янов, тя е достатъчно млада, за да ти бъде дъщеря.

— Още една причина да се отнасяш учтиво с нея. А и не разбирам какво намекваш.

Тривайз размисли за миг, а сетне лицето му се проясни.

— Много добре. Ти си прав, аз не съм. Все пак дразнещо е да изпратят момиче. Биха могли например да пратят някой военен служител и да ни създадат усещането, че имаме, така да се каже, известна стойност. Не просто една девойка. И тя да продължава да прехвърля отговорността на Гея!

— Вероятно има предвид някакъв управник, който е взел като почетно отличие името на планетата, или може би визира планетния съвет. Ще разберем, но сигурно не веднага.

— Заради нейното тяло мъже били умирали! — избухна отново Тривайз. — Ха! С това голямо дупе!

— Никой не те моли ти да умираш заради него — кротко каза Пелорат. — Хайде! Позволи й да има чувство за самоирония. Аз пък я намирам за забавна и добродушна.

Откриха Блис пред компютъра да разглежда съставните му части, приведена към него и събрала ръце зад гърба си, сякаш се боеше да го пипне.

Тя вдигна поглед, когато влязоха, привеждайки глави под ниския трегер.

— Удивителен кораб — рече девойката. — Не разбирам и половината от туй, дето го виждам, но ако искате да ми направите подарък за срещата, ето го. Прекрасен е. Пред него моят изглежда направо ужасно.

Лицето й внезапно придоби израз на непреодолимо любопитство.

— Наистина ли сте от Фондацията?

— Откъде знаеш за нея? — попита Пелорат.

— Учили сме в училище. Най-вече заради Мулето.

— Защо именно заради Мулето, Блис?

— Той е бил един от нас, джентъл… Коя сричка от твоето име бих могла да използвам, джентълмене?

— Или Ян, или Пел. Коя предпочиташ?

— Той е бил един от нас, Пел — рече Блис с приятелска усмивка. — Роден е на Гея, но изглежда никой не знае къде точно.

— Мисля, че Мулето трябва да е геянски герой, а, Блис? — намеси се Тривайз. Беше станал почти агресивно дружелюбен и сега хвърли един предразполагащ поглед към Пелорат. — Наричай ме Трив.

— О, не — веднага отвърна, тя. — Мулето е бил престъпник. Напуснал е Гея без разрешение, а това никой не бива да прави. Никой не знае как той го е направил, но е напуснал и предполагам, че заради това е свършил зле. Фондацията го е победила.

— Втората фондация? — попита Тривайз.

— Не е ли била само една? Предполагам, че ако помисля за това, ще си спомня, но всъщност не се интересувам много от история. Аз се интересувам от това, какво Гея мисли, че е най-доброто. Ако историята просто минава покрай мен, то е понеже има достатъчно много историци или понеже аз не съм пригодена към нея. Вероятно съм била обучена като космически техник. Възлагат ми все такива задачи и изглежда те ми харесват, а пък е съвсем логично да не ги харесвах, ако…

Говореше бързо и почти без да си поема дъх, и Тривайз трябваше доста да се потруди, докато вмъкне един кратък въпрос.

— Коя е Гея?

Блис го зяпна озадачена.

— Просто Гея. Моля ви, Пел и Трив, хайде да вършим работа. Трябва да стигнем до повърхността.

— Че ние не отиваме ли там?

— Да, но бавно. Гея чувства, че ако използвате възможностите на вашия кораб, можете да се движите много по-бързо. Бихте ли го сторили?

— Бихме могли — мрачно отвърна Тривайз. — Само че ако аз пак поема управлението, няма ли да е по-вероятно да изчезна в обратната посока?

Блис се разсмя.

— Много си забавен. Разбира се че не можеш да тръгнеш в която и да е друга посока, освен в онази, в която Гея иска да отидеш. Само че можеш да се движиш по-бързо натам, накъдето Гея иска. Разбрахте ли, джентълмени?

— Разбрахме — каза Тривайз — и аз ще се опитам да контролирам чувството си за хумор. Къде да се приземя на повърхността?

— Няма значение. Просто се насочи надолу и ще се приземиш на нужното място. Гея ще се погрижи за това.

— А ти ще останеш ли с нас, Блис — попита Пелорат, — за да се погрижиш да ни посрещнат добре?

— Предполагам, че ще мога да го направя. Чакайте да видя… обичайната такса за моите услуги — имам предвид този вид услуги — може да се внесе в баланс-картата ми.

— А за другия вид услуги?

Блис захихика.

— Хей, ти си много приятно старче.

Пелорат смутено примигна.

72

Блис реагира на пикирането към Гея с наивно вълнение.

— Изобщо не усещам ускорението — отбеляза тя.

— Това е гравитачно спускане — поясни Пелорат. — Всичко се ускорява едновременно, включително и ние самите, така че не се усеща разликата.

— Но как става то, Пел?

Историкът сви рамене.

— Мисля, че Трив знае — рече малко виновно той, — само че сега едва ли е в настроение да говори на тая тема.

Тривайз се спускаше към Гея почти безразсъдно. Корабът реагираше на командите му, както Блис го бе предупредила, избирателно. Един негов опит да пресече по заобиколен начин линиите на гравитационната сила бе приет, но след известно колебание. Друг опит да се издигне нагоре бе направо отхвърлен.

Явно корабът все още не бе напълно негов.

— Голан, не се ли спускаш малко бързичко? — благо попита Пелорат.

С насилена отегченост в гласа, опитвайки се да не се гневи, той отвърна:

— Младата дама каза, че Гея ще се погрижи за нас.

— Да, Гея няма да позволи на тоя кораб да направи нищо опасно — потвърди дамата. — Имате ли ядене на борда?

— Наистина! — възкликна Пелорат. — Какво би искала да хапнеш, Блис?

— Да не е месо, Пел — деловито отвърна геянката, — но може риба или яйца, както и всякакви зеленчуци.

— Част от храната ни е сейшелска — каза Пелорат. — Не съм сигурен, че зная какво се съдържа в нея, но навярно ще ти хареса.

— Добре, ще опитам — в тона на Блис се прокрадна съмнение.

— Хората на Гея вегетарианци ли са? — запита Пелорат.

— Мнозина са вегетарианци — енергично закима девойката. — Зависи от какви хранителни вещества има нужда тялото в различните случаи. Напоследък не съм изпитвала глад за месо, така че, предполагам, не се нуждая. Не ми се е искало и нищо сладко. Сиренето ми е вкусно, а също и скаридите. Мисля, че вероятно имам нужда да намаля теглото си. — Тя звучно се потупа по десния хълбок. — Тук точно трябва да смъкна пет-шест фунта.

— Не виждам защо — рече Пелорат. — Така имаш нещо удобно, на което да седнеш.

Блис се извъртя, за да погледне по-добре задните си части.

— О, добре, няма значение. Теглото се сваля и качва, когато трябва. Няма защо да се тревожа.

Тривайз мълчеше, борейки се с „Далечната звезда“. Беше се колебал доста за траекторията и сега по-долните слоеве на планетната екосфера пищяха край кораба. Малко по малко звездолетът излизаше от контрола му. Впечатлението беше, като че ли някой или нещо се учи да управлява гравитачните двигатели. „Далечната звезда“, действайки очевидно не по негова воля, се изви нагоре към по-редкия въздух и бързо забави ход. После пое по собствен път, представляващ леко насочена към повърхността крива.

Блис бе пренебрегнала острия звук от съпротивлението на въздуха и деликатно душеше парата, вдигаща се от опаковката.

— Трябва да е наред, Пел — каза тя, — понеже ако не беше, нямаше да мирише тъй добре и аз нямаше да го хапна — пъхна тънкия си пръст в опаковката и после го облиза. — Предположението ти май ще излезе вярно. Това е скарида или нещо подобно. Хубаво!

С недоволен жест Тривайз заряза компютъра.

— Млада жено — рече той, сякаш сега я виждаше за пръв път.

— Казвам се Блис — важно заяви тя.

— Тогава, Блис! Ти знаеш имената ни.

— Да, Трив.

— Как така ги знаеш?

— Необходимо беше да ги знам, за да мога да си свърша работата. Така че ги знаех.

— А знаеш ли кой е Мун Ли Компор?

— Щях да знам, ако за мен беше важно. Тъй като не знам, значи господин Компор не идва тук. Всъщност — тя млъкна за миг — освен вас двамата насам никой не идва.

— Ще видим.

Той втренчи поглед надолу. Планетата бе в облаци. Покривката им не беше плътна, а разкъсана и забележително равномерно разпределена, като по този начин не позволяваше ясен обзор към нито една част от повърхността.

Превключи на микровълни и радарът светна. Повърхността бе досущ като небето. Изглеждаше, че това е островен свят — почти като Терминус, но в още по-голяма степен. Нито един от островите не бе много голям или особено изолиран. Напомняха огромен планетен архипелаг. Траекторията на кораба бе наклонена спрямо екваториалната равнина, но той не видя никакви следи от ледени шапки.

Нямаше и белези за неравномерно разпределение на населението, поне не в осветената половина.

— Близо до централния град ли ще се спуснем, Блис? — попита Тривайз.

Тя отвърна с безразличие:

— Гея ще ви свали на някое удобно място.

— Бих предпочел да е голям град.

— Имаш предвид голяма група хора?

— Да.

— Зависи от Гея.

Корабът продължаваше пътя си надолу и Тривайз се опита да се забавлява с предположения на кой остров ще се приземят.

Но който и да бе островът, изглеждаше, че след не повече от час ще кацнат.

73

Корабът се приземи тихо, почти като перце, без да се разтресе нито за миг и без никакъв аномален гравитационен ефект. Излязоха един по един: първо Блис, сетне Пелорат и накрая Тривайз.

Времето напомняше ранно лято в Терминус сити. Имаше лек ветрец, а слънцето, което ярко светеше от изпъстреното с облачета небе, комай се намираше на половината път към зенита си. Земята под краката им бе зелена, в едната посока имаше гъсти редици дървета, в срещуположната смътно се очертаваше морският бряг.

Чуваше се тих шум — вероятно от насекоми, плясък от криле на птица или на някакво малко летящо създание над тях, а също и потракване, напомнящо звука на земеделски инструмент.

Пръв се обади Пелорат, но не спомена нищо за онова, което бе видял или чул. Той шумно си пое дъх и каза:

— Ех че хубаво мирише, също като пресен ябълков сок.

— Онуй, дето се вижда — добави Тривайз, — сигурна е ябълкова градина и те правят ябълков сок.

— На вашия кораб, от друга страна — намеси се и Блис, — миришеше като… Е, просто ужасно.

— Когато беше на него, не се оплакваше — изръмжа Тривайз.

— Трябваше да бъда учтива. Нали бях гостенка.

— Има ли нещо лошо в това да продължиш да бъдеш учтива?

— Сега съм на моя собствен свят. Вие сте гостите. Вие трябва да бъдете учтиви.

— Голан, тя вероятно е права за миризмата — рече Пелорат. — Има ли някакъв начин да проветрим кораба?

— Да — рязко отвърна Тривайз. — Може, но само ако това младо създание ни увери, че няма да го закачат. Вече ни показаха, че умеят да упражняват необичайна власт над него.

Блис се изопна в целия си ръст.

— Не съм толкова малка и ако за да прочистите кораба си, трябва да го оставите сам, уверявам ви, че за мен ще е удоволствие да го направя.

— А после можем ли да бъдем заведени до онзи, за когото ти говориш като за Гея? — попита Тривайз.

Блис се разсмя.

— Не знам дали ще ми повярваш, Трив, но аз съм Гея.

Тривайз се облещи. Често бе чувал фразата „да си събереш мислите“, но сега за пръв път в живота си почувства, че буквално се е включил в такъв процес. Най-подир измърмори:

— Ти ли?

— Да. И почвата. И онези дървета. И ей оня заек там в тревата. И човекът, когото виждате между дърветата. Цялата планета и всичко на нея е Гея. Ние сме индивиди, отделни организми, но имаме едно общо съзнание. Неодушевената планета в най-слаба степен, различните форми на живот коя повече, коя по-малко, а най-много хората; но всички ние участваме в общото съзнание.

— Тривайз, мисля, че тя има предвид някакъв вид групово съзнание — каза Пелорат.

Съветникът кимна.

— Това го схванах. В такъв случай, Блис, кой управлява този свят?

— Управлява се сам — отвърна Блис. — Тези дървета растат в редици по свое собствено съгласие. Размножават се, доколкото е нужно да заместят ония, които по някаква причина умират. Хората събират толкова ябълки, колкото им трябват; другите животни, включително насекомите, изяждат своя дял.

— Насекомите знаят какъв е техният дял, така ли? — запита Тривайз.

— Да, в известен смисъл. Вали, когато е необходимо, понякога и доста силно; или пък от време на време, когато трябва, започва суша.

— Дъждът също знае какво да прави, така ли?

— Да, знае — отвърна съвсем сериозно Блис. — Нима в твоето тяло различните клетки не знаят какво да правят? Кога да растат, кога да спрат? Кога да произвеждат известни вещества и кога да не ги произвеждат, а и когато ги произвеждат, знаят точно колко — ни повече, ни по-малко. Отделната клетка донякъде е независима химическа фабрика, но всички черпят от общ запас суровини, които им се доставят от обща транспортна система, всички изхвърлят отпадъците в общи канали и всички заедно допринасят за цялостното групово съзнание.

— Но това е забележително! — възкликна Пелорат. — Ти твърдиш, че планетата е един суперорганизъм и че ти самата си част от него.

— Правя аналогия, а не идентификация. Ние сме аналози на клетките, но не сме идентични с тях, нали?

— В какво отношение и доколко — попита Тривайз — не сте клетки?

— Ние самите сме съставени от клетки и имаме групово съзнание, що се отнася до този факт. Но съзнанието на индивидуалния организъм — на едно човешко същество, в моя случай…

— С тяло, за което мъже са умирали.

— Точно така. Моето съзнание е далеч по-развито от съзнанието на всяка отделна клетка — невероятно повече. Фактът, че на свой ред и ние сме част от още по-развито съзнание на по-високо равнище, не ни свежда до равнището на клетки. Аз си оставам човек, но над мен има групово съзнание, което дотолкова надминава възможностите ми да го схвана, колкото моето надминава онова на някоя от мускулните клетки на бицепсите ми.

Тривайз попита:

— Сигурно има някой, който е наредил да бъде заловен нашият кораб?

— Не, не някой! Гея го нареди. Всички ние го наредихме.

— И дърветата, и почвата ли, Блис?

— Те допринесоха много малко, но все пак допринесоха. Слушай, ако един музикант пише симфония, питаш ли коя точно клетка от тялото му е наредила симфонията да бъде написана и е наблюдавала композирането й?

Пелорат се намеси:

— Доколкото разбирам, груповият ум, така да се каже, на груповото съзнание е много по-силен от всеки индивидуален ум, също както един мускул е много по-силен от отделната мускулна клетка. Следователно Гея може да плени кораба ни от разстояние, като контролира нашия компютър, макар никой отделно взет ум на планетата да не е в състояние да го стори.

— Ти го схващаш идеално, Пел — рече Блис.

— И аз го разбирам — обади се Тривайз. — Не е толкова трудно да се разбере. Само че какво искате от нас? Не сме дошли да ви нападаме. Дойдохме да търсим информация. Защо ни пленихте?

— За да поговорим с вас.

— Можехте да го сторите и на кораба.

Блис важно поклати глава.

— Не съм аз човекът, който ще реши това.

— Ти не си ли част от груповия ум?

— Да, но не мога да летя като птица, да бръмча като насекомо или да порасна колкото дърво. Правя това, което е най-добре да правя, а най-доброто не е да ви давам информация, макар че знанията лесно могат да ми бъдат прехвърлени.

— Кой е решил да не ги прехвърля на теб?

— Всички го решихме.

— Кой тогава ще ни даде информацията?

— Дом.

— И кой е Дом?

— Ами — рече Блис, — пълното му име е Ендомандио-виза-марон-дейасо… и така нататък. Разните хора го наричат с различни срички по различно време, но за мен той е Дом и мисля, че и вие двамата можете да използвате това име. Той вероятно има най-голям дял в планетата Гея и живее на този остров. Помоли да ви види и му бе позволено.

— Кой му позволи? — бързо попита Тривайз и веднага си отговори сам. — Да, знам, всички заедно сте му позволили.

Блис кимна.

— Кога ще видим Дом, Блис? — обади се Пелорат.

— Веднага. Ако ме последваш, Пел, ей сега ще те заведа при него. Трив, и теб също, разбира се.

— А тогава ти ще си тръгнеш ли? — попита историкът.

— Не искаш ли да си тръгна, Пелорат?

— Ами… Всъщност не.

— Е, това е — рече Блис, докато те я последваха по гладко павирания път, който минаваше покрай овощната градина. — Мъжете на бърза ръка се привързват към мен. Даже достопочтени възстари учени ги обзема момчешки жар.

Пелорат се разсмя.

— Не храня особени надежди за кой знае какъв момчешки жар, Блис, но ако го притежавах, можеше да го използвам и по-зле, отколкото да го внеса в твоята сметка.

— О, не омаловажавай жара си — рече Блис. — Аз правя чудеса.

Тривайз нетърпеливо ги прекъсна:

— Когато стигнем там, за където сме тръгнали, колко време ще трябва да чакаме този Дом?

— Той вас ще чака. В края на краищата Дом-чрез-Гея от години работи, за да ви доведе тук.

Тривайз спря насред поредната крачка и хвърли бърз поглед към Пелорат, който тихо прошепна: „Ти беше прав.“

Блис, която гледаше право напред, спокойно рече:

— Зная, Трив, ти подозираше, че аз/ние/Гея сме се интересували от теб.

— Аз/ние/Гея ли? — меко попита Пелорат.

Тя се извърна и му се усмихна.

— Тук имаме цял комплекс от различни местоимения, за да изразяваме отсенките на индивидуалност, които съществуват на Гея. Бих могла да ви ги обясня, но дотогава аз/ние/Гея малко опипом ще предава онова, което имам предвид. Моля те, Трив, продължавай. Дом ни чака, а аз не искам да насилвам краката ви да се движат против вашата воля. Ако не сте навикнали, усещането не е приятно.

Тривайз тръгна отново. Бързият поглед, който хвърли към Блис, бе изпълнен с най-дълбоки подозрения.

74

Дом беше възрастен човек. Той изрецитира двеста петдесет и три сричковото си име изразително и с музикални преливания.

— В известен смисъл — рече, — името ми е кратка автобиография и разказва на онзи, който слуша, чете или чувства, кой съм аз, каква роля съм играл в системата и какво съм извършил. И все пак, в продължение на петдесет и няколко години, бях доволен, като ме наричаха Дом. Е, ако се говореше за други с името Дом, ставах Домандио, а при различните ми професионални контакти се използваха и други варианти. Веднъж на геянска година, на рождения ми ден, се рецитира наум пълното ми име — така, както току-що ви го изпях. Много е ефектно, но ми създава неудобства.

Беше висок и слаб, почти мършав. Дълбоко хлътналите му очи искряха с неестествен младежки блясък, независимо че той самият се движеше доста бавно. Тънкият и дълъг нос стърчеше напред, разширявайки се към ноздрите. Въпреки че вените по ръцете му бяха силно изпъкнали, не се забелязваха признаци на старчески артрит. Носеше дълга и сива като косата си мантия, която се спускаше до глезените му, а босите палци се подаваха от сандалите.

— На колко години сте, господине? — попита Тривайз.

— Моля те, Трив, наричай ме Дом. Другите начини на обръщение внасят официалност и пречат на свободния обмен на идеи. В стандартни галактични години съм точно на деветдесет и три, но истинското празнуване ще бъде след няколко месеца, когато наближа деветдесетата си годишнина според геянския календар.

— Не бих ти дал повече от седемдесет и пет-шест, Дом — каза Тривайз.

— Трив, според стандартите на Гея нито възрастта ми, нито видът ми за тази възраст са особено забележителни. Ей, нахранихте ли се?

Пелорат погледна към чинията си, в която се мъдреха остатъците от някаква съвършено незабележима и посредствено приготвена храна, и каза:

— Дом, мога ли да ти задам един неудобен въпрос? Разбира се, ако ти се стори обиден, ще те помоля просто да ми кажеш и аз ще го оттегля.

— Питай — усмихна се Дом. — Горя от нетърпение да обясня всичко за Гея, което възбужда любопитството ти.

— Защо? — попита веднага Тривайз.

— Защото вие сте почитани гости. Мога ли да чуя въпроса на Пел?

— При положение, че всеки и всичко тук участва в груповото съзнание, защо ти — като един елемент от групата — ядеш това, което очевидно е друг елемент?

— Вярно е! Но той се преработва. Ние трябва да се храним и всичко, което може да се яде — растения, животни, та дори и неорганичните подправки, — е част от Гея. От друга страна, нищо не се убива просто от любов към убиването и с ненужна болка. Мисля, че няма да се намери геянец, който да възвеличава приготвянето на нашата храна, защото никой не би ял, ако не трябваше. Не ти ли хареса хапването, Пел? Трив? Е, храната не е за удоволствие. Освен това, макар и погълната, тя остава и, в крайна сметка, също е част от планетното съзнание. Дотолкова, доколкото части от нея са включени в моето тяло, то ще има по-голям дял в общото. Когато умра, аз също ще бъда изяден, та било и от бактериите, дето предизвикват гниенето, и тогава делът ми ще е далеч по-малък. Но някой ден частици от мен ще станат частици от други, от много други човешки същества.

— Един вид превъплъщение на душите — подметна Пелорат.

— На какво, Пел?

— Говоря за оня стар мит, в който някои светове все още вярват.

— Не ми е известен. При случай трябва да ми го разкажеш.

— Но твоето индивидуално съзнание — продължи Тривайз, — всичко онова, което е Дом, никога няма да се сглоби отново.

— Разбира се че не, ала какво от туй? Аз пак ще бъда част от Гея, единствено това има значение. Сред нас се срещат мистици, които се чудят дали не трябва да предприемем мерки за развиване на груповите спомени от минали съществувания. Разумът на Гея обаче диктува, че такова нещо не би могло да се постигне по никакъв начин, а и не би служило за полезна цел. То само ще размъти днешното съзнание… Разбира се, с промяната на условията разумът на Гея също може да се промени, но не виждам това да стане в предвидимото бъдеще.

— Защо трябва да умираш, Дом? — попита Тривайз. — Погледни към своите деветдесет години. Не би ли могло груповото съзнание…

— Никога — Дом за пръв път се намръщи. — Аз мога да допринеса само толкова. При всеки нов индивид молекулите и гените се разбъркват и се получава нещо различно — нови таланти, нови способности, нов принос за Гея. Те ни трябват и единственият начин да ги получим е да отстъпим място. Направил съм повече от възможното, но дори и аз имам своята граница, която наближавам. Желанието да живееш, след като ти е изтекло времето, не е по-голямо, отколкото да умреш преждевременно.

Изведнъж, съзнавайки че е внесъл мрачна нотка във вечерята, той се надигна и като протегна ръце към събеседниците си, ги подкани:

— Трив, Пел, хайде да отидем в моето студио, където ще ви покажа някои от личните си предмети на изкуството. Надявам се, че няма да обвините стареца за малката му суета.

Поведе ги към друго помещение, където на кръгла маса лежаха купчина свързани по двойки опушени лещи.

— Това са проектирани от мен споделяци. Не съм майстор, но съм специалист по неодушевености, с каквито се занимават само няколко души.

— Мога ли да взема един? — попита Пелорат. — Чупливи ли са?

— Не, не. Ако искаш, тупни с тях по земята… Или по-добре недей. Сътресението може да притъпи зрителната острота.

— Как се използват, Дом?

— Слагаш ги на очите си и те прилепват. Не пропускат светлината. Точно обратното — спират я, въпреки че усещанията достигат до мозъка по очния нерв. По същество съзнанието ти се изостря и получаваш възможност да споделяш усещанията на други подобни фасетки. Тоест, ако погледнеш онази стена, ще преживееш онова, което тя самата изпитва към себе си.

— Възхитително — промърмори Пелорат. — Може ли да опитам?

— Разбира се, Пел. Вземи наслуки някой. Всеки споделяк представлява построение, показващо стената или който и да било друг наблюдаван от теб предмет в различен аспект на съзнанието му.

Пелорат постави чифт лещи на очите си и те моментално прилепнаха. Сепна се при допира и дълго стоя неподвижен.

— Като свършиш, постави ръцете си на двете страни на споделяка и ги притисни една към друга — обади се Дом. — Веднага ще излезе.

Пелорат го послуша, бързо примигна и разтри очите си.

— Какво изпита? — поинтересува се домакинът.

— Трудно е да се опише — отговори Пелорат. — Стори ми се, че стената трепти и блести, а на моменти сякаш се превръщаше в течност. Май се явяваха някакви ръбове и симетрията й се променяше. Аз… съжалявам, Дом, но не я намирам за привлекателна.

— Ти не участваш в Гея — въздъхна Дом — и затова не виждаш онова, което ние виждаме. Доста се страхувах от това. Уверявам те, независимо че се използват предимно заради естетическата стойност, споделяците имат и практически приложения. Една щастлива стена е дълготрайна, практична и полезна.

— Щастлива стена ли? — усмихна се леко Тривайз.

— Съществува смътното усещане, че стената изпитва нещо подобно на онова, което за нас означава „щастлив“. Една стена е щастлива, когато е проектирана добре, когато е стъпила здраво на основата си, когато нейната симетрия балансира частите й и не поражда неприятни въздействия. Въз основа на математическите принципи на механиката може да се разработи добър проект, но като се използва подходящ споделяк, се постига фина настройка, достигаща практически измеренията на атома. Тук, на Гея, нито един скулптор не може да произведе първокласна художествена творба без отлично измайсторен споделяк, а тези се смятат за отлични, при положение че аз самият го твърдя.

— Одушевените споделяци, които не са моя област — продължи Дом с възбудата на човек, който си чеше крастата, — ни дават аналогично пряко изживяване на екологичния баланс. Наистина на Гея той е доста прост, както е и при всички други светове, но тук поне сме с надеждата, че го усложняваме и по такъв начин изключително много обогатяваме общото съзнание.

Тривайз вдигна ръка и направи знак на Пелорат да замълчи.

— Откъде знаеш, че една планета може да издържа на по-сложен екологически баланс, при положение че всичките са с прост?

— Ах, ти изпитваш стареца — каза Дом и хитро примигна с очи. — Знаеш не по-зле от мен, че първият дом на човечеството, Земята, е имал изключително сложен екологически баланс. Само вторичните, производните светове, са прости.

Пелорат не можа да се въздържи.

— Но точно този е проблемът, който съм си поставил! Защо само Земята е издържала на сложна екология? Какво я отличава от другите светове? Защо на милиони и милиони други планети в Галактиката, способни да поддържат живот, се е развила само най-обикновена растителност, заедно с малки и неинтелигентни животински форми?

— За това има една приказка — отвърна Дом — или може би легенда. Не гарантирам за достоверността й. Всъщност на пръв поглед звучи като измислица.

Точно в този момент влезе Блис, която не беше участвала в храненето, и се усмихна на Пелорат. Носеше много прозрачна сребриста блуза.

Пелорат веднага се изправи.

— Мислех, че си ни напуснала.

— Съвсем не. Имах да правя отчети, да върша работа. А сега мога ли да се присъединя към теб, Дом?

Дом също се беше изправил (въпреки че Тривайз продължаваше да седи).

— Ти си желана от все сърце и радваш старческите ми очи.

— Сложих си тази блуза именно за да създам радост за очите ти. Пел е над тези неща, а Тривайз не ги харесва.

— Блис, ако си мислиш, че съм над тези неща, някой ден може и да те изненадам.

— Каква чудесна изненада би било — рече тя и седна. Двамата мъже сториха същото. — Моля ви, не исках да ви прекъсвам.

— Тъкмо щях да разкажа на нашите гости историята за Вечността. За да я разбере, човек първо трябва да осъзнае, че могат да съществуват практически безброй вселени. Всяко отделно събитие, което става, може да се случи или да не се случи, или пък да протече по един или друг начин, а всяка една от огромния брой възможности ще доведе до бъдещо развитие на събития, различаващи се поне в известна степен. Блис можеше да не влезе точно в този момент, да е при нас малко или много по-рано или пък, идвайки сега, да носи друга блуза; а дори и с тази блуза, можеше да не се усмихне така закачливо на възрастни мъже, което е нейна добросърдечна привичка. При всяка една от тези възможности или огромния брой други Вселената би поела по различен път и би продължила така след всяка следваща промяна на всяко друго събитие, колкото и незначително да е то.

Тривайз неспокойно се размърда.

— Мисля, че това е обща хипотеза на квантовата механика, всъщност много древна хипотеза.

— А, значи си чувал за нея. Но нека продължим. Да си представим, че хората имат възможност да замразят безброя вселени, да се местят от една на друга, когато си поискат, и да избират коя точно трябва да направят „истинска“, каквото и да е значението на тая дума.

— Чувам словата ти и дори си представям идеята, която описваш, но не мога да повярвам, че подобно нещо изобщо е възможно да се случи.

— Общо взето, аз също не мога — кимна Дом. — Ето защо твърдя, че то прилича на приказка. Независимо от това, в приказката се казва, че е имало хора, които са можели да излизат извън времето и да изследват безкрайните нишки на потенциалната реалност. Наричали са ги Вечни и когато се намирали извън времето, се казвало, че са били във Вечността. Тяхната задача била да изберат най-подходяща за човечеството Реалност. Вършели са безкрайни промени; и тук историята навлиза в много големи подробности, защото трябва да ви кажа, че е била написана под формата на необикновено дълъг епос. Накрая намерили — така се твърди в приказката — Вселена, в която Земята била единствената в цялата Галактика планета със сложна екологична система и развила интелигентен вид, способен да разработи сложни технологии. Решили, че човечеството ще се чувства най-сигурно в това положение. Замразили този низ от събития като Реалност и после престанали да действат. Днес ние живеем в Галактика, населявана единствено от хора и до голяма степен от растения, животни и микроскопични форми, които хората съзнателно или несъзнателно пренасят със себе си от планета на планета и които обикновено объркват местната флора и фауна. Някъде в смътната и мъглява вероятност съществуват и други реалности, в които Галактиката е стопанин на много разумни форми на живот, но те са недостижими. Ние сме сами в нашата реалност. Действията и събитията в нея пораждат нови разклонения, като във всеки отделен случай само едно от тях е продължение на реалността. Така че от собствената ни Вселена произлизат много, вероятно безброй потенциални вселени, но — както може да се предполага — те всички си приличат, защото съдържат Галактика с една-единствена форма на разумен живот — тази, която ни е добре позната. Или може би трябва да уточня, че всички вселени, с изключение на нищожно малък процент, си приличат в това отношение, понеже е опасно да се изключва каквото и да е, когато възможностите клонят към безкрайност.

Той спря, леко сви рамене и добави:

— Така поне се казва в историята. Тя датира от времето преди основаването на Гея. Не гарантирам, че е вярна.

Останалите трима го слушаха внимателно. Блис кимна с глава, сякаш бе чувала всичко и по-рано и сега сверяваше доколко точен е бил разказът на Дом.

Пелорат запази сериозно мълчание почти цяла минута, после удари с юмрук страничната облегалка на стола си.

— Не — каза той със сподавен глас, — това не влияе върху нещата. Няма начин да се демонстрира верността на историята чрез наблюдение или разсъждение. Затова тя е чисто и просто хипотеза, но нека все пак предположим, че е вярна! Нашата Вселена продължава да е тази, в която единствено на Земята се е развил богат живот и интелигентен вид. Така че, в тази Вселена, било тя единствена или само една от безброя възможности, в природата на планетата Земя трябва да има нещо уникално. А пък у нас трябва да съществува желанието да узнаем каква е тази уникалност.

Последва тишина. Накрая Тривайз се размърда и поклати глава:

— Не, Янов, не е така. Да кажем, че шансовете са едно на билион трилиона. С други думи, съществува възможност едно на 1021, при която по пътя на чистата случайност от билионите обитаеми планети в Галактиката само на Земята се е развила богата екология и впоследствие разумен живот. Ако това е така, то една от 10 от различните ниши на потенциалните реалности представлява такава Галактика и Вечните са я уловили. Следователно ние живеем във Вселена, в която Земята е единствената планета, развила сложна екология, разумна форма на живот и напреднала техника. И то не защото на Земята има нещо специално, а защото всичко това просто по случайност се е развило не другаде, а именно там… Всъщност предполагам, че съществуват ниши на реалността, в които пък само на Гея се е развил разумен живот — продължи замислено Тривайз — или само на Сейшел, или само на Терминус, или пък само на някоя планета, на която в настоящата реалност няма никаква живинка. И всички тези много специални случаи представляват нищожно малък процент от общия брой реалности в Галактиката, в които се среща повече от една разумна форма на живот. Предполагам, че ако бяха търсили достатъчно дълго, Вечните щяха да открият потенциална ниша в Реалността, в която на всяка обитаема планета се е развила разумна форма на живот.

— Не би ли могъл също да кажеш — включи се Пелорат — че е била открита реалност, в която Земята по някаква причина не е била такава, каквато е в другите ниши, а специално пригодена за развитието на разум? Всъщност може още да се продължи и да се допусне, че е била открита реалност, в която цялата Галактика не е била както в другите ниши, а някак си в такова състояние на развитието, при което само на Земята е могъл да се породи разум.

— Не е изключено да се предположи и това — кимна Тривайз — но аз смятам, че в моята версия има повече смисъл.

— Разбира се, тя също е съвсем субективно решение — заяви леко раздразнен Пелорат, но Дом го прекъсна с думите:

— Вие спорите от любов към спора. Нека не разваляме тази, поне за мен, приятна и спокойна вечер.

Пелорат се опита да се отпусне, за да отмине раздразнението му.

— Както кажеш, Дом — усмихна се той накрая.

Тривайз хвърляше погледи към Блис, която седеше престорено скромно с ръце в скута си.

— А как се е получил този свят, Дом? — попита той.

— Гея със своето групово съзнание?

Дом отметна назад старческата си глава и пискливо се разсмя.

— Отново легенди! — възкликна той и лицето му се набръчка. — Понякога мисля по този въпрос, докато чета летописите за историята на човека, с които разполагаме. Няма значение, че те внимателно се пазят, картотекират и вкарват в компютър. С течение на времето пак стават неясни и мъгляви. Измислиците се увеличават, приказките се натрупват като прах. Колкото повече време минава, толкова по-прашна става историята, докато накрая се изроди в легенди.

— Ние, историците, сме запознати с този процес, Дом — каза Пелорат. — Съществува известно предпочитание към легендата. Преди около петнадесет века Лийбел Геннерат казал: „Лъжливо драматичното прогонва истински скучното“. Днес това е известно като Закона на Геннерат.

— Така ли? — попита Дом. — А аз си мислех, че тази идея е лично мое откритие. Е добре, Законът на Геннерат изпълва миналата ни история с романтика и несигурност. Знаете ли какво е робот?

— Разбрахме го на Сейшел — отговори сухо Тривайз.

— Виждали ли сте роботи?

— Не. Зададоха ни същия въпрос и щом отвърнахме отрицателно, ни обясниха.

— Разбирам. Знаете ли, че някога човечеството е живяло с роботи, но въпреки това не е вървяло към добро.

— Точно туй ни казаха.

— На роботите били дълбоко втълпени Трите закона на роботиката, които датират от праисторията. Съществуват няколко версии на онова, което може би са били Трите закона. Общоприетото схващане гласяло следното: „1) Роботът не трябва да вреди на човека или, чрез бездействие, да позволи на човека да бъде причинена вреда; 2) Роботът трябва да се подчинява на дадените му от човека заповеди, с изключение на тези, които противоречат на Първия закон; 3) Роботът трябва да защищава собственото си съществуване, стига тази защита да не противоречи на Първия и Втория закон.“ Тъй като ставали все по-интелигентни и всестранно развити, роботите тълкували тези закони, и по-специално най-важния Първи, все по-широко и по-великодушно и във все по-висока степен поемали ролята на закрилници на човечеството. Тяхната закрила задушавала и станала нетърпима. Роботите били изключително внимателни и усилията им — съвсем хуманни, насочени изцяло към постигането на блага за всички. Това обаче ги правело все по-непоносими. С напредъка в роботиката положението се влошавало. Разработвали се роботи с телепатични възможности, което означавало, че дори вече мисълта можела да се следи. Така човешкото поведение ставало все по-зависимо от контрола на роботите. От друга страна, на външен вид те все повече заприличвали на хора, но несъмнено оставали роботи в поведението си. А фактът, че били хуманоиди, ги правел още по-отблъскващи. Затуй, разбира се, на това трябвало да бъде сложен край.

— Защо „разбира се“? — попита Пелорат, който слушаше внимателно.

— Въпрос на логика — каза Дом. — В крайна сметка роботите се развили достатъчно, за да станат досущ като хората и да разберат негодуванието им, че са ограбени от всичко човешко в името на собственото им добро. Роботите били принудени да решат, че за човечеството ще бъде по-полезно, ако то само се грижи за себе си, та макар небрежно и неефективно. Следователно точно те, роботите, били онези, които някак си създали Вечността и станали Вечни. Открили една реалност, в която хората се чувствали най-сигурни — в нея те наистина били сам-сами в Галактиката. После, след като направили възможното според силите си, и с оглед на Първия закон в най-истинския му смисъл, роботите по собствена воля престанали да действат и оттогава насам ние сме истински хора — развиваме се както можем, съвсем сами.

Дом замълча. Погледна към Тривайз и Пелорат и попита:

— Вярвате ли на всичко това?

— Не — бавно поклати глава Тривайз. — В нито един исторически летопис, за който някога съм чувал, няма и следа от подобни събития. А ти, Янов, вярваш ли?

— Има митове, които приличат в някои отношения…

— Остави тия работи. Има митове, дето ще съвпаднат с измислиците на всеки от нас, стига да им се даде достатъчно умно и ловко тълкувание. Аз говоря за историята, за достоверни данни.

— Ами, доколкото знам, няма такива.

— Не съм изненадан — каза Дом. — Преди роботите да се оттеглят, многобройни групи хора тръгнали да колонизират светове в по-далечното пространство, за да приложат собствените си мерки за свобода. Те идвали главно от пренаселената Земя, с нейната дълга история на съпротива срещу изкуствените създания. Новите светове се сторили на хората свежи и ободряващи и те не искали дори да си спомнят за горчивото унижение в детството си, когато били под грижите на роботи-бавачки. Не запазили историческите сведения за този период и затуй го забравили.

— Това е малко вероятно — възрази Тривайз.

— Не си прав, Голан — обърна се към него Пелорат. — Съвсем правдоподобно е. Обществата създават собствената си история и са склонни да заличават семплия си произход, като го забравят или пък като съчинят фантастични героични битки за освобождение. Имперското правителство също е правило опити да потули знанията за предимперското минало с оглед да засили мистичната атмосфера на вечното си господство. Освен това почти отсъстват данни за времето преди хиперпространствените пътешествия и ти знаеш, че повечето хора днес дори не подозират за съществуването на Земята.

— Не можеш да обясниш по този начин две неща едновременно, Янов — каза Тривайз. — Ако Галактиката е забравила роботите, как така Гея си ги спомня?

— Ние сме различни — намеси се Блис с внезапен изблик на сопранов смях.

— Така ли? И в какво? — попита Тривайз.

— Слушай, Блис, остави това на мен — обърна се към нея Дом. — Ние наистина сме различни, люде от Терминус. От всички бежански групи, ние, които накрая стигнахме до Гея — вървейки по стъпките на други, стигнали до Сейшел, — бяхме единствените, усвоили телепатичното умение от роботите. Знаете ли, това е умение. То е вътрешно присъщо на човешкия мозък, но се развива трудно и трябва много изкусност. Пълната му сила се достига след доста поколения, но щом веднъж е започнало да действа, то се самоподхранва. Ние се занимаваме с него повече от двадесет хиляди години, но дори днес единният разум на Гея не е на предела на възможностите си. Много отдавна обаче развитието на телепатията ни накара да осъзнаем наличието на групово съзнание — първо на хората, след това на животните, на растенията и накрая, само преди няколко века, на неодушевената структура на самата планета. Тъй като проследихме пътя назад чак до роботите, ние не ги забравихме. Приемахме ги не за бавачки, а за учители. Почувствахме, че отварят съзнанието ни за нещо, което нито за миг не искахме да загубим. Спомняме си ги с благодарност.

— Но точно тъй, както някога сте били деца на роботите, сега сте деца на груповото съзнание — каза Тривайз. — Не сте ли загубили отново човешката си същност?

— То е различно, Трив. Онова, което вършим сега, е наше по собствен избор. Ето това има значение. Този избор не ни е наложен отвън, а се е развил вътрешно. Различни сме и в още едно отношение. Ние сме единствени в Галактиката. Няма друг свят като Гея.

— Как можеш да си сигурен в това?

— Бихме го разбрали, Трив. Бихме открили световно съзнание като нашето, та ако ще да е на другия край на Галактиката. Ние, например, успяхме да забележим зачатъците на такова съзнание в твоята Втора фондация, та макар и само отпреди два века.

— По времето на Мулето ли?

— Да. Един от нас — кимна мрачно Дом. — Той беше анормален и ни напусна. А ние бяхме наивни и мислехме, че това е невъзможно. Затова и не направихме нищо да го спрем. По-късно, когато насочихме вниманието си към Външните светове, разбрахме за онова, което ти наричаш Втора фондация, и им я оставихме.

Тривайз помълча няколко секунди, после промърмори:

— Натам водят и нашите исторически книги! — поклати глава и добави по-високо: — Гея е постъпила доста страхливо, не е ли така? Вие сте били отговорни за него.

— Прав си. Но щом веднъж обърнахме поглед към Галактиката, видяхме онова, за което дотогава явно сме били слепи. Така че трагедията на Мулето за нас се оказа животоспасяваща. Едва тогава осъзнахме, че в крайна сметка върху ни ще се стовари опасна криза. И това стана, но благодарение на инцидента с Мулето, не и преди да вземем мерки.

— Каква криза?

— Такава, която ни заплашва с унищожение.

— Не мога да повярвам. Вие сте държали настрана Империята, Мулето и Сейшел. Имате групово съзнание, дето може да измъкне кораб от пространството на разстояние милиони километри. От какво трябва да се страхувате? Погледнете Блис. Тя не изглежда ни най-малко обезпокоена. Тя не мисли, че има криза.

Блис беше преметнала стройния си крак върху страничната облегалка на стола и мърдаше пръстчета точно срещу Тривайз.

— Разбира се, че не се тревожа, Трив. Ти ще се справиш.

— Аз ли? — почти извика Тривайз.

— Гея те е довела тук след около сто фини манипулации — поясни Дом. — Ти си този, който трябва да посрещне нашата криза.

Тривайз се втренчи в него и изумлението му постепенно премина в гняв.

— Аз ли? Защо пък точно аз от целия космос? Аз нямам нищо общо с проблемите ви.

— Независимо от това, Трив — каза Дом с почти хипнотично спокойствие, — ти ще бъдеш. Само ти. От целия космос единствено ти.

XVIII. СБЛЪСЪКЪТ

75

Стор Гендибал се промъкваше почти толкова предпазливо към Гея, колкото и Тривайз, и сега, когато геянската звезда се бе превърнала в отчетлив диск, който можеше да се наблюдава само през силни филтри, спря, за да помисли.

Сура Нови седеше отстрани и от време на време плахо отправяше поглед към него.

— Учителю — обади се нежно тя.

— Какво има, Нови? — попита разсеяно Гендибал.

— Нещастен ли си?

Той бързо я погледна.

— Не. Съсредоточен съм. Помниш ли тази дума? Опитвам се да реша дали да навлезем бързо или да чакаме още. Да бъда ли много смел, Нови?

— Мисля, че ти винаги си много смел, учителю.

— Да си много смел понякога означава да си глупав.

— Как може един господар-учен да бъде глупав? — усмихна се Нови. — Това не е ли слънце, учителю? — посочи тя към екрана.

Гендибал кимна утвърдително.

— Това ли е слънцето, което грее на Трантор? — попита Нови след кратка пауза. — Демското слънце ли е?

— Не, Нови. Съвсем различно слънце — отвърна той. — Съществуват много слънца. Билиони.

— О, с разума си го знаех, но никога не съм могла да го повярвам. Учителю, как така човек може да знае нещо с разума си и въпреки това да не му вярва?

Гендибал слабо се усмихна.

— В главата ти, Нови — подхвана той и, изричайки тези думи, автоматично се озова там, в главата й. Погали я нежно, както правеше винаги — просто едно облекчаващо докосване на менталните нишки, което да я отпусне и успокои. След това веднага щеше да напусне. Но този път усети нещо, което не можеше да се опише по друг начин, освен с езика на менталиците. Ако искаше да използва обичайната метафора — мозъкът на Нови светеше.

Това не можеше да се случи без наличието на вкарано отвън ментално поле с толкова малка интензивност, че дори и най-фината приемателна функция на добре тренирания ум на Гендибал едва го долавяше, въпреки изключително гладката ментална структура на Нови.

— Как се чувстваш, Нови? — рязко попита той.

— Добре, учителю — учудено го погледна тя.

— Да си замаяна или объркана? Затвори очи и стой абсолютно неподвижно, докато не ти кажа „хайде“.

Тя послушно затвори очите си. Гендибал внимателно отстрани от ума й всички външни усещания, успокои мислите й, уталожи емоциите й, галеше… галеше… Остави само сиянието, което бе толкова слабо, та насмалко да се усъмни, че го има.

— Хайде — рече той и Нови отвори очи.

— Как се чувстваш, Нови?

— Много спокойна, учителю.

Очевидно полето беше твърде немощно, за да има някакъв видим ефект върху нея.

Той се обърна към компютъра и започна борба с него. Трябваше да признае пред себе си, че двамата не се сработваха много добре. Вероятно причината беше, че бе прекалено навикнал да използва пряко ума си и не обичаше да работи с посредник. Но сега търсеше кораб, а не мисъл, и в началото можеше да действа ефективно само с помощта на компютъра.

Откри кораба, за който подозираше, че съществува. Беше на разстояние половин милион километра и по конструкция приличаше много на неговия собствен, само че по-голям и усъвършенстван.

Щом веднъж го намери с помощта на компютъра, Гендибал пое нещата директно с ума си. Изпрати го като плътен лъч натам и почувства (с менталния еквивалент на това понятие) кораба отвън и отвътре.

После насочи ума си към планетата Гея, доближи на няколко милиона километра към нея в реалното пространство и се оттегли. Нито едно от тези действия не бе достатъчно, за да му покаже безпогрешно кой е източникът на полето, ако изобщо имаше такъв.

— Нови — обърна се отново към спътничката си той, — бих желал да седиш до мен, каквото и да се случи.

— Опасност ли има, учителю?

— Нищо няма да ти навреди. Ще се погрижа за твоята сигурност.

— Учителю, аз не се интересувам заради това. Ако има опасност, искам да ти помогна.

Гендибал меко обясни:

— Нови, ти вече ми помогна. Благодарение на теб разбрах нещо наглед твърде дребно, но за което бе страшно важно да узная. Можеше да затъна в доста дълбоко тресавище и щях да се измъкна само с цената на големи неприятности.

— Учителю, с ума си ли го направих, както веднъж ти ми обясни? — попита го изненадана Нови.

— Точно така. Никакъв уред не може да бъде по-чувствителен. Моят собствен мозък също не е, тъй като е изпълнен с прекалено сложни неща.

Лицето на Нови светна от радост.

— Толкова се радвам, че мога да ти помогна.

Гендибал се усмихна и кимна, после сериозно се замисли дали наистина не се нуждае и от друга помощ. Нещо детинско в него се противопостави. Тази работа си беше негова и само негова.

Но можеше да се окаже и че не е само негова. Шансовете за това все повече се увеличаваха…

76

На Трантор Киндор Шандис чувстваше върху себе си отговорността на Първия говорител с почти задушаваща тежест. Откакто корабът на Гендибал изчезна в мрака отвъд атмосферата, той не бе свиквал събрания на Масата на говорителите. Беше се затворил в собствените си мисли.

Дали бе разумно да позволи на Гендибал да замине сам? Наистина беше блестящ, но не чак дотам, та да му се предоверяват. Големият му недостатък бе арогантността, така както при него самия (помисли с горчивина той) — умората от годините.

Неведнъж се уверяваше, че прецедентът с Прийм Палвър, прелетял Галактиката, за да оправи нещата, беше опасен. Можеше ли някой друг да бъде Прийм Палвър? Та дори и Гендибал? При това Палвър беше заминал със съпругата си.

Разбира се, Гендибал пътуваше с тази демянка, но тя беше без особено значение. Съпругата на Палвър бе станала говорител благодарение на собствените си достойнства.

Шандис чувстваше как от ден на ден остарява, чакайки вест от Гендибал. Но вест не идваше и напрежението му нарастваше.

Трябваше да се изпрати цяла флота кораби, истинска армада…

Не. Масата не би го позволила.

И все пак…

Когато накрая повикването дойде, той бе потънал в изтощителен сън, който не му носеше отмора. Преди всичко нощта се случи ветровита и заспа трудно. Също като дете си бе въобразил, че чува гласове в свистенето на вятъра.

Накрая, преди сънят да го налегне, с копнеж изгради въображаемото си оттегляне — искаше го, но знаеше, че не може да го осъществи, понеже Деларми щеше да заеме мястото му същия миг.

Точно тогава дойде повикването. Той моментално се събуди и се изправи в леглото си.

— Добре ли си? — попита веднага.

— Напълно, Първи говорителю — отговори Гендибал. — Да включим ли визуалната връзка за по-стегната комуникация?

— Може би по-късно — предложи Шандис. — Първо, какво е положението?

Гендибал докладваше внимателно, защото усети, че човекът от другата страна току-що се е събудил, и долови дълбокото му изтощение.

— Намирам се близо до една обитаема планета на име Гея, чието съществуване, доколкото ми е известно, не се споменава в нито един от галактичните архиви.

— Светът на онези, които са работили за усъвършенстването на Плана ли? Антимулетата?

— Възможно е, Първи говорителю. Има причини да се смята така. На първо място, корабът с Тривайз и Пелорат се е приближил много до Гея и вероятно се е приземил там. Второ, на около половин милион километра от мен в реалното пространство се намира боен кораб на Първата фондация.

— Не може да се проявява толкова голям интерес без причина.

— Първи говорителю, причината би могла да бъде една и съща. Аз съм тук, защото преследвам Тривайз. Бойният кораб може да е тук заради същото. Остава само да се запитаме защо Тривайз е тук.

— Смяташ ли да го преследваш до планетата?

— Мислех, че е възможно, но изникна нещо непредвидено. Сега се намирам на сто милиона километра от Гея и чувствам ментално поле около себе си в пространството, изключително слабо, хомогенно поле. Изобщо нямаше да го разбера, ако не беше фокусиращото действие на ума на демянката. Той наистина е необикновен. Именно затова настоях да я взема със себе си.

— В такъв случай си бил прав и прозорлив… Смяташ ли, че говорителката Деларми е знаела за това?

— Когато ме караше да взема Нови? Едва ли… но аз с удоволствие се възползвах, Първи говорителю.

— Радвам се, че е тъй. Говорителю Гендибал, смяташ ли, че планетата е първоизточник на полето?

— За да се уверя, ще трябва да направя измервания на точки, разположени на големи разстояния, и да видя дали полето има обща сферична симетрия. Предприех еднопосочно ментално сондиране и това изглежда вероятно, но не и сигурно. Само че май не е разумно да продължавам изследването в присъствието на боен кораб на Първата фондация.

— Той определено не е заплаха.

— Може да стане. Още не съм сигурен дали самият кораб не е център на полето, Първи говорителю.

— Но те…

— Моите уважения, Първи говорителю, позволи ми да те прекъсна. Ние не знаем какъв технически напредък е постигнала Първата фондация. Те действат със странно самочувствие и за нас може да последват неприятни изненади. Трябва да се види дали чрез някои от своите изобретения не са се научили да се справят с менталици. Накратко, Първи говорителю, аз съм изправен или срещу боен кораб с менталици, или срещу планета на менталици. Ако е корабът, тогава те са твърде слаби, за да ме спрат, но може да са достатъчно силни да ме забавят, и физическите им оръжия ще успеят да ме унищожат. От друга страна, ако центърът на полето е планетата, то долавянето му от такова разстояние говори за огромна сила — по-голяма, отколкото дори аз мога да управлявам. И в двата случая ще е необходимо да се създаде мрежа — обща мрежа, в която при необходимост пълните ресурси на Трантор да се поставят на мое разположение.

Първият говорител се поколеба.

— Обща мрежа. Такова нещо никога не е било използвано, нито дори се е предлагало, освен по времето на Мулето.

— Тази криза може да се окаже далеч по-сериозна от кризата с Мулето, Първи говорителю.

— Не зная дали Масата ще се съгласи.

— Не мисля, че трябва да ги молиш да се съгласяват, Първи говорителю. Трябва да обявиш извънредно положение.

— Каква причина да посоча?

— Кажи им, че аз съм настоял, Първи говорителю.

— Говорителката Деларми веднага ще заяви, че си некомпетентен страхливец, докаран до лудост от собствените си видения.

Гендибал замълча за малко:

— Предполагам, че ще заяви нещо подобно, Първи говорителю, но да казва каквото си иска. Ще го преживея. Основният проблем сега не е моята гордост, а съществуването на Втората фондация.

77

Харла Бранно мрачно се усмихна и набръчканото й лице сякаш потъна още по-дълбоко в месестите си гънки.

— Мисля, че можем да продължим — каза тя. — Готова съм за тях.

— Наистина ли сте сигурна, че знаете какво вършите? — попита я Кодел.

— Ако бях толкова луда, колкото ти се правиш, че мислиш, Лионо, щеше ли да настояваш да останеш на този кораб с мен?

Кодел сви рамене и отвърна:

— Вероятно да. Трябва да съм тук, госпожо кмете, поради малката възможност да мога да ви спра, да ви отклоня, най-малкото да ви забавя, преди да отидете твърде далеч. И, разбира се, ако не сте съвсем луда…

— Да?

— Ами, тогава не бих искал бъдещите историци да споменават само вас. Нека кажат, че и аз съм бил тук и да се питат на кого принадлежи заслугата, госпожо кмете.

— Умно, Лионо, умно, но доста несериозно. През толкова много мандата съм била силата зад трона, че едва ли бих позволила подобно нещо да се случи по време на собственото ми управление.

— Ще видим.

— Не, няма да видим, защото историческите преценки ще се направят след нашата смърт. Аз обаче не се страхувам. Нито за мястото си в историята, нито за онова — тя посочи екрана.

— Корабът на Компор — каза Кодел.

— Да, корабът на Компор — потвърди Бранно, — само че без Компор на борда. Един от нашите разузнавачи наблюдавал смяната. Корабът бил спрян от друг. Двама души се прехвърлили в него, а после Компор влязъл в чуждия кораб.

Бранно потри ръце.

— Тривайз изпълни отлично ролята си. Изпратих го в космоса, за да послужи като гръмоотвод и той го направи. Той привлече светкавицата. Корабът, който Компор е спрял, е бил на Втората фондация.

— Питам се как можете да сте сигурна в това? — замислено рече Кодел, извади лулата си и бавно започна да я тъпче с тютюн.

— Понеже винаги съм се съмнявала дали Компор не е под контрола на Втората фондация. Животът му протичаше някак прекалено гладко. Всичко му беше наред, стана първокласен експерт по хиперпространствени пътешествия. Предателството му спрямо Тривайз може да е било просто решение на амбициозен политик, но той го направи с такава ненужна усърдност, като че ли в това се криеше нещо повече от лична амбиция.

— Всичко дотук са само догадки, кмете.

— Догадките свършиха, когато той последва Тривайз в многобройни хиперпространствени скокове така лесно, сякаш беше само един-единствен скок.

— Помагаше му компютър, госпожо кмете!

Бранно наклони глава назад и се разсмя.

— Скъпи ми Лионо, ти тъй дейно съчиняваш заплетени сюжети, че забравяш колко ефикасни са простите. Аз изпратих Компор да проследи Тривайз не защото той трябваше да бъде следен. Нима беше нужно това? Колкото и да искаше да запази действията си в тайна, Тривайз щеше да привлече цялото внимание върху себе си във всеки свят извън Фондацията, който посещаваше. Неговият модерен кораб, силният му терминуски акцент, фондационните кредити — всичко туй автоматично го обграждаше с ореола на знаменитост. И в случай на някаква извънредна ситуация той автоматично щеше да се обърне към служителите на Фондацията за помощ, както направи на Сейшел. Така веднага научихме за онова, което бе извършил, и то напълно независимо от него самия.

— Не — продължи замислено тя, — Компор беше изпратен, за да изпитам Компор. Успяхме, понеже му дадохме дефектен компютър, е, не чак дотам дефектен, че да направи кораба неуправляем, но недостатъчно бърз да му помогне при осъществяване на многократни хиперпространствени скокове. И въпреки това Компор се справи безпроблемно.

— Кмете, разбирам, че не сте ми казали много неща, преди да решите, че трябва да го сторите.

— Лионо, аз пазех в тайна тези въпроси единствено за да не се обидиш. Възхищавам ти се и те използвам, но съществуват точни граници на моето доверие към теб, както и на твоето към мен. И, моля те, не си прави труда да го отричаш.

— Няма — каза сухо Кодел, — но един ден, кмете, ще си позволя да ви напомня за случая. Междувременно има ли още нещо, което да трябва да науча сега? От какъв вид е Звездолетът, който ги е спрял? Ако Компор е от Втората фондация, то и корабът му е положително оттам.

— Да се разговаря с теб винаги е удоволствие, Лионо, ти бързо схващаш нещата. Знаеш ли, Втората фондация не си дава труд да прикрива следите си. Тя има защити, на които разчита да я направят невидима. На човек оттам никога няма и през ум да му мине да използва кораб с чужда направа, даже и да бяха знаели колко ясно можем да определим произхода му по схемата на използване на енергията. Те винаги могат да изтрият тази информация от ума на всеки, който се е добрал до нея, така че защо да се крият? Е, нашият разузнавателен кораб е успял да определи произхода на онзи, който наближи Компор, няколко минути след като го забелязал.

— И сега предполагате, че Втората фондация ще изтрие тази информация от ума ни?

— Ако поискат — каза Бранно, — но те навярно разбират, че нещата са се променили.

— По-рано вие твърдяхте, че знаете къде е Втората фондация — продължи Кодел. — Първо ще се погрижите за Гея, после за Трантор. От това вадя заключение, че вторият кораб е от транториански произход.

— Предположението ти е правилно. Изненадан ли си?

Кодел бавно поклати глава.

— Като се сещам за някои минали неща, не. Еблинг Майс, Торан и Байта Дарел са живели на Трантор по времето, когато е бил спрян Мулето. Внучката на Байта, Аркади Дарел, е родена на Трантор и също е била там, когато по общо мнение бил сложен край на самата Втора фондация. В нейното описание на събитията се споменава за някой си Прийм Палвър, който играел ключова роля и се появявал в критичните моменти. Той бил транториански търговец. Смятам за очевидно, че Втората фондация се е намирала на Трантор, където между другото е живял и самият Хари Селдън. Това било по времето, когато той основал и двете фондации.

— Всичко е съвсем ясно, с изключение на факта, че никой не е предположил тази възможност. Втората фондация се е погрижила за това. Точно туй имах предвид, като казах, че не им е необходимо да прикриват следите си при положение, че съвсем лесно могат да уредят те да не бъдат забелязани или пък да изтрият спомена за тях.

— В такъв случай — подхвана Кодел — нека не поглеждаме прекалено бързо в посоката, в която те може би искат. Как предполагате, защо Тривайз е решил, че съществува Втора фондация? И защо тя не го е спряла?

Бранно вдигна кокалестите си пръсти и започна да брои с тяхна помощ:

— Тривайз, това първо, е много необикновен човек. При цялата му буйност и неспособност да действа предпазливо, у него има нещо, което не мога да проумея. Може би той е специален случай. Сетне, Втората фондация не е била съвсем неосведомена. Компор веднага се озова по петите на Тривайз и ми докладва за него. Разчитаха аз да го спра, без да се налага да рискуват с открита намеса. Трето, едва след като не реагирах, както очакваха — нямаше екзекуция, нямаше затвор, нямаше изтриване на паметта, нито дори психическа проба на мозъка му, — а направо го изгоних в космоса, Втората фондация отиде по-далеч. Те направиха директен ход и пратиха един от своите кораби.

И след миг добави със зле прикрито задоволство:

— Отличен гръмоотвод.

— А какъв ще бъде нашият следващ ход? — попита Кодел.

— Ще предизвикаме онзи човек от Втората фондация, срещу когото сме изправени. Всъщност точно сега се движим съвсем неотклонно към него.

78

Гендибал и Нови седяха един до друг и наблюдаваха екрана.

Демянката явно беше уплашена. За Гендибал това бе очевидно, както бе очевиден и отчаяният й опит да надвие страха си. Но той не можеше да направи нищо, за да й помогне, защото не смяташе за разумно да докосва ума й точно в този момент — да не отслаби нейната ответна реакция срещу менталното поле, което ги обграждаше.

Бойният кораб на Фондацията бавно, но неотклонно приближаваше. Съдейки по досегашния си опит, Гендибал прецени, че е голям боен кораб с екипаж вероятно от шест души. Беше очевидно, че сами по себе си оръдията му са достатъчни да задържат и — ако е необходимо — да унищожат цяла флота кораби на Втората фондация, в случай че те трябва да разчитат единствено на физическа сила.

И така, напредването на фондационния звездолет срещу кораба, пилотиран от човек на Втората фондация, даваше основание да се направят известни заключения. Дори и да разполагаше с ментални възможности, не изглеждаше правдоподобно корабът да се навре между зъбите на Втората фондация по този начин. По-вероятно бе да напредва поради незнание, а незнанието можеше да има различни степени.

То би могло да означава, че капитанът на бойния кораб не знае за смяната на Компор или — ако все пак знае — не му е известно, че Компор е сменен с човек от Втората фондация. А може би изобщо не беше наясно каква е тази Втора фондация.

Ами ако (Гендибал възнамеряваше да обмисли едва ли не всички варианти) корабът притежаваше ментална сила и въпреки това напредваше така самоуверено? Това можеше да значи единствено, че е под управлението на някакъв мегаломан или че притежава сили, надвишаващи всичко, което човек е в състояние да си представи.

Но и това явно не беше крайното заключение…

Внимателно долови ума на Нови. Тя не можеше да усеща съзнателно менталните полета, за разлика от него самия. Но пък умът му не успяваше да прави това така деликатно или пък да открива толкова слабо поле, както този на Нови. В бъдеще парадоксът трябваше да бъде изучен. В крайна сметка той можеше да доведе до резултат, който да се окаже далеч по-важен от непосредствения проблем с приближаващия боен кораб.

Гендибал бе доловил интуитивно тази възможност, когато за пръв път осъзна необикновената гладкост и симетрия в мозъка на Нови. Тогава го обзе печална гордост от интуитивните му способности. Говорителите винаги бяха се гордели с възможностите на интуицията си. До каква степен обаче това бе резултат от тяхната неспособност да измерват ментални полета чрез ясните методи на физиката и, следователно, да разберат какво в действителност вършат? Лесно беше невежеството да се прикрие с мистичната думичка „интуиция“. Ала не се ли коренеше то в явното подценяване на значението на физиката в сравнение с менталиката?

И доколко това беше сляпа гордост? Гендибал се надяваше, че когато стане Първи говорител, нещата ще се променят. Трябваше да има някакво физическо сближаване на разликите между двете фондации. Втората фондация не можеше вечно да стои изправена пред възможността от унищожение във всеки миг, когато менталният й монопол би допуснал неволна грешка.

Тъкмо сега монополът може би наистина я правеше. Вероятно Първата фондация е напреднала или пък между нея и Антимулетата има съюз. (Тази възможност му хрумна за пръв път и той чак потрепери.)

Мислите прелитаха през съзнанието му с обичайната за един говорител бързина, а докато следеше хода им, той продължаваше да долавя сиянието на ума на Нови — ответна реакция на лекото ментално поле около тях. То не се засилваше с приближаването на бойния кораб на Фондацията.

Само по себе си това не беше абсолютен индикатор, че в бойния кораб няма менталици. Отдавна се знаеше, че този вид поле не се подчинява на закона за обратно квадратичната пропорционалност, сиреч неговото усилване не се равняваше точно на квадрата на степента, в която намалява разстоянието между предавателя и приемателя. В това се състоеше разликата между менталното поле и електрическото или гравитационното. И все пак, независимо че то варираше по-малко с увеличаване на разстоянието, отколкото физическите, не беше съвсем нечувствително към разстоянието. Ответната реакция на ума на Нови щеше да покаже доловимо нарастване с наближаването на бойния кораб — някакво нарастване.

(Как така в продължение на цели пет века от времето на Хари Селдън насам нито един човек от Втората фондация не се бе замислил за изследването на математическата зависимост между менталната интензивност и разстоянието? Подобно пренебрежително отхвърляне на физиката трябваше и щеше да престане, мълчаливо се закле Гендибал.)

Ако на бойния кораб имаше хора с ментални способности и ако те бяха напълно сигурни, че приближават към човек от Втората фондация, нямаше ли интензивността на полето да нарасне максимално? И в такъв случай умът на Нови нямаше ли със сигурност да регистрира някакъв вид засилена ответна реакция?

Ала той не го направи!

Гендибал категорично отхвърли възможността на кораба да има менталици. Сигурно настъпваше поради неведение и можеше да не се приема за голяма опасност.

Разбира се, ментално поле все пак съществуваше, но навярно произлизаше от Гея. Това беше доста тревожно, макар непосредственият проблем да бе корабът. Трябваше да го елиминира и после да насочи вниманието си към света на Антимулетата.

Той зачака. Бойният кораб щеше да направи някакъв ход или поне да приближи достатъчно, така че да се почувства необходимост от ефективна защита.

Наистина корабът продължаваше да скъсява разстоянието, сега вече доста бързо, но не предприемаше нищо. Най-накрая Гендибал изчисли, че силата на неговия тласък ще е достатъчна. Нямаше да има болка и дори неразположение — просто всички на кораба щяха да открият, че мускулите им реагират забавено, не според техните желания.

Гендибал стесни менталното поле, направлявано от ума му. То се усили и със скоростта на светлината преодоля разстоянието между корабите. (Бяха достатъчно близо един до друг, така че хиперпространственият контакт, с неизбежната си загуба на точност, ставаше ненужен.)

И тогава отстъпи, вцепенен от изненада.

Корабът на Фондацията имаше действащ ментален щит, който увеличаваше плътността си пропорционално на засилената интензивност на чуждото поле. Той явно не напредваше в неведение, а разполагаше с неочаквано, макар и пасивно оръжие.

79

— Опитва се да атакува, Лионо — каза Бранно. — Виж!

Иглата на психометъра мръдна и започна неравномерно и с потреперване да се изкачва.

Разработването на менталната преграда беше ангажирало учените на Фондацията в продължение на сто и двадесет години в най-секретния от всички научни проекти, с изключение може би на психоисторическия анализ, разработен самостоятелно от Хари Селдън. Пет човешки поколения се бяха трудили за постепенното усъвършенстване на един уред, без да се опират на задоволителна теория.

Никакъв напредък обаче не би бил възможен без откриването на психометъра, който можеше да действа като компас, показващ на всеки етап посоката и интензивността на менталното поле. Никой не можеше да обясни как работи уредът, но показанията сочеха, че той измерва неизмеримото и отчита с цифри неподдаващото се на описание. Бранно имаше чувството (споделяно и от самите учени), че ако някога Фондацията успее да обясни действието на психометъра, тя би станала равностойна на Втората фондация в контрола над умовете.

Но това беше въпрос на бъдеще. В настоящия момент менталната преграда трябваше да бъде просто достатъчна, още повече, че бе подкрепена със съкрушително превъзходство във физическото въоръжение.

Бранно изпрати съобщението с равен и зловещ мъжки глас, лишен от всякакви емоционални оттенъци.

— Призоваваме звездолета „Ярка звезда“ и хората на борда му. Като акт на пиратско деяние вие насилствено сте взели кораб от военната флота на фондационната Федерация. Заповядва ви се незабавно да се предадете заедно с кораба. В противен случай ще ви атакуваме.

Отговориха с нормален глас:

— Кмете Бранно от Терминус, известно ми е, че си тук. „Ярка звезда“ не бе взет чрез пиратско деяние. Аз бях свободно поканен на борда му от неговия законен капитан, Мун Ли Компор от Терминус. Предлагам примирие, по време на което можем да обсъдим въпроси, еднакво важни за всички нас.

— Нека аз да говоря, кмете — прошепна Кодел на Бранно.

Тя презрително вдигна ръка.

— Това е моя отговорност, Лионо.

Настройвайки предавателя, заговори с глас, не по-мек и емоционален от изкуствения, с който бе си послужила преди малко:

— Човеко от Втората фондация, разбери положението си. Ако не се предадеш незабавно, ние можем да разложим кораба ти на атоми толкова бързо, колкото светлината ще измине пътя до него. И сме готови да го направим. Извършвайки това, няма да загубим нищо, защото ти не разполагаш със знания, заради които се налага да те държим жив. Знаем, че си от Трантор и щом се справим с теб, ще сме готови да се справим и с Трантор. Склонни сме да ти дадем време, но тъй като явно няма какво ценно да ни кажеш, не сме съгласни да чакаме дълго.

— В такъв случай — каза Гендибал — ще говоря бързо и директно по въпроса. Ти надценяваш вашия щит и подценяваш мен. Аз мога да работя с твоя ум и да го контролирам. Вероятно не така лесно, както ако го нямаше щита, но все пак достатъчно добре. В мига, в който се опиташ да използваш някакво оръжие, ще те ударя. И трябва да разбереш следното: без преграден щит мога да манипулирам с ума ти гладко и безвредно. Но при наличието на преграда, трябва да проникна със сила. Тогава няма да съм в състояние да манипулирам нито гладко, нито умело. Умът ти ще бъде смазан досущ като щита и резултатът ще бъде необратим. С други думи, ти не можеш да ме спреш, а аз мога, като при това ще бъда принуден да извърша нещо по-лошо, отколкото да те убия. Ще те превърна в безмозъчна маса. Желаеш ли да рискуваш?

— Знаеш, че не си способен да направиш това, за което говориш — отвърна Бранно.

— Искаш ли да рискуваш последиците, които ти описах? — попита Гендибал с израз на студено безразличие.

Кодел се наведе и прошепна:

— Кмете, в името на Селдън…

Гендибал го прекъсна (не точно мигновено, защото на светлината и на всичко движещо се с нейната скорост, трябваше малко повече от секунда, за да пропътува разстоянието от единия кораб до другия):

— Следя мислите ти, Кодел. Не е нужно да шептиш. Следя също и мислите на кмет Бранно. Тя е нерешителна, така че все още не е нужно да изпадаш в паника. А простият факт, че следя всичко това, е доказателство за пропускливостта на щита ви.

— Той може да бъде засилен — упорито заяви кметът.

— Моята ментална сила също — каза Гендибал.

— Но аз седя спокойно тук и просто консумирам физическа енергия, за да поддържам преградата. Мога да го правя много дълго време. Ти трябва да използваш ментална енергия, за да проникнеш през преградата, и ще се умориш.

— Не съм уморен — възрази Гендибал. — В момента никой от вас не е способен да даде заповед на член от екипажа на вашия кораб или на когото и да било друг. Аз съм в състояние да извърша това, без да ви навредя, но не предприемайте никакви необичайни действия, за да се изплъзнете от контрол, защото, както вече казах, ако им се противопоставя с увеличаване на собствената си сила — а ще трябва да го сторя, — сигурно ще ви унищожа.

— Ще почакам — каза Бранно и сложи ръце на скута си в знак на безгранично търпение. — Ти ще се умориш и тогава заповедите за твоето унищожение няма да имат смисъл, защото ще си безпомощен. Ще бъде издадена друга заповед: главната флота на Фондацията да се насочи срещу Трантор. Ако искаш да спасиш своя свят, предай се. Втората вълна на унищожението няма да остави организацията ти незасегната, както по времето на Великия грабеж.

— Кмете, не разбираш ли, че ако почувствам умора, а това едва ли ще стане, мога да спася моя свят много просто — като те унищожа, преди силите да са ме напуснали?

— Няма да го направиш. Твоята главна задача е да поддържаш Плана на Селдън. Да унищожиш кмета на Терминус и нанесеш удар върху Първата фондация, като по този начин й създадеш огромни пречки и насърчиш враговете й — това ще доведе до провал на Плана, което ще бъде толкова лошо за теб, колкото и превземането на Трантор. Впрочем би могъл също така да се предадеш…

— Да не би да спекулираш с моето нежелание да те унищожа?

Гърдите на Бранно се повдигнаха, тя пое дълбоко въздух и бавно го изпусна. После твърдо каза:

— Да!

Кодел, който седеше до нея, пребледня.

80

Гендибал гледаше втренчено фигурата на Бранно, настанила се в пространството точно, пред стената. Беше неясна и трептеше поради намесата на менталния щит. Чертите на мъжа до нея бяха почти напълно замъглени, защото говорителят нямаше излишна енергия за него. Трябваше да се концентрира върху кмета.

Тя със сигурност не разполагаше с неговия образ и нямаше как да знае, че си има спътница. Не можеше да прави заключения от израза му, нито от езика на тялото. В това отношение Бранно бе в неизгодно положение.

Всичко казано от Гендибал беше истина. Той можеше да я смаже с цената на огромен разход на ментална сила, а вършейки го, едва ли би избегнал непоправимото разрушаване на ума й.

От друга страна, онова, дето бе казала тя, също беше вярно. Унищожавайки я, щеше да навреди на Плана — така, както и Мулето беше направил. Новият провал можеше дори да е по-сериозен, защото нещата бяха в по-късен етап и времето за поправяне на грешния ход щеше да е по-малко.

А което бе още по-лошо, съществуваше Гея — една напълно неизвестна величина, чието ментално поле тепърва предстоеше да бъде разкрито.

За миг той докосна ума на Нови, за да се увери, че сиянието все още съществува. Там беше, и то непроменено.

Демянката по никакъв начин не можеше да е усетила докосването, но се обърна към него и прошепна със страхопочитание:

— Учителю, има тънка мъгла. За нея ли говориш?

Трябва да беше я почувствала чрез слабата връзка между умовете им. Гендибал постави пръст на устните си.

— Не се страхувай, Нови. Затвори очи и се отпусни.

— Кмете Бранно — внезапно повиши глас той, — в известно отношение играта ти е наистина добра. Аз не желая да те унищожа веднага, защото мисля, че ако ти обясня нещо, ще се вслушаш в разума си и никой от нас двамата няма да има нужда да ликвидира другия. Да предположим, кмете, че ти победиш, а аз се предам. Какво ще последва? С огромна самоувереност и разчитайки неоправдано много на своя ментален щит, ти и твоите последователи ще се опитате прекалено бързо да наложите властта си над цялата Галактика. А извършвайки това, вие всъщност ще забавите създаването на Втората империя, защото ще нарушите Плана на Селдън.

— Не се изненадвам, че не желаеш веднага да ме унищожиш — каза Бранно, — и мисля, че твърде скоро ще бъдеш принуден да осъзнаеш, че изобщо не смееш да го сториш.

— Не се самозалъгвай заради горделивото си безразсъдство. Слушай ме. По-голямата част от Галактиката все още не е присъединена към Фондацията и дори в известна степен е против нея. Има и части от самата фондационна Федерация, които не са забравили времето на своята независимост. Ако в резултат на моята капитулация Фондацията се придвижи прекалено бързо напред, тя ще лиши Галактиката от най-голямата й слабост — нейното разединение и нерешителност. Вие ще принудите световете да се обединят от страх и ще подхраните отвътре тенденциите към недоволство.

— Заплашваш ни с въображаема опасност — възрази Бранно. — Ние имаме сили да победим всички врагове, та дори непринадлежащите към Фондацията планети да се обединят срещу нас, подпомогнати от бунт в половината от световете на самата Фондация. Няма да е особен проблем.

— Няма да е непосредствен проблем, кмете. Не прави грешката да виждаш само бързите резултати. Ти можеш да създадеш Втора империя просто като я провъзгласиш, но няма да успееш да я задържиш. На всеки десет години ще трябва отново да я завладяваш.

— В такъв случай ще го правим, докато световете се уморят да се съпротивляват, както и ти вече се уморяваш.

— Няма да се уморят повече от мен. Нито пък процесът ще продължи твърде дълго, защото пред псевдоимперията, която ще провъзгласиш, стои втора, още по-голяма опасност. Тъй като тя би могла да се поддържа само от постоянно нарастваща военна сила, която непрекъснато ще упражнява функциите си, генералите на Фондацията за пръв път ще станат по-важни и по-силни от цивилната власт. Псевдоимперията ще се разкъса на военни региони, където отделните командири ще станат върховни господари. Ще настъпи анархия и връщане към варварството, което може да продължи повече от тридесетте хиляди години според прогнозата на Селдън отпреди прилагането на Плана.

— Детински заплахи. Дори ако всичко това се предвижда математически в Плана на Селдън, изследват се само възможности, а не неизбежности.

— Кмете Бранно — каза строго Гендибал, — остави Плана на мира. Ти не разбираш математическия му апарат и не можеш да си представиш модела му. Вероятно и няма защо да го правиш. Ти си опитен политик, при това имаш сериозни успехи, съдейки по поста, който заемаш; още повече си и смела, ако вземем предвид играта, с която се залавяш. Затова използвай своята прозорливост като политик. Проследи историята на човечеството и я разгледай в светлината на онова, което знаеш за човешката природа — за стила на действие на учени, властници и военни, — и прецени дали не съм прав.

— Дори да си прав, човеко от Втората фондация, ние трябва да поемем този риск. С добро ръководство и непрестанно техническо развитие както на менталиката, така и на физиката можем да победим. Хари Селдън никога не е планирал подобен напредък. Къде в Плана се предвижда разработването на ментален щит от Първата фондация? Пък и, в края на краищата, защо ни е Планът? Ще рискуваме да основем нова империя със собствените си сили. За нас е по-добре да се провалим без Плана, отколкото да успеем благодарение на него. Не желаем бъдеще, в което ще играем ролята на марионетки, движени от скритите манипулатори на Втората фондация.

— Говориш така единствено защото не разбираш какъв провал ще бъде това за световете от Галактиката.

— Възможно е! — отвърна ледено Бранно. — Да не би да започваш да се уморяваш, човеко от Втората фондация?

— Ни най-малко. Нека ти предложа алтернатива, за която явно не си мислила. Никой от нас няма защо да се предава на другия. Ние сме в близост до една планета, наречена Гея…

— Зная това.

— А знаеш ли, че тя вероятно е рожденото място на Мулето?

— Бих желала повече доказателства от голословните ти твърдения.

— Планетата е опасана от ментално поле. Тя е дом на много Мулета. Ако осъществиш мечтата си да унищожиш Втората фондация, ти ще се превърнеш в роб на тази планета. С какво толкова са ти навредили хората от Втората фондация — говоря за конкретна, а не за въображаема или теоретична вреда? А сега си задай въпроса какви злини ти е причинило едно-единствено Муле.

— Това все още са само твърдения.

— Докато сме тук, не мога да направя нищо повече. Следователно предлагам примирие. Дръж щита си включен, ако не ми вярваш, но бъди готова да ми сътрудничиш. Нека се доближим заедно до планетата и когато се убедиш, че е опасна, аз ще неутрализирам менталното й поле, а ти ще заповядаш на своите кораби да я завладеят.

— И после какво?

— После Първата фондация ще се изправи срещу Втората, но поне без намесата на външни сили. Тогава битката ще бъде чиста, а сега, както виждаш, ние не смеем да премерим сили, защото и двете фондации са притиснати.

— Защо не каза това преди?

— Исках да те убедя, че не сме врагове и можем да си сътрудничим. Но тъй като очевидно няма да го постигна, просто ти предлагам сътрудничество.

Бранно помълча и дори замислено сведе глава, а после отвърна:

— Опитваш се да ме приспиш с песнички. Как ще обезвредиш сам менталното поле на цяла планета с Мулета? Тази мисъл е толкова нелепа, че не мога да приема предложението ти за осъществимо.

— Аз не съм сам — възрази Гендибал. — Зад гърба ми е Втората фондация с цялата си мощ и тази мощ, насочена чрез мен, ще се погрижи за Гея. Още повече, тази мощ може по всяко време да пробие щита ти, все едно че е тънка мъгла.

— Ако е така, защо се нуждаеш от моята помощ?

— Защото не е достатъчно просто да се премахне полето. Втората фондация не може завинаги да се посвети на задачата да обезврежда ментални полета, нито пък аз мога да прекарам остатъка от живота си в танцуване на този словесен менует с теб. На нас ни трябва физическото действие, което твоите кораби ще осигурят. И освен това, ако със силата на здравия разум аз не мога да ти докажа, че е възможно двете фондации да гледат една на друга като на съюзници, вероятно тази съвместна рискована операция ще се окаже по-убедителна. Делата успяват там, където думите са слаби.

Последва втори момент на мълчание, след който Бранно заяви:

— Иска ми се да се приближим още до Гея, щом можем да го направим съвместно. Но друго не обещавам.

— То е достатъчно — отвърна Гендибал и се наведе над компютъра.

— Учителю — обади се Нови, — не предприемай нищо повече. Трябва да чакаме съветника Тривайз от Терминус.

XIX. РЕШЕНИЕТО

81

С леко раздразнение в гласа си Янов Пелорат ораторстваше:

— Наистина, Голан, изглежда никой не се интересува от факта, че за пръв път в един умерено дълъг живот — Блис, уверявам те, не прекалено дълъг — аз пътувам из Галактиката. Но щом стъпя на някой свят, отново тръгваме и се завръщаме в космоса, преди да съм получил възможност да го изуча. Това ми се случва вече за втори път.

— Да — рече Блис, — само че ако не беше напуснал толкова бързо предишния свят, кой знае докога нямаше да ме срещнеш. Това сигурно компенсира първия път.

— Така е. Честно казано, ми… мила моя, компенсира го.

— Пел, и този път можеш да си тръгнеш от планетата, но имаш мен, а аз съм Гея — толкова, колкото и всяка друга нейна частица.

Тривайз, който намръщен слушаше размяната на реплики, заяви:

— Това е възмутително. Защо Дом не дойде с нас? Космосе, никога няма да свикна с тези едносрични съкращения. От име с двеста и петдесет срички да използваме само една! Ако всичко е толкова важно, ако самото съществуване на Гея зависи от него, защо той не дойде с нас?

— Аз съм тук, Трив — рече Блис, — а аз съм толкова Гея, колкото е и той. — После тъмните й очи се насочиха встрани и нагоре. — Дразниш ли се, като те наричам Трив?

— Да, дразня се. Името ми е Тривайз. Две срички: Три-вайз.

— Чудесно. Не искам да те ядосвам, Тривайз.

— Не се ядосвам, а се дразня. — Той внезапно се изправи, отиде от единия до другия край на стаята, настъпи протегнатите крака на Пелорат (който бързо ги прибра), после се върна на мястото си. Спря и се обърна към Блис.

Посочи я с пръст.

— Слушай! Аз май вече не съм господар на самия себе си! Докараха ме с хитрост от Терминус до Гея и дори когато започнах да подозирам, че е така, изглеждаше, че няма начин да премахна външното влияние. И сега, когато съм тук, ми се казва, че целта на идването ми била да спася Гея. Защо? Как? Какво е Гея за мен или какво съм аз за нея, та ще трябва да я спасявам? Няма ли друг сред квинтилионите човешки същества в Галактиката, който може да свърши тази работа?

— Моля те, Тривайз — каза Блис и изведнъж цялото й изкуствено приповдигнато настроение изчезна, а лицето й придоби унил вид. — Не се сърди. Виж, вече изговарям името ти правилно и ще бъда съвсем сериозна. Дом те помоли да си търпелив.

— В името на всички планети в Галактиката — обитаеми или не — повече не искам да съм търпелив. Ако действително съм толкова важен, не заслужавам ли обяснение? И като за начало пак ще попитам: защо Дом не дойде с нас? Не е ли достатъчно сериозно за него да бъде тук, на „Далечната звезда“?

— Той е тук, Тривайз — рече Блис. — Щом като аз съм тук и той е тук, както и всички от Гея са тук — всяко живо същество и всяка частица от планетата.

— Теб това те задоволява, но моят начин на мислене е друг. Аз не съм геянец. Не можем да наврем цялата планета на моя кораб, можем да приемем само един човек. Ти си тук, а Дом е част от теб. Много добре. Защо не взехме Дом, а ти да си част от него?

— Само поради една причина — отговори Блис. — Пел, искам да кажа Пе-ло-рат, помоли аз да бъда на кораба с вас, а не Дом.

— Показал се е галантен. Кой ще приеме това несериозно?

— Виж сега, скъпи ми приятелю — намеси се Пелорат и се изправи с почервеняло лице. — Бях доста сериозен. Приемам факта, че е без значение кой компонент от геянското цяло е на кораба, и ми е по-приятно, че тук си ти, Блис, а не Дом, а и за теб трябва да е същото. Хайде, Голан, държиш се детински.

— Тъй ли? — здравата се намръщи Тривайз. — Добре тогава. Така да бъде — той отново посочи Блис. — Каквото и да очаквате, уверявам те, че няма да го направя, ако не ме третирате като човешко същество. За начало имам два въпроса: какво точно се иска от мен? И защо именно аз?

Блис разтвори широко очи и отстъпи крачка назад с думите:

— Моля те, не мога да ти кажа сега. Цялата Гея не може да ти каже. Първо, ти трябва да дойдеш до мястото, без да знаеш нищо. Там трябва да научиш всичко. След това трябва да направиш онова, което е нужно, но спокойно и без емоции. Ако продължаваш да си като сега, нищо няма да помогне и по един или друг начин ще дойде краят на Гея. Трябва да промениш това си чувство, а и аз не зная как точно може да стане.

— Дом щеше ли да знае, ако той беше тук? — настоя безмилостно Тривайз.

— Дом е тук — отговори Блис. — Той/аз/ние се питаме как да те успокоим. Трудно ни е да разберем човешко същество, което не може да намери мястото си в схемата на нещата и не се чувства част от едно по-голямо цяло.

— Това не е така — каза Тривайз. — Успяхте да уловите нашия кораб на разстояние милиони километри и да ни държите кротки почти до безпомощност. Е добре, укротете ме и този път. Не се преструвайте, че не можете.

— Не трябва. Не и сега. Ако те променим или приспособим по някакъв начин, ти няма да си по-ценен за нас от който и да е друг човек в Галактиката и няма да можем да те използваме. В състояние сме да го направим само защото си ти и трябва да останеш такъв, какъвто си. Ако в този момент ти въздействаме, ние сме загубени. Моля те. Налага се да се успокоиш доброволно.

— В никакъв случай, госпожице, докато не ми кажете поне част от онова, което искам да зная.

— Блис, нека аз да опитам — намеси се Пелорат. — Моля те, иди в другата стая.

Тя неохотно излезе и Пелорат затвори вратата след нея.

— Може да чуе и да почувства всичко — каза Тривайз. — Какво значение има дали е тук?

— За мен има значение — отговори Пелорат. — Искам да съм насаме с теб, та дори тая изолация да е само илюзия. Голан, ти се страхуваш.

— Не бъди глупак.

— Разбира се, че се страхуваш. Ти не знаеш къде отиваш, срещу кого ще се изправиш, какво се очаква от теб… Имаш право да се страхуваш.

— Но аз не се страхувам.

— Не е вярно. Вероятно не те е страх от физическата опасност по начина, по който ме е страх мен. Аз се страхувах от опасното излизане в открития космос, от всеки свят, който виждах, от новото, с което се сблъсквах. В крайна сметка, половин век съм живял затворен, уединен и ограничен живот, докато ти си бил във военната флота и в политиката. И все пак аз се мъчех да не се страхувам и ти ми помогна. През времето, когато сме били заедно, ти си бил търпелив към мен, бил си внимателен и си се отнасял с разбиране. С твоя помощ успях да овладея страховете си и да се държа добре. Нека сега ти върна услугата и се опитам на свой ред да ти помогна.

— Казвам ти, че не ме е страх.

— Разбира се, че те е страх. Ако не от друго, то от отговорността, която те очаква. Ясно е, че цял един свят зависи от теб. Следователно, ако се провалиш, ще трябва да живееш с мисълта, че си погубил този цял един свят. Защо е нужно да се изправяш пред такава отговорност? Какво право имат те да ти стоварват подобно бреме? Ти не се страхуваш само от провал — както би се чувствал всеки на твое място, — а си бесен, загдето те поставят в положение, в което трябва да се страхуваш.

— Изобщо не си прав.

— Не мисля така. Затова нека заема твоето място. Каквото и да очакват от теб, аз доброволно ще те заместя. Предполагам, че няма да се изисква голяма физическа сила или жизненост, тъй като в това отношение и най-простото механично устройство превъзхожда човека. Не смятам, че би се изисквала и менталика, защото те самите разполагат с такава предостатъчно. Това е нещо, което… Е, не зная какво е, но ако не трябват нито мускули, нито ум, тогава разполагам с всичко останало, както и ти, и съм готов да поема отговорността.

— Защо си толкова склонен да понесеш този товар? — попита рязко Тривайз.

Пелорат сведе очи, като че ли се страхуваше да срещне погледа му, и отвърна:

— Аз съм имал съпруга, Голан. Познавал съм жени. Въпреки това те никога не са били много важни за мен — интересни, приятни, но нищо особено. Докато тази…

— Коя? Блис ли?

— Тя някак си е различна… за мен.

— В името на Терминус, Янов, тя научава всяка дума, която казваш.

— Това няма значение. Блис във всички случаи го знае. Искам да й доставя удоволствие. Ще се заема с тази задача, каквато и да е тя, ще поема всякакъв риск, всякаква отговорност, заради най-малката възможност, която ще я накара… да има високо мнение за мен.

— Янов, тя е дете.

— Не е дете и няма значение какво мислиш ти за нея.

— Не разбираш ли как би трябвало да й изглеждаш?

— Старец ли? Какво от това? Тя е част от едно по-голямо, цяло, а аз не съм, и единствено туй издига непреодолима стена между нас. Не смяташ ли, че ми е известно? Но аз не я моля за нищо, освен да…

— Да има добро мнение за теб?

— Да. Или всяко друго приятно чувство, което тя би изпитвала.

— Заради това ли искаш да свършиш моята работа? Но, Янов, не чу ли? Не им трябваш ти, а аз, поради някаква си космическа причина, която не мога да разбера.

— Ако не успеят да използват теб, а трябва да имат някого, аз със сигурност ще бъда по-подходящ от нищо.

— Не мога да повярвам на очите си — поклати глава Тривайз. — Налегнала те е старост, а сякаш току-що си открил младостта. Янов, опитваш се да бъдеш герой, за да можеш да умреш заради онова тяло.

— Не говори така, Голан. Тази тема не е подходяща за шеги.

Тривайз се опита да се засмее, но погледът му срещна сериозното лице на Пелорат и той само прочисти гърлото си.

— Прав си — кимна примирено. — Извинявам се. Извикай я, Янов. Извикай я да влезе.

Блис дойде леко смутена и тихо каза:

— Съжалявам, Пел. Ти не можеш да го заместиш. Трябва да бъде Тривайз и никой друг.

— Много добре — отвърна съветникът. — Ще съм спокоен. Каквото и да се иска от мен, ще се опитам да го направя. Всичко, което ще предпази Янов от риска да се прави на романтичен герой на неговата възраст.

— Знам си я аз възрастта — промърмори Пелорат.

Блис бавно приближи към него и сложи ръка на рамото му.

— Пел, аз имам отлично мнение за теб.

Пелорат погледна встрани.

— Добре, Блис. Не е необходимо да си мила.

— Не съм мила, Пел, а просто имам отлично мнение за теб.

82

Първоначално смътно, после все по-ясно Сура Нови узнаваше, че се е наричала Сурановирембластиран и че като дете за родителите си е била Су, а за приятелите си — Ви.

Разбира се, тя никога не го бе забравила истински, но понякога фактите оставаха заровени дълбоко в нея, макар и не чак толкова дълбоко, колкото през този последен месец, защото преди не се бе докосвала за дълго до такъв мощен ум. Но сега моментът беше дошъл. Тя самата не го желаеше. Не се нуждаеше от това. Големият остатък от досегашната Нови буташе малката различна частица към повърхността заради някаква глобална потребност. Изтласкването се придружаваше от някакво смътно неразположение, напомнящо сърбеж, което бързо се преодоляваше с помощта на току-що откритата й личност. В продължение на години тя не бе идвала тъй близо до Гея.

Спомни си една от формите на живот, които беше обичала като дете. Приела емоциите си за неясна част от самата себе си, сега тя разпознаваше и своите материални превъплъщения. Беше пеперуда, която излизаше от пашкула.

83

Стор Гендибал погледна към Нови рязко и проницателно. Бе толкова изненадан, че едва не отслаби контрола си над Бранно. Фактът, че не го направи, вероятно бе резултат от внезапна подкрепа отвън, която го стабилизира, макар за момента да я беше пренебрегнал.

— Какво знаеш за съветника Тривайз, Нови? — попита я той. А след това, вледенен от тревога при бързо нарастващата сложност на ума й, изкрещя: — Коя си ти?

Лицето й за миг придоби тъжно изражение.

— Учителю, говорителю Гендибал — каза тя. — Моето истинско име е Сурановирембластиран и аз съм Гея.

Това бе всичко, което изрече, но в изблик на внезапен гняв Гендибал увеличи собствената си ментална аура и сега, когато кръвта му кипеше, с голямо умение избегна засилващия се сноп лъчи и по-силно отпреди прикова Бранно. Същевременно обхвана и ума на Нови в силна, мълчалива борба.

Със същото умение тя го задържа на разстояние, но не успя или може би не пожела да затвори ума си за него.

Той заговори, както би сторил с друг говорител:

— Ти си играла роля, заблуждавала си ме, примамила си ме тук, а всъщност си от оная раса, от която е бил и Мулето.

— Мулето беше анормален, говорителю. Аз/ние не сме Мулета. Аз/ние сме Гея.

В онова, което тя предаде комплексно, се очерта цялата същност на нейния свят — далеч по-добре, отколкото би могъл да бъде описан с думи.

— Жива планета — каза Гендибал.

— И то с ментално поле, несравнимо по-силно от твоето. Моля те, не се съпротивлявай. Страхувам се да не ти навредя, а не желая да го правя.

— Дори в качеството си на жива планета, ти не си по-могъща от общността на колегите ми от Трантор. Ние също, в известен смисъл, сме жива планета.

— Вие сте само няколко хиляди души в ментално сътрудничество, говорителю, и ти не можеш да разчиташ на тяхната помощ, защото аз съм я блокирала. Провери и ще видиш.

— Какво смяташ да правиш, Гея?

— Говорителю, надявам се, че ще ме наричаш Нови. Онова, което представлявам сега, е Гея, но също така съм и Нови, а по отношение на теб съм само Нови.

— Какво смяташ да правиш, Гея? — повтори Гендибал.

След ментално трепване, което навярно беше еквивалент на въздишка, Нови каза:

— Ще останем в троен пат. Ти ще държиш кмета Бранно през менталния й щит, аз ще ти помагам и ние няма да се уморим. Предполагам, че ще запазиш влиянието си и над мен, както аз — моето върху теб, и пак никой няма да се умори. Така ще продължава.

— Докога?

— Както ти споменах, очакваме съветника Тривайз от Терминус. Той е човекът, който ще намери изход от пата.

84

Компютърът на борда на „Далечната звезда“ определи местонахождението на двата кораба и Голан Тривайз ги изкара заедно на разделения на две екран.

И двата бяха кораби на Фондацията. Единият представляваше копие на „Далечната звезда“ — несъмнено този на Компор. Другият беше по-голям и далеч по-мощен.

Той се обърна към Блис:

— Е, знаеш ли какво става сега? Има ли нещо, което можеш да ми кажеш?

— Не се тревожи! Те няма да ти навредят.

— Защо всички сте убедени, че аз седя тук, целият треперещ от паника? — раздразнено попита Тривайз.

— Остави я да говори, Голан — бързо се намеси Пелорат. — Не й се сопвай.

Тривайз вдигна нетърпеливо ръцете си в знак на съгласие.

— Няма да се сопвам. Говорете, лейди.

— На големия кораб е управителят на вашата Фондация. С нея…

— Управителят ли? — възкликна изненадан Тривайз. — Да не би да искаш да кажеш, че там е старата госпожа Бранно?

— Положително не това й е титлата — рече Блис развеселена и устните й леко трепнаха. — Но тя е жена, да. — Замълча за момент, като че ли внимателно се вслушваше в големия организъм, от който беше част. Името й е Харлабранно. Изглежда странно, загдето е само от четири срички, след като е толкова важна в нейния свят, но предполагам, че негеянците имат свое собствено мнение по въпроса.

— Сигурно — сухо каза Тривайз. — Мисля, че ти ще я наречеш Бран. Но какво прави тя тук? Защо не е на… Разбирам. Гея я е примамила и нея. Нали?

Блис не отговори на въпроса му.

— С нея е Лионокодел — продължи тя. — Петсрично име, въпреки че й е подчинен. Това изглежда като липса на уважение. Той е висш служител от вашия свят. С тях са и още четирима, които контролират оръжията на кораба. Искаш ли да знаеш имената им?

— Не. Допускам, че на другия кораб има един човек — Мун Ли Компор, представител на Втората фондация. Очевидно вие сте докарали тук и двете Фондации. Защо?

— Не е точно така, Трив… искам да кажа, Тривайз.

— О, продължавай да ме наричаш Трив. Пет глътки кометен газ не давам.

— Не е точно така, Трив. Компор е напуснал кораба и е заменен от двама души. Единият е Сторгендибал, важен служител на Втората фондация. Наричат го говорител.

— Важен служител ли? Предполагам, че притежава ментална сила.

— О, да, голяма.

— Ще можеш ли да се справиш с това?

— Разбира се. Вторият човек на кораба е Гея.

— Една от вашите хора?

— Да. Името й е Сурановирембластиран. Би трябвало да е с много повече срички, но дълго време се е намирала далеч от мен/нас/останалите.

— В състояние ли е тя да задържи един висш служител на Втората фондация?

— Не тя, а Гея го държи под влиянието си. Тя/аз/ние можем да го смажем.

— Това ли ще направите? Тя ще унищожи него и Бранно, така ли? Защо? Да не би Гея да иска да премахне фондациите и да създаде своя собствена Галактична империя? Отново Мулето ли? По-велико Муле…

— Не, не, Трив. Не се безпокой. Не бива. Те и тримата са в задънена улица. Чакат.

— Какво чакат?

— Твоето решение.

— Хайде пак! Какво решение? Защо аз трябва да решавам?

— Моля те, Трив — каза Блис. — Скоро ще ти бъде обяснено. Аз/ние/тя казахме толкова, колкото засега е възможно.

85

— Ясно е, че направих грешка, Лионо, и то вероятно фатална — въздъхна изтощена Бранно.

— Необходимо ли е да се изрича такова нещо? — промърмори Кодел, без да си мърда устните.

— Те знаят какво мисля. Няма да навреди повече, че го казвам. Знаят какво мислиш и ти, независимо че не си движиш устните. Трябваше да изчакам още, докато щитът стане по-мощен.

— Как можехте да го сторите, кмете? Ако бяхме чакали да се подсигурим двойно, тройно и четворно, щеше да ни отнеме безкрайно много време. Разбира се, искаше ми се да не тръгваме ние самите. Щях да съм по-спокоен, ако експериментирах с някого другиго — може би с вашия гръмоотвод Тривайз.

— Не желаех да ги предупреждавам, Лионо — обясни Бранно. — И все пак ти напипа същността на моята грешка. Трябваше да изчакам, докато щитът стане достатъчно непроницаем. Не напълно, но достатъчно. Знаех, че още пропуска чувствително, но нямах търпение да чакам повече. Докато се ликвидира утечката, мандатът ми сигурно щеше да приключи, а аз исках това да стане по мое време и лично да бъда на мястото. Ето защо се насилих да вярвам като последна глупачка, че щитът е достатъчен. Не се вслушах в никакви предупреждения.

— Ако сме търпеливи, все още можем да победим.

— Ще дадеш заповед да се стреля по другия кораб?

— Не, не мога, кмете, но обстоятелствата се променят. Всъщност на сцената вече излиза нов актьор.

Той посочи към екрана. Компютърът автоматично бе го разделил на две и във всяка половина имаше по един кораб.

— Можеш ли да увеличиш изображението, Лионо?

— Никакъв проблем. Човекът от Втората фондация е опитен. Позволено ни е да правим всичко, което няма да го притесни.

— Ама това е „Далечната звезда“! — възкликна Бранно, изучавайки екрана. — Сигурна съм. И предполагам, че Тривайз и Пелорат са на борда.

Тя помълча за момент, след което добави с горчивина:

— Освен ако и те не са били заменени от хора на Втората фондация. Моят гръмоотвод наистина е много ефективен. Ех, ако и щитът ми беше по-здрав.

— Търпение! — прекъсна я Кодел.

В командната зала на кораба отекна глас и Бранно някак си разбра, че този глас не се състои от звукови вълни. Долови го направо в ума си, а един поглед към Кодел бе достатъчен да й подскаже, че и той го е уловил.

— Чуваш ли ме, кмете Бранно? — попита гласът. — Ако ме чуваш, не си прави труда да отговаряш. Достатъчно е само да го помислиш.

— Кой си ти? — попита тихо Бранно.

— Аз съм Гея.

86

Всеки от трите кораба по същество беше в покой спрямо останалите два. Обикаляха съвсем бавно около Гея, подобно на далечен спътник на планетата, състоящ се от три части. Придружаваха я в безкрайното й пътешествие около нейното слънце.

Тривайз седеше и наблюдаваше екрана, уморен от предположения каква ли би могла да бъде ролята му, за какво беше докаран тук от хиляди парсека разстояние.

Звукът в ума му не го стресна. Той дори като че ли го беше очаквал.

— Чуваш ли ме, Голан Тривайз? — попита гласът. — Ако ме чуваш, не си прави труда да отговаряш. Достатъчно е само да го помислиш.

Тривайз се огледа. Пелорат, явно стреснат, се взираше в различни посоки, сякаш се опитваше да открие източника. Блис седеше безмълвна с ръце, отпуснати в скута й. Съветникът дори за миг не се усъмни, че и тя е наясно за звука.

Той пренебрегна заповедта да използва мисли и заговори с подчертано отчетлива дикция.

— Не разбирам за какво е всичко това и няма да направя нищо, което искате от мен.

— Ще разбереш — отговори гласът.

87

— Вие всички ме чувате в ума си — каза Нови — и сте свободни да отговаряте наум. Аз ще направя тъй, че да се чувате и един друг. Достатъчно близо сме, така че при нормалната светлинна скорост на менталното поле няма да има забавяне в комуникациите. Като начало, тук сме, понеже така е наредено.

— По какъв начин? — долетя гласът на Бранно.

— Не чрез ментална намеса — отвърна Нови. — Гея не се намесва в ничий ум. Това не е начинът, по който действаме. Ние просто се възползвахме от амбициите ви. Кмет Бранно искаше незабавно да създаде Втора империя, а говорителят Гендибал — да бъде Първи говорител. Достатъчно бе тези желания да се подклаждат селективно и разумно.

— Зная как бях докаран тук — рече сковано Гендибал. И наистина знаеше. Както и защо бе толкова нетърпелив да излезе в космоса, да преследва Тривайз. Знаеше защо бе толкова сигурен, че може да се справи с всичко. Причината бе Нови… О, Нови!

— Ти си специален случай, говорителю Гендибал. Твоята амбиция беше много силна, но в теб имаше и мекота, която позволи процедурата да се съкрати. Ти си бил обучаван да бъдеш внимателен с човек, когото смяташ за по-долу от теб във всяко отношение. Аз се възползвах от тази ти черта. Чувствам/чувстваме се дълбоко засрамени. Оправданието ни е, че бъдещето на Галактиката е в опасност.

Гласът на Нови (въпреки че не говореше с гласните си струни) зазвуча по-мрачно, а лицето й още повече се изопна.

— Това беше моментът. Гея не можеше повече да чака. В продължение на един век хората от Терминус разработваха ментален щит. Ако още едно поколение бъдеше оставено да върши, каквото си поиска, щитът щеше да стане непроницаем дори за Гея и те щяха свободно да използват физическите си оръжия срещу нас. Галактиката нямаше да може да им се противопостави и веднага щеше да се създаде Втора галактична империя по подобие на Терминус независимо от Плана на Селдън. Кмет Бранно трябваше някак да бъде притисната да направи своя ход, докато щитът все още не е усъвършенстван. Както и Трантор. Планът на Селдън действаше отлично, защото самата Гея работеше върху точното му спазване. А на Трантор повече от век е имало съзерцателни и пасивни Първи говорители и затова планетата е вегетирала. Сега обаче Стор Гендибал се издигна бързо и сигурно би станал добър Първи говорител. Под негово управление Трантор щеше да поеме дейна роля, да концентрира физическа сила, да разбере колко опасен е Терминус и да предприеме бързи действия срещу него. Ако той получеше възможност да действа преди менталният щит да бъде усъвършенстван, Планът на Селдън щеше да се изчерпи със създаване на Втора галактична империя по подобие на Трантор независимо от народите на Терминус и Гея. Следователно трябваше някак да накараме Гендибал да предприеме своя ход, преди да е станал Първи говорител. Работихме внимателно по проблема от десетилетия насам й докарахме и двете фондации до подходящото място в подходящото време. Повтарям всичко това главно за да ме разбере съветникът Голан Тривайз от Терминус.

Тривайз веднага се намеси, забравяйки за усилието да разговаря чрез мисли, и решително каза:

— Аз не разбирам. Какво лошо има в двата варианта за Втора галактична империя?

— Втората галактична империя, разработена по подобие на Терминус — поясни Нови, — ще представлява военна империя, създадена чрез борба и съперничество. Тя няма да бъде нищо друго освен преродената първа Империя. Така мисли Гея. Втората галактична империя, основана по подобие на Трантор, ще трябва да бъде покровителствена, създадена с изчисления, поддържана с изчисления и във вечна агония, пак с изчисления. Положението ще е безизходно. Така мисли Гея.

— А какво може да ни предложи тя като алтернатива? — попита Тривайз.

— Една по-обширна Гея! Галаксея! Всяка населена планета — жива като Гея. Всяка жива планета — включена в системата на още по-висш хиперпространствен живот. Всеки свят, всяка звезда, всяко късче междузвезден газ — участници в този живот. Дори голямата централна черна дупка… Жива галактика, която може да се окаже полезна по начини, които все още не сме в състояние да предвидим. Живот, коренно различен от онова, което е било, без повтаряне на никоя от старите грешки.

— Правейки нови — измърмори саркастично Гендибал.

— Бяха ни необходими хиляди геянски години, за да постигнем всичко туй.

— Но не и в галактичен мащаб.

— И каква е ролята ми тук? — попита Тривайз, връщайки се на своята си тема, без да обръща внимание на кратката размяна на реплики.

Гласът на Гея, насочван чрез ума на Нови, прогърмя:

— Избирай! Коя да бъде алтернативата?

Последва дълго мълчание. Най-накрая Тривайз го наруши с менталния си глас, тъй като бе твърде удивен, за да говори чрез звуци.

— Защо аз? — попита той тихо, но предизвикателно.

Нови каза:

— Въпреки че виждахме, че е дошъл моментът, когато или Терминус, или Трантор ще станат прекалено мощни, за да бъдат възпрени, или пък — което е още по-лошо — и двете планети едновременно ще предизвикат чрез мощта си безизходно положение, при което може да бъде унищожена Галактиката, ние не бяхме в състояние да направим дори една стъпка. За да постигнем нашите цели се нуждаехме от някого, от някой много особен човек, който притежава таланта да усеща кое е правилното. Открихме теб, съветнико, но заслугата не е само наша. Откриха те хората от Трантор — чрез Компор, — въпреки че дори те не разбраха с какво точно разполагат. Фактът на това откритие привлече вниманието ни към теб самия. Голан Тривайз, ти имаш дарбата да знаеш кое е правилно да се извърши.

— Отричам, че е така — каза Тривайз.

— Понякога ти си сигурен, че я имаш. И този път, от името на Галактиката, ние искаме да си сигурен. Може би не желаеш да поемеш отговорността. Навярно ще направиш всичко възможно, за да не трябва да избираш. И все пак ще осъзнаеш, че е правилно това да стане. Ти трябва да си сигурен! И тогава ще го направиш. Когато те открихме, разбрахме, че диренето е приключило и дълги години се трудихме да определим такъв ход на събитията, при който без пряка ментална намеса те да се развият тъй, че и тримата — кметът Бранно, говорителят Гендибал и съветникът Тривайз — да бъдете близо до Гея по едно и също време. Успяхме да го постигнем…

— Добре, Гея, щом искаш да те наричам така — рече Тривайз, — не е ли вярно, че тук и при съществуващите обстоятелства ти можеш да победиш както кмета, така и говорителя? Не е ли вярно, че ти можеш да създадеш живата Галактика, за която говориш, без аз да върша каквото и да било? Защо тогава не го направиш?

— Не зная дали ще мога да ти обясня задоволително… Гея е била образувана преди хиляди години с помощта на роботи, които някога, за кратък период, служили на хората, но вече не го правят. Те ни показали съвсем ясно, че можем да оцелеем само при строго спазване на Трите закона на роботиката, прилагани най-общо и в собственото ни развитие. При онези условия Първият закон гласял: „Гея не трябва да вреди на живота или, чрез бездействие, да позволява животът да бъде застрашен.“ Спазвали сме това правило през цялата си история и сега не можем да сторим нищо друго. Излиза, че на практика сме безпомощни. Не можем да наложим нашето виждане за жива Галактика на квинтилионите човешки същества и безбройните други форми на живот, ако така ще навредим на много от тях. Нито пък можем да стоим бездейни и да наблюдаваме как Галактиката се саморазрушава в борба, която е възможно да се предотврати. Не знаем кое ще коства по-малко страдания — действието или бездействието. Нито пък дали да подкрепим Терминус или Трантор. В такъв случай, нека съветникът Тривайз реши и каквото и решение да вземе той, Гея ще го изпълни.

— Как очаквате от мен да взема подобно решение? — попита Тривайз. — Какво да направя?

— Ти имаш компютър — каза Нови. — Хората от Терминус не знаят, че когато са го създавали, са го направили по-добър, отколкото са могли да предположат. Компютърът на борда на твоя кораб включва в себе си част от Гея. Сложи ръцете си на терминалите и помисли. Можеш, например, да си представиш, че щитът на кмета Бранно е непроницаем. Ако сториш това, тя веднага ще бъде в състояние да използва оръжията си, за да извади от строя и унищожи другите два кораба, да наложи физическо господство над Гея, а по-късно и над Трантор.

— И ти няма да направиш нищо, за да я спреш, така ли? — попита изненадан Тривайз.

— Нищо няма да сторя. Ако си сигурен, че господството на Терминус ще навреди по-малко на Галактиката от останалите алтернативи, ние с готовност ще подпомогнем това господство дори с цената на собственото си унищожение. От друга страна, ти можеш да откриеш менталното поле на говорителя Гендибал и да го подкрепиш с твоя засилен чрез компютъра натиск върху нас. В този случай той положително ще се освободи от мен и ще ме отблъсне. Тогава ще успее да пренастрои ума на кмета и заедно с нейните кораби да наложи физическо господство над Гея, като по този начин осигури по-нататъшното действие на Плана на Селдън. Ние няма да направим нито един ход, за да го спрем. А можеш да намериш и моето ментално поле и да го подкрепиш. Тогава живата Галактика ще се задвижи и ще започне своето развитие, чиито плодове ще се появят, разбира се, не през това или следващите няколко поколения, а след многовековен труд, при което Планът на Селдън ще продължи да работи. Изборът е твой.

— Чакайте! — намеси се Харла Бранно. — Не взимай още решението, Тривайз. Мога ли да говоря?

— Съвсем свободно — каза Нови, — а също и говорителят Гендибал.

— Съветник Тривайз — обърна се към него Бранно, — когато предишния път се срещнахме на Терминус, ти каза: „Може да дойде момент, мадам кмете, когато вие да ме помолите да направя опит. Тогава ще постъпя както аз реша, но ще си спомня последните два дни.“ Не зная дали предвиждаше този момент, дали интуитивно си чувствал какво ще се случи, или просто действително притежаваш онова, което жената, говореща за жива Галактика, нарича талант да знаеш кое е правилно да се извърши. Във всеки случай, ти беше прав. От името на Федерацията аз те моля да направиш това усилие. Предполагам, че може би ще искаш да си уредиш сметките с мен — за това, че те арестувах и изпратих в изгнание. Моля те да си спомниш, че постъпих така, защото смятах, че е за доброто на фондационната Федерация. Дори да не съм била права и да съм действала подтиквана от груб собствен интерес, спомни си, че аз бях онази, която го направи, а не Федерацията. Не унищожавай цялата Федерация заради желанието си да балансираш онова, което само аз съм ти причинила. Спомни си, че си човешко същество от Фондацията, че не искаш да бъдеш пресечена нула в плановете на безчувствените математици от Трантор или нещо дори още по-малко в галактичния миш-маш от живо и неживо. Искаш ти самият, твоите потомци и сънародници да живеят като независими организми със свободна воля. Всичко останало е без значение. Другите тук могат да говорят, че нашата Империя щяла да доведе до кръвопролития и мизерия, но това не е непременно необходимо. Въпрос на избор, на свободен избор е дали трябва да бъде така или не. Ние можем да вземем и друго решение. Но във всеки случай, по-добре е да вървиш към поражение със свободната си воля, отколкото да живееш в нищо незначеща сигурност, подобно на брънка от машина. Забележи, че сега те молят да вземеш решение като човек със свободна воля. Тези „неща“ от Гея са неспособни да го сторят, защото тяхната машина няма да им разреши, затова и зависят от нас. И ако им наредиш, те ще се самоунищожат. Това ли е, което искаш да се случи с цялата Галактика?

— Аз не зная дали имам свободна воля, мадам кмете — рече Тривайз. — Умът ми навярно е фино манипулиран, така че да ви дам отговора, който се иска.

— Умът ти е напълно недокоснат — обади се Нови. — Ако можехме така да те настроим, че да си подходящ за нашите цели, тази среща щеше да е излишна. Ако бяхме толкова безпринципни, щяхме да продължим с онова, което отчитаме като най-добро за нас, без да се интересуваме от потребностите на останалите и от човечеството като цяло.

— Смятам, че е мой ред да говоря — каза Гендибал. — Съветнико Тривайз, не се води от тесногръди подбуди. Фактът, че си роден на Терминус не трябва да те кара да мислиш, че Терминус стои преди Галактиката. От пет века насам Галактиката се развива в съответствие с Плана на Селдън. Той действа навсякъде във фондационната Федерация и вън от нея. Ти си бил и си част от Плана на Селдън, което е далеч над дребната ти роля на човек от Фондацията. Не прави нищо, с което да разстроиш Плана, воден от абстрактната идея за патриотизъм или от романтичния стремеж към новото и неизпитаното. Човекът от Втората фондация по никакъв начин няма да попречи на свободната воля на човечеството. Ние сме водачи, а не деспоти. И ние предлагаме Втора галактична империя, но коренно различна от Първата. Нито едно десетилетие от човешката история, през които са се правели хиперпространствени пътувания, не е минало без кръвопролития и насилствена смърт из цялата Галактика. Дори в периодите, когато самата Фондация е била спокойна. Избери кмета Бранно и всичко това ще продължи до безкрай в бъдещето — все същата печална и убийствена въртележка. А Планът на Селдън най-накрая предлага избавление, и то не с цената да станеш един атом повече в космоса от атоми; нито пък да бъдеш приравнен с тревата, бактериите и прахта.

— Съгласна съм с това, което говорителят Гендибал казва за плановете на Първата фондация — намеси се Нови. — Но не приемам оценката му за неговата собствена Фондация. В крайна сметка, говорителите на Трантор са хора със свободна воля, каквито винаги са били. Отсъства ли при тях разрушителното съперничество, политическите интриги или боричкането за издигане на всяка цена? Няма ли кавги, дори омраза на Масата на говорителите и ще бъдат ли те винаги водачи, които човек с желание да следва? Накарай говорителя Гендибал да даде честна дума, че ще говори истината, и му задай тези въпроси.

— Няма нужда да давам честна дума — обади се Гендибал. — Спокойно признавам, че на Масата съществуват омраза, съперничество и предателства. Но веднъж взети, решенията й са задължителни за всички. В това поне никога не е имало изключения.

— Какво ще стане, ако не направя избор? — попита Тривайз.

— Трябва да направиш — каза Нови. — Ще разбереш, че е правилно да постъпиш така и, следователно, ще направиш избор.

— Ами ако опитам, а не мога?

— Трябва.

— Колко време имам?

— Докато се увериш, независимо колко време ще изтече.

Тривайз остана безмълвен.

Другите също мълчаха, но му се струваше, че долавя пулсациите на кръвта им.

— Свободна воля! — чу той да казва с присъщия си твърд тон Бранно.

— Водачество и мир! — властно прозвуча посланието на говорителя Гендибал.

— Живот — разнесе се изпълненият с копнеж глас на Нови.

Тривайз се обърна и погледна Пелорат, който внимателно го наблюдаваше.

— Янов, чу ли всичко това?

— Да, Голан.

— Какво мислиш?

— Аз не мога да решавам.

— Знам това, но какво мислиш?

— Не зная. Страхувам се и от трите възможности. И все пак, идва ми една особена идея…

— Да?

— Когато за пръв път излязохме в космоса, ти ми показа Галактиката. Спомняш ли си?

— Разбира се.

— После ускори времето и тя видимо се завъртя. И тогава, сякаш предугаждайки точно настоящия момент, ти казах, че изглежда като някакво живо същество, което пълзи из космоса. Не мислиш ли, че в известен смисъл тя вече е жива?

И, припомнил си онзи миг, Тривайз изведнъж се усети сигурен. Внезапно се завърна и предчувствието му, че Пелорат също ще играе важна роля в събитията. Бързо се обърна с убеденост, че повече не бива да има време да мисли, да се съмнява.

Постави ръцете си на терминалите и почувства сила, каквато по-рано никога не бе изпитвал.

Беше взел своето решение — решението, от което зависеше бъдещето на Галактиката.

XX. ЗАКЛЮЧЕНИЕ

88

Кмет Харла Бранно имаше всички основания да бъде доволна. Официалната визита не бе продължила дълго, но беше много продуктивна.

— Ние, разбира се, не можем да им вярваме напълно — каза тя, сякаш с все сили се опитваше да не се държи високомерно.

Бранно наблюдаваше екрана. Един по един корабите на флотата навлизаха в хиперпространството и се завръщаха на обичайните си места за домуване. Хората на Сейшел несъмнено бяха впечатлени от тяхното присъствие, но не можеха да не забележат две неща: първо, че те винаги оставаха в пространството на Фондацията; второ, щом Бранно каза, че ще се махнат, наистина започнаха бързо да се оттеглят.

От друга страна, Сейшел нямаше да забрави също, че тези кораби можеха да бъдат върнати до границата само за един ден, та дори и по-бързо. Маневрата беше демонстрация на сила и добра воля едновременно.

— Което си е вярно, вярно е — рече Кодел, — не бива напълно да им се доверяваме, но пък и на никого в Галактиката не може изцяло да се вярва, а в наш интерес е Сейшел да спазва условията на споразумението. Показахме се великодушни.

— Много зависи от изпипването на подробностите — каза Бранно — и аз предвиждам, че за тях ще са необходими месеци. Общите положения могат да се приемат в момента, но след туй ще дойде ред на нюансите: какви точно карантинни мерки да вземем за вноса и износа, как да мерим стойността на зърното и добитъка в сравнение с нашите стоки и така нататък.

— Зная, но в края на краищата нещата ще се уредят и заслугата ще е ваша, госпожо кмете. Признавам, че идеята беше смела, а аз се съмнявах дали е и разумна.

— Хайде, хайде, Лионо. Въпросът беше само Фондацията да зачете гордостта на сейшелците. Те са успели да запазят известна независимост още от ранните времена на Империята. Това наистина заслужава възхищение.

— Да, при положение, че няма повече да ни създава неудобства.

— Точно така. Беше необходимо само да надмогнем малко собствената си гордост, да направим някакъв жест. Признавам, че ми струваше усилия аз — кметът на Федерацията, яхнала цялата Галактика — да посетя една провинциална звездна система, но след като веднъж взех решението, вече не болеше толкова. А те дори се зарадваха. Имаше известен риск и дали ще се съгласят на това посещение, след като изтеглим нашите кораби до границата, но на практика трябваше просто да се държим скромно и да се усмихваме широко.

— Отказахме се от външния показ на сила, за да запазим вътрешната й същност — кимна в знак на съгласие Кодел.

— Именно. Кой пръв е казал това?

— Мисля, че се срещаше в една от пиесите на Ериден, но не съм сигурен. Когато пристигнем у дома, можем да попитаме някой от литературните капацитети.

— Стига да се сетя. Ще се наложи да ускорим визитата на сейшелците на Терминус и да се погрижим с тях да се отнасят напълно уважително. Страхувам се, Лионо, че ще трябва да им осигуриш силна охрана. Сред нашите луди глави навярно ще има известно недоволство, а не би било разумно чрез протестни демонстрации да подлагаме нашите гости дори на най-дребно унижение.

— Разбира се — съгласи се Кодел. — Между другото, идеята да изпратим Тривайз си я биваше.

— Моя гръмоотвод ли? Да си призная, той работеше дори по-добре, отколкото очаквах. Космосе! Как спомогна за моето посещение — от загриженост да не би жител на Фондацията по някакъв начин да ги е обезпокоил и като благодарност за тяхната въздържаност.

— Хитро! Не мислите ли, че все пак би било уместно да го вземем обратно с нас?

— Не. Общо взето предпочитам да е където и да е другаде, но не и на Терминус. Ще бъде чудесен фактор за размирици. Неговите брътвежи за Втората фондация послужиха като чудесно извинение за изгнанието му и, естествено, разчитахме на Пелорат да го заведе до Сейшел. Но не го искам обратно, ако ще продължава да разпространява тези бабини деветини. Никога няма да сме сигурни до какво ще доведат те.

— Съмнявам се дали изобщо може да се намери по-наивен човек от един интелектуалец-учен — изкикоти се Кодел. — Докъде ли пък щеше да налапа въдицата Пелорат, ако го бяхме насърчили?

— Стигаше ни и това, че вярва в реалното съществуване на митичната Гея, но хайде да го оставим на мира. Като се върнем, ще трябва да се изправим пред Съвета, тъй като неговият вот ще ни потрябва за договора със Сейшел. За щастие разполагаме с изявлението на Тривайз — звукозаписа и всичко останало, — за да стане ясно, че доброволно е напуснал Терминус. Аз ще се разкая официално за краткия му арест и се надявам това да задоволи съветниците.

— Разчитам, че ще се докарате пред тях, кмете — сухо каза Кодел. — Замисляли ли сте се обаче, че Тривайз може да продължи да търси Втората фондация?

— Да продължава — сви рамене Бранно, — щом не го върши на Терминус. Това ще му създава работа и няма да го доведе доникъде. Мит на века ни е, че Втората фондация продължава да съществува, така както митът на Сейшел е Гея.

Тя се облегна назад видимо развеселена.

— А сега Сейшел ни е в ръцете и докато се усетят, ще стане твърде късно да се измъкнат. Така че развитието на Фондацията ще продължава гладко и правилно.

— И заслугата е изцяло ваша, кмете.

— Можеш да си сигурен, че не съм го забравила — кимна Бранно и техният кораб се хлъзна в хиперпространството, за да се появи отново близо до Терминус.

89

Говорителят Стор Гендибал беше отново на кораба си и имаше всички основания да бъде доволен. Срещата с Първата фондация не бе продължила дълго, но се оказа много продуктивна.

Беше изпратил съобщение, внимателно приглушаващо триумфа му. За момента бе достатъчно да уведоми Първия говорител, че всичко е минало добре (нещо, за което той би могъл да се досети и от факта, че в крайна сметка изобщо не се бе наложило да използват обединената мощ на Втората фондация). Подробностите можеха да почакат.

Щеше да опише колко внимателно — и незначително — пренастройване на ума на кмета Бранно бе преобърнало мисленето й от имперската му надутост към практичността на търговското договаряне, как внимателното — и от твърде голямо разстояние — настройване на водача на Сейшелския съюз бе довело до отправянето на покана за разговори към кмета, как без никакви по-нататъшни вмешателства след това бе постигнато политическо сближаване и как Компор се върна на Терминус със собствения си кораб, за да се погрижи за спазването на споразумението. Това бе, повтаряше си самодоволно Гендибал, почти учебникарски пример за големи резултати, постигнати с изключително пестелива, но майсторски приложена менталика.

Беше сигурен, че случилото се ще запуши устата на говорителката Деларми и ще доведе до собственото му издигане до поста Първи говорител съвсем скоро, след като представи подробностите на някое официално събиране на Масата.

Не отричаше в себе си колко важно бе присъствието на Сура Нови, въпреки че по принцип не бе необходимо този факт да се подчертава пред говорителите. Тя не само се бе оказала много важна за неговата победа, но предостави и нужното му в този момент оправдание да даде воля на детинската си (и много човешка, защото дори говорителите си бяха съвсем човеци) потребност да ликува заради гарантираната възхита, която знаеше, че ще получи.

Знаеше също, че Нови не бе разбрала нищо от случилото се, но си дава сметка, че той е уредил нещата по свой вкус и сега направо прелива от гордост. Погали гладкия й ум и почувства топлината на тази гордост.

— Нямаше да постигна това без теб, Нови — каза й той. — Благодарение на тебе успях да разбера, че Първата фондация — хората от големия кораб…

— Да, учителю, зная кого имаш предвид.

— Благодарение на тебе успях да разбера, че те имат щит и умове с незначителна ментална мощ. От въздействието им върху твоя ум можех да установя точно характеристиките и на щита, и на техните мозъци. Разбрах как най-ефективно да пробия този щит и да отклоня менталната сила.

— Не схващам какво точно казваш, учителю — колебливо отвърна Нови, — но ако можех, бих направила много повече, за да ти помогна.

— Зная, само че ти и сега направи достатъчно. Удивително е колко опасни са могли да станат. Обаче след като ги уловихме навреме, преди още щитът и полето им да са разработени добре, ще успеем да ги спрем. Кмет Бранно се връща, забравила и за щита, и за полето, защото е доволна от факта, че е постигнала търговско споразумение със Сейшел, което ще превърне сейшелците в действаща част от Федерацията. Не отричам, че има още много да се работи, за да се разруши постигнатото от Първата фондация — въпрос на нехайство от наша страна, — но каквото трябва, ще бъде сторено.

Той се позамисли и продължи по-тихо:

— Прекалено много неща сме приемали на доверие по отношение на Първата фондация. Ще се наложи да я поставим под строг контрол. Трябва й някак си да сплотим Галактиката, да използваме менталиката, за да изградим по-тясно мисловно сътрудничество. Това ще пасне добре на Плана, сигурен съм и ще се постарая да го постигна.

— Учителю — тревожно се обади демянката.

Гендибал внезапно се усмихна.

— Съжалявам, говорех на себе си. Нови, спомняш ли си Рафирант?

— Онзи фермер с мозък-кокал, дето те нападна ли? Да.

— Убеден съм, че това, както и всички останали аномалии, които ни сполетяха, е работа на агенти на Първата фондация, въоръжени с персонални щитове. Представи си само колко сме били слепи. Вярно, обърках се и недооцених ставащото поради онзи мит за мистичния свят, онова сейшелско суеверие за Гея. Тогава пак твоят ум ми помогна да установя, че източникът на менталното поле е бойният кораб, а не нещо друго.

Той потри ръце.

— Учителю — повтори плахо девойката.

— Да, Нови?

— Няма ли да те възнаградят за това, което направи?

— Разбира се, че ще ме възнаградят. Шандис ще се оттегли и аз ще стана Първи говорител. Тогава ще получа шанс да направя нашата планета активен фактор за революционизиране на Галактиката.

— Първи говорител ли?

— Да, Нови. Аз ще бъда най-важният и най-силният от всички учени.

— Най-важният? — тя изглеждаше съкрушена.

— Защо се мръщиш, Нови? Не искаш ли да бъда възнаграден?

— Искам, учителю. Но след като станеш най-важният от всички учени, няма да желаеш до себе си демянка. Аз няма да съм достойна.

— Няма да желая ли? Кой ще ме спре? — Той усети внезапен прилив на нежност към нея. — Нови, ти ще бъдеш с мен, където и да отида, какъвто и да стана. Смяташ ли, че бих рискувал да се справям с вълците, каквито понякога има около Масата, без твоят ум да ми казва какви са емоциите им, преди още те самите да са го разбрали — твоят собствен, невинен, абсолютно гладък ум. Освен това — той сякаш се сепна от внезапното си разкритие — на мен… на мен ми е приятно да съм с теб и смятам да те задържа до себе си… ако пожелаеш.

— О, учителю — прошепна Нови и докато ръката му обгръщаше талията й, тя склони глава на рамото му. Дълбоко вътре, където умът на Нови едва ли можеше да го осъзнае, същността на Гея оставаше и направляваше събитията, ала не друго, а именно тази непроницаема маска правеше възможно продължаването на великата задача.

И същата тази маска, която принадлежеше на една демянка, сега беше напълно щастлива. Толкова щастлива, че почти се примири с разстоянието, на което се намираше от себе си/тях/всички. Нещо повече, беше доволна от онова, което изглеждаше, че ще се случи в неясното бъдеще.

90

Пелорат потри ръце и каза с внимателно претеглен ентусиазъм:

— Колко се радвам, че пак съм на Гея.

— Хм — обади се разсеяно Тривайз.

— Знаеш ли какво ми каза Блис? Кмет Бранно се връща на Терминус с търговско споразумение със Сейшел. Говорителят от Втората фондация се връща на Трантор, убеден че той е уредил нещата, а онази жена, Нови, отива с него, за да се погрижи да започнат промените, които ще доведат до създаването на Галаксея. И никоя от двете фондации изобщо не осъзнава, че Гея съществува. Това е направо удивително.

— Да — кимна Тривайз. — Всички тези факти са ми известни. Но ние, разбира се, знаем, че Гея съществува и можем да го докажем.

— Блис не мисли така. Твърди, че никой няма да ни повярва и че бързо ще го разберем. Освен това има една причина, поради която нямам намерение въобще да напускам Гея.

Думите му мигом извадиха Тривайз от разсеяността. Той вдигна поглед и попита:

— Какво?

— Ще остана тук. Знаеш ли, просто не мога да се позная. Само преди седмици си живеех самотно на Терминус — така, както десетилетия съм живял. Бях се потопил в своите мисли и архиви и никога не съм си представял нищо друго, освен че един ден ще стигна до смъртта си все така потънал в мислите и архивите си, продължавайки да живея самотно или може би да вегетирам самодоволно. Тогава съвсем неочаквано станах пътешественик в космоса и се забърках в галактичната криза. И… не се смей, Голан, открих Блис.

— Не се смея, Янов — рече Тривайз, — но сигурен ли си, че знаеш какво вършиш?

— О, да. Въпросът за Земята вече не е важен за мен. Фактът, че това е бил единственият свят с разнообразна екология и разумен живот беше изяснен добре. Знаеш каква е причината — Вечните.

— Да, зная. Та ти на Гея ли ще останеш?

— Естествено. Земята е минало, а аз съм уморен от миналото. Гея е бъдещето.

— Ти не си част от Гея, Янов. Или мислиш, че можеш да станеш частица от този свят?

— Блис казва, че до известна степен мога — ако не биологично, то поне интелектуално. Разбира се, с нейна помощ.

— Но след като тя е част от това, как вие двамата ще имате общ живот, обща гледна точка и общи интереси…

Намираха се на открито и Тривайз се загледа мрачно в тихия плодороден остров, морето отвъд него и другия остров на хоризонта, полилавял от разстоянието. Всичко беше мирно, цивилизовано, живо и единно.

— Янов — продължи той, — тя е цял един свят, а ти си само индивид. Ами ако й омръзнеш? Тя е млада…

— Мислил съм за това, Голан. От дни насам за нищо друго не мисля. Очаквам, че ще й омръзна; не съм романтичен глупак. Но каквото и да ми даде тя дотогава, ще бъде достатъчно. Дори вече съм получил от нея повече, отколкото съм смятал, че може да има в живота. Даже от този момент нататък да не я видя, пак няма да се почувствам излъган.

— Не вярвам — каза меко Тривайз. — Мисля, че ти си романтичен глупак, но аз и не те искам друг. Янов, не се познаваме от много време, обаче седмици наред сме били заедно всеки миг. И — съжалявам, ако звучи глупаво, — но много те харесвам.

— И аз теб, Голан — каза Пелорат.

— И не искам да те наранят. Трябва да говоря с Блис.

— Не, не, моля те, недей. Ще й четеш конско.

— Няма да й чета конско. Не всичко е свързано само с теб. Искам да поговоря на четири очи. Моля те, Янов, не ща да го правя зад гърба ти, така че дай съгласието си да разговарям с нея и да оправя някои недоразумения. Ако остана доволен, на сбогуване ще ти изкажа моите най-сърдечни поздравления и благопожелания и винаги ще си държа езика зад зъбите, каквото и да се случи.

— Ще развалиш нещата — поклати глава Пелорат.

— Няма, обещавам ти. Умолявам те…

— Добре, но нали ще бъдеш внимателен, скъпи ми приятелю?

— Имаш честната ми дума.

91

— Пел каза, че си искал да ме видиш — обърна се към него Блис.

— Да — отвърна Тривайз.

Бяха в малкия апартамент, който му предостави Гея.

Блис грациозно седна, кръстоса крака и проницателно го погледна. Красивите й кафяви очи сияеха, дългата й тъмна коса блестеше.

— Не ме одобряваш, нали? — каза тя. — Не ме одобряваше още от самото начало.

Тривайз продължаваше да стои прав.

— Ти си наясно с умовете и тяхното съдържание — отвърна той. — Знаеш какво мисля за теб и защо го мисля.

Блис бавно поклати глава.

— За Гея умът ти е забранена територия. Твоето решение беше необходимо и то трябваше да бъде решение, взето от ясен и недокоснат разсъдък. Когато завладяхме кораби ви, поставих теб и Пел в успокояващо поле, защото това беше много важно. Паниката или гневът можеха да те унищожат и вероятно в решителния момент щеше да се окажеш безполезен. Толкоз. Никога не бих прекрачила тази граница, така че не зная какво мислиш.

— Решението, което трябваше да взема, вече е взето. Реших нещата в полза на Гея и Галаксея. Защо тогава са всички тия приказки за чистия и недокоснат ум? Получи онова, което искаше, и сега можеш да правиш с мен, каквото пожелаеш.

— Нищо подобно, Трив. В бъдеще сигурно ще потрябват още решения. Ти трябва да останеш такъв, какъвто си и докато си жив, ще бъдеш рядък природен ресурс за Галактиката. Несъмнено в нея има и други като теб, други като теб ще се появяват и занапред, но въпреки това не можем да те докоснем.

Тривайз се замисли.

— Ти си Гея, а аз не искам да разговарям с Гея. Искам да разговарям с Блис като с отделен човек, ако това изобщо е възможно.

— Възможно е. Ние не съществуваме само в някаква обща маса. Аз мога да блокирам Гея за определено време.

— Предполагах, че можеш — каза Тривайз. — Сега направила ли си го?

— Да.

— В такъв случай, нека първо да заявя, че според мен ти играеш игрички. Може би не си влизала в ума ми, за да не повлияеш на решението, но положително си шетала из ума на Янов. Вярно ли е?

— Мислиш ли, че съм го направила?

— Да, мисля. В решителния момент Янов ми припомни собствения си възглед за Галактиката като за жив организъм и тъкмо това ме накара да взема своето решение. Мисълта може и да е била негова, но умът, който я задейства, беше твоят, нали?

— Мисълта беше в неговия ум — рече Блис, — ала там имаше и много други мисли. Аз изгладих пътя пред този спомен за живата Галактика, но не и пред останалите. Поради туй конкретната мисъл лесно се изплъзна от съзнанието му и се оформи в думи. Имай предвид обаче, че не аз я създадох. Тя съществуваше.

— И все пак, това е непряка намеса в пълната независимост на моето решение, нали?

— Гея сметна за необходимо.

— Така ли? Е добре, може да се почувстваш по-спокойна или дори по-благородна, ако знаеш, че макар забележката на Янов да ме накара да взема решението в онзи момент, смятам, че щях да взема същото решение, дори ако той не беше казал нищо или ако се бе опитал да ме убеди в друго. Искам да го знаеш.

— Удовлетворена съм — каза хладно Блис. — Това ли искаше да ми съобщиш, когато помоли да ме видиш?

— Не.

— Какво още има?

Незабелязано за самия себе си Тривайз бе седнал на стол близо до нейния, така че коленете им почти се докосваха. Той се наведе към лицето й.

— Когато наближихме Гея, ти беше на космическата станция. Ти беше онази, която ни хвана в капана, която излезе и дойде при нас, която оттогава насам е била винаги с нас, освен когато ядохме с Дом, а ти не сподели храната ни. По-специално, ти беше на „Далечната звезда“, когато се взе решението. Винаги ти…

— Аз съм Гея.

— Това не обяснява нещата. Заекът е Гея, камъчето е Гея. Всичко на планетата е Гея, но не всички са Гея поравно. Някои са по-равни от другите. Защо именно ти?

— А защо мислиш, че именно аз?

Тривайз почувства, че трябва да направи решителната крачка и каза:

— Защото мисля, че ти не си Гея. Мисля, че си нещо повече.

Блис подигравателно изпръхтя. Той невъзмутимо продължи:

— В момента, когато взимах решението, жената с говорителя…

— Гендибал я нарече Нови.

— Да, тази Нови каза, че Гея била насочена по своя път от роботите, които вече ги няма, и че се смятало, че тя е приучена да следва свой вариант на Трите закона на роботиката.

— Това е напълно вярно.

— И роботите не съществуват вече?

— Нови каза така.

— Нови не каза така. Спомням си точните й думи. Тя каза: „Гея е била образувана преди хиляди години с помощта на роботи, които някога, за кратък период, служили на хората, но вече не го правят.“

— Е добре, Трив, това не означава ли, че те повече не съществуват?

— Не. Означава, че вече не служат. Не биха ли могли вместо туй да управляват?

— Какъв абсурд!

— Или да контролират? Защо ти беше там, когато се взимаше решението? Не изглеждаше да си необходима. Нови ръководеше нещата и тя беше Гея. Каква нужда имаше от теб? Освен ако…

— Продължавай. Освен ако какво?

— Освен ако си надзирател, чиято роля е да следи Гея да не забравя Трите закона. Освен ако си робот, толкова умно направен, че не може да се различи от човека.

— Ако тук не могат да ме различат от човека, как мислиш, че ти ще ме различиш? — попита Блис с нотка на сарказъм в гласа си.

Тривайз потъна назад в стола.

— Не ме ли уверявахте всички, че съм имал дарбата да бъда сигурен, да взимам решения, да виждам изхода от различни положения и да вадя правилни заключения. Не аз твърдях това, ти го твърдеше за мен. Е, в мига, в който те видях, се почувствах неловко. Нещо при теб не беше в ред. Със сигурност съм поне толкова чувствителен към женския чар, колкото и Пелорат — мисля, че дори и повече, — а ти изглеждаш привлекателна жена. Но въпреки това нито за миг не почувствах и най-леко привличане.

— Ти направо ме унищожи.

Тривайз не обърна внимание на подигравателния й тон.

— Когато за пръв път се появи на нашия кораб, Янов и аз обсъждахме възможността за нечовешка цивилизация на Гея и щом Пелорат те видя, съвсем невинно попита: „Ти човек ли си?“ Вероятно един робот трябва да говори винаги истината, но — разбира се — може да бъде и уклончив. Ти каза само: „Нима не изглеждам като човек?“ Да, Блис, съвсем като човек изглеждаш, обаче аз ще те попитам отново: ти човек ли си?

Блис не каза нищо и Тривайз продължи:

— Мисля, че още в онзи първи момент съм почувствал, че не си. Ти си робот и аз някак съм успял да го доловя. Поради това мое усещане всички последвали събития имаха особено значение за мен и по-специално отсъствието ти от вечерята.

— Смяташ ли, че не мога да ям, Трив? Забравил ли си как хапнах от скаридите на вашия кораб? Уверявам те, че мога да го правя и да изпълнявам всички останали биологически функции, включително — бързам да изпреваря въпроса ти — и сексуални. Въпреки това и аз мога да потвърдя, че само по себе си то не доказва, че не съм робот. Роботите са стигнали върха на съвършенството още преди хиляди години. Още тогава те са можели да бъдат различени от човека единствено по мозъка си, и то от онези, които умеят да работят с ментална полета. Говорителят Гендибал навярно щеше да открие дали съм робот или човек, ако дори само веднъж си беше дал труда да ме разгледа. Той, разбира се, не го направи.

— Да, но въпреки че не разбирам от менталика, аз съм убеден, че ти си робот.

— И какво ако е тъй? — попита Блис. — Не признавам нищо, просто съм любопитна. Какво ако наистина съм робот?

— Не е нужно да признаваш каквото и да било. Аз зная, че си робот. Трябваше ми едно-единствено последно мъничко доказателство и то беше спокойната ти увереност, че можеш да блокираш Гея и да разговаряш с мен като отделен човек. Не смятам, че ако беше част от Гея, щеше да имаш възможността да го правиш. Ти обаче не си. Ти си робот-надзирател и, следователно, си извън Гея. Чудя се само колко ли роботи-надзиратели са й нужни…

— Повтарям: не признавам нищо, но съм любопитна. Какво ако съм робот?

— В такъв случай искам да зная как ще постъпиш с Янов Пелорат. Той ми е приятел и в известна степен е дете. Мисли си, че те обича. Мисли си, че иска само онова, което ще му дадеш и че вече си му дала достатъчно. Той не знае и не може да си представи колко боли, когато загубиш любовта си, или — ако вземем конкретния случай — колко много ще страда, като научи, че не си човек.

— А познаваш ли ти болката от загубената любов?

— Имал съм подобни изживявания. Не съм водил затворен живот като Янов. Не съм пропилял дните си и не съм се упойвал от интелектуално дирене, което да погълне всичко останало, дори съпругата и детето. А при него е така. И сега изведнъж заради теб той се отказва от всичко. Не искам да го боли. Няма да го позволя. Ако съм послужил на Гея, имам право на награда и тя ще е да ме увериш, че ще бдиш над здравето и доброто душевно състояние на Янов Пелорат.

— Да се престоря ли, че съм робот, и да ти отговоря?

— Да, и то веднага.

— Добре тогава. Представи си, че съм робот, Трив, и действително изпълнявам някаква контролна функция. Представи си, че има няколко, много малко на брой роботи, че тяхната роля прилича на моята и си представи също, че се срещаме много рядко. Представи си, че наш основен принцип е необходимостта да се грижим за човека и си представи, че на Гея няма хора в истинския смисъл на думата, защото всички са част от едно цялостно планетарно същество. Представи си, че се реализираме, като се грижим за Гея, но това не ни стига. Представи си, че в нас има нещо примитивно, което жадува за човека, съществувал по времето, когато роботите са били създадени. Не ме разбирай погрешно, аз не твърдя, че съм чак толкова стара — дори ако приемем, че съм робот. Аз съм на такава възраст, на каквато ти казах, че съм, или най-малкото — ако приемем, че съм робот — на възраст, отговаряща на срока на съществуването ми. И все пак — ако приемем, че съм робот — моят основен принцип ще бъде такъв, какъвто винаги е бил, и аз ще искам да се грижа за човека. Пел е човек. Той не е част от Гея и е прекалено стар, за да се превърне в такава. Той желае да остане на Гея с мен, защото няма твоето усещане. Той не смята, че съм робот. Е добре, аз също го желая. Ако приемеш, че съм робот, ще видиш, че бих могла да го желая. Аз съм способна на всички човешки реакции и ще го обичам. Ако настояваш, че съм робот, сигурно не ме смяташ за способна на любов в мистичния човешки смисъл на тази дума, но няма да можеш да различиш реакциите ми от онова, което би нарекъл любов. Така че какво значение има то?

Тя млъкна и го погледна с непреклонна гордост.

— Казваш, че не би го напуснала? — попита Тривайз.

— Ако приемеш, че съм робот, сам можеш да си отговориш, че по силата на Първия закон никога не бих могла да го напусна, освен ако той не ми заповяда да го направя, и ако — в допълнение — аз не съм убедена, че наистина го мисли и че бих го наранила повече, оставайки при него.

— Ами ако някой по-млад мъж…

— Какво „по-млад мъж“? Ти си по-млад мъж, но аз не те възприемам като човек, който се нуждае от мен в същия смисъл, в който се нуждае Пел. Всъщност ти не ме желаеш, така че Първият закон на роботиката би ми забранил да се опитвам да бъда с теб.

— Не аз. Друг млад мъж…

— Няма друг. Кой друг на Гея освен Пел и теб може да бъде окачествен като човек в негеянския смисъл на думата?

— Ами ако не си робот? — попита по-меко Тривайз.

— Реши сам — каза Блис.

— Питам те: ако не си робот?

— Тогава аз пък отговарям, че в такъв случай изобщо нямаш право да се интересуваш. Пел и аз ще решаваме.

— Е, връщам се на първата си теза — рече Тривайз. — Искам си наградата и тази награда е ти да се отнасяш добре с него. Няма да наблягам на въпроса за твоята самоличност. Просто ме увери така, както едно разумно същество ще увери друго, че ще се отнасяш добре с него.

И Блис меко повтори:

— Ще се отнасям добре с него. Не като награда, а защото го искам. Това е най-съкровеното ми желание. Ще се отнасям добре с него. Пел! — извика тя й след малко отново: — Пел!

Янов влезе.

— Да, Блис?

Тя му подаде ръка.

— Мисля, че Трив иска да ни каже нещо.

Пелорат взе ръката й и тогава Тривайз пое хванатите длани на двамата.

— Янов — рече той, — щастлив съм за вас.

— О, скъпи ми приятелю — промълви Пелорат.

— Може би ще напусна Гея — продължи Тривайз. — Сега ще поговорим за това с Дом. Не зная кога и дали въобще ще се срещнем отново, Янов, но във всеки случай се справихме добре заедно.

— Добре се справихме — повтори Пелорат.

— Довиждане, Блис, и ти благодаря предварително.

— Довиждане, Трив.

Тривайз им махна с ръка и излезе.

92

— Добре стана — заяви Дом. — Ти постъпи точно както очаквах.

Пак бяха седнали на масата пред някаква храна, също толкова безвкусна, колкото и предишната, но на Тривайз му беше все едно. Може би нямаше повече да яде на Гея.

— Постъпих така, както си мислил, че ще постъпя, но не поради причината, която си имал предвид.

— Сигурен си бил в правилността на решението си.

— Да, сигурен бях, само че не като резултат от някакво външно въздействие, каквото явно имаше. Ако избрах именно Галаксея, то беше на основата на обикновено разсъждение — такова, каквото би могъл да направи и всеки друг, за да стигне до решението. Искаш ли да ти обяснявам още?

— Разбира се, Трив.

— Имаше три неща, които можеше да направя — започна Тривайз. — Можех да подкрепя Първата фондация, можех да избера Втората фондация, можех също тъй да избера Гея. Ако бях подкрепил Първата фондация, кметът Бранно щеше да предприеме незабавни действия за установяване на господство над Втората фондация и над Гея. Ако бях избрал Втората фондация, говорителят Гендибал също щеше да предприеме незабавни действия, за да установи господство над Първата фондация и над Гея. И в двата случая щеше да се случи нещо необратимо. При положение, че някое от двете решения се окажеше грешно, то би представлявало безвъзвратна катастрофа. Ако обаче предпочетях Гея, и Първата, и Втората фондация щяха да останат с убеждението, че са спечелили относителна победа. Тогава всичко щеше да продължи като преди, тъй като вече ми бяхте казали, че за изграждането на Галаксея ще са необходими много поколения и векове. Съюзяването ми с Гея беше моят начин да спечеля време и да се уверя, че ако решението ми е грешно, ще има възможност нещата да се променят или дори да се прекроят отново.

Дом повдигна вежди, ала старото му, почти смъртнобледо лице остана безизразно. Той попита с пронизителния си глас:

— А мислиш ли, че решението ти може да се окаже погрешно?

Тривайз сви рамене.

— Не мисля, но има нещо, което трябва да направя, за да съм сигурен. Възнамерявам да посетя Земята, стига да мога да я открия.

— Ние няма да те спираме, ако искаш да ни напуснеш, Трив…

— Не съм подходящ за вашия свят.

— Не повече от Пелорат. И все пак ти си добре дошъл тук, както и Пел. Естествено, няма да те задържаме, само ми кажи, защо искаш да посетиш Земята?

— Мисля, че го разбираш — отговори Тривайз.

— Не, наистина не ми е ясно.

— Съществува информация, която ти скри от мен, Дом. Може би си имал своите основания, но ми се иска да не го беше правил.

— Не те разбирам — повтори Дом.

— За да взема своето решение, използвах компютъра и за миг влязох в досег с умовете на хората наоколо — кмета Бранно, говорителя Гендибал, Нови. Улових мимолетни впечатления за редица неща, които сами по себе си бяха без особено значение, като например различните въздействия, които вашата планета чрез Нови е оказала върху Трантор… Въздействия, целящи да накарат говорителя да тръгне към Гея.

— Е, и?

— Едно от тези неща беше прочистването на библиотеката на Трантор от всички справки за Земята.

— От справките за Земята ли?

— Да. Така че Земята наистина ще е била важна и излиза, че не само Втората фондация не е трябвало да знае нищо за нея, а дори и аз. Но ако е необходимо да поема отговорността за посоката на галактическото развитие, аз не съм склонен да проявявам невежество. Можеш ли да ми кажеш защо е толкова важно да се крие информацията за Земята?

— Трив, Гея не знае нищо за такова прочистване — отвърна убедено Дом. — Нищо!

— Искаш да кажеш, че не Гея го е направила?

— Не е тя.

Тривайз се замисли, бавно и съсредоточено облизвайки устни с върха на езика си.

— Тогава кой?

— Не зная. Не виждам каква изобщо може да е целта.

Двамата мъже дълго се гледаха един друг и накрая Дом проговори:

— Прав си. Изглеждаше, че сме достигнали до най-доброто решение, но докато този въпрос е без отговор, не можем да си позволим почивка. Остани още малко тук да видим какво можем да измислим. После ще тръгнеш с нашата пълна подкрепа.

— Благодаря — каза Тривайз.

Фондация и Земя

В памет на

Джуди-Линдел Рей (1943–1986),

гигант по ум и по дух

ЗАД КУЛИСИТЕ НА ФОНДАЦИЯТА

На 1 август 1941 г., като двадесет и една годишен младеж, бях абсолвент по химия в университета „Кълъмбия“ и от три години пишех професионално научна фантастика. Бързах да се видя с Джон Кембъл, редактора на „Ъстаундинг“[67], комуто дотогава бях продал пет разказа. Нямах търпение да му разкажа една своя нова идея за научнофантастична повест.

Идеята бе да напиша историческа творба за бъдещето — да разкажа историята на падането на Галактическата империя. Ентусиазмът ми ще да е бил заразителен, защото Кембъл се възпламени също като мен. Той обаче не бе съгласен всичко да е побрано в една-единствена книга. Искаше поредица, описваща пълната история на десетте века бъркотия между падането на Първата галактическа империя и възхода на Втората. Събитията трябваше да бъдат представени в светлината на „психоисторическата“ наука, която с моя събеседник набързо избистрихме.

Първата повест се появи в „Ъстаундинг“ през май 1942 г., а втората — в юнския брой от същата година. Те веднага си спечелиха известност и Кембъл се постара преди края на десетилетието да напиша още шест. Повестите ставаха все по-дълги. Първата съдържаше само дванадесет хиляди думи, а две от последните три бяха по петдесет хиляди думи всяка.

Междувременно десетилетието приключи, аз се уморих от поредицата, зарязах я и се заех с други неща. Тъкмо тогава обаче различни издателства бяха започнали да издават научнофантастични книги с твърди корици.

Едно от тях беше малката фирма „Ноум прес“. Тя публикува моята поредица за фондацията в три тома: „Фондация“ (1951); „Фондация и Империя“ (1952); и „Втора Фондация“ (1953). Станаха известни като трилогия „Фондацията“.

Книгите не вървяха особено добре, тъй като „Ноум прес“ не разполагаше с капитали, с които да ги рекламира и промоцира. От тях не получих нито хонорар, нито процент от прихода.

В началото на 1961 г. моят тогавашен редактор в „Дабълдей“ Тимъти Селдс ми каза, че е получил искане от един чужд издател да препечата поредицата за фондацията. Тъй като това не бяха книги на „Дабълдей“, той просто ми предаваше молбата му. Аз свих рамене. „Не ме интересува, Тим. Не получавам проценти от тези книги.“ Селдс се ужаси и незабавно се зае да откупи правата от „Ноум прес“ (които по него време бяха вече на последни издихания) и през август същата година книгите (заедно с „Аз, роботът“) станаха собственост на „Дабълдей“. От този момент серията за фондацията пое нагоре и взе да ми носи все по-нарастващи приходи. „Дабълдей“ публикува трилогията в един том и я разпространи чрез Клуба на научнофантастичната книга.

През 1966 г. на Световния конгрес по научна фантастика в Кливлънд любителите бяха помолени да гласуват и за раздела „Най-добра поредица за всички времена“. Тогава този раздел бе включен за пръв път (и до момента за последен) в номинациите за наградите „Хюго“. Трилогията за Фондацията спечели наградата.

Феновете все повече настояваха да продължа поредицата. Бях учтив с тях, но им отказвах. Въпреки това се удивлявах, че хора, които още не са били родени, когато трилогията е започнала, бяха успели да се увлекат от нея. В „Дабълдей“ обаче приемаха този интерес далеч по-сериозно от мен. Те ме коткаха в продължение на двадесет години, и тъй като исканията за продължение ставаха все по-настойчиви и многобройни, накрая изгубиха търпение. През 1981 г. ми казаха, че аз просто съм длъжен да напиша още един роман за фондацията и, за да подсладят ултиматума си, ми предложиха договор, десеторно по-висок от обичайния ми аванс.

Изнервен, аз се съгласих. Бяха минали тридесет и две години, откакто мислех, че съм приключил с тази тема, а сега ми предлагаха да напиша роман от 140 000 думи — два пъти по-голям от който и да е от по-раншните томове и почти три пъти по-дълъг от която и да е от предишните отделни повести. Препрочетох трилогията и се гмурнах в задачата си. „Острието на фондацията“ бе публикуван през октомври 1982 г., а след туй се случи нещо много странно. Той незабавно се появи в списъка на бестселърите на „Ню Йорк таймс“. За крайно мое изумление романът стоя в този списък двадесет и пет седмици.

„Дабълдей“ веднага ме убедиха да подпиша договор за нови романи и аз написах два, които бяха част от друга моя поредица — нека я наречем роботската. А след това дойде време да се върна към фондацията.

Така създадох „Фондация и Земя“, започващ от мига, в който свършва „Острието на фондацията“. Може да ви е от полза, ако прехвърлите „Острието“ — просто за да освежите паметта си, въпреки че това не се налага. „Фондация и Земя“ си е самостоятелна книга. Надявам се, че ще ви хареса.

Ню Йорк, 1986

Айзък Азимов

ЧАСТ ПЪРВА

ГЕЯ

I. ТЪРСЕНЕТО ЗАПОЧВА

1

— Защо го направих? — попита Голан Тривайз.

Въпросът не беше нов. Откакто бе пристигнал на Гея, той често си го задаваше. Събуждаше се от дълбок сън сред приятната нощна прохлада и го откриваше да звучи в ума му като леко барабанене: „Защо го сторих? Защо го сторих?“

Сега обаче за пръв път бе съумял да го зададе на Дом, древния жител на Гея.

Дом ясно съзнаваше напрегнатостта на Тривайз, тъй като можеше да почувства тъканта на ума му, но не реагира. По никакъв начин Гея не биваше никога да докосва неговия ум, а за Дом най-сигурният способ да остане неподатлив на изкушението бе педантично да игнорира онова, което усещаше.

— Какво си сторил, Трив? — попита той. Беше му трудно да използва повече от една сричка, когато се обръщаше към някого, пък и това вече нямаше особено значение. Тривайз започваше да свиква с обръщението.

— Решението, което взех — каза той. — Да избера Гея като бъдеще.

— Прав беше — рече седящият и старите му, дълбоко поставени очи се взряха е цялата си искреност в човека от Фондацията, който продължаваше да стои насред стаята.

— Ти казваш, че съм прав — нетърпеливо отвърна Тривайз.

— Аз/ние/Гея знаем, че си прав. В това се състои твоята ценност за нас. Имаш способността да взимаш правилни решения при непълни данни и вече го стори. Избра Гея! Отхвърли анархията на една галактическа империя, основана върху техниката на Първата фондация, а също и анархията на друга галактическа империя, изградена върху менталиката на Втората фондация. Ти реши, че нито едната, нито другата ще бъдат стабилни достатъчно дълго време. Затова избра Гея.

— Да. Точно така! Избрах суперорганизъм; цяла планета, надарена с общ ум и обща индивидуалност, така че човек действително трябва да произнесе „Аз/ние/Гея“, за да изрази неизразимото — Тривайз не преставаше да крачи напред-назад. — И тя най-подир ще се превърне в Галаксея — супер-суперорганизъм, който ще обхваща целия рояк на Млечния път.

Спря, обърна се почти яростно към Дом и продължи:

— Аз също като теб чувствам, че съм прав, но ти искаш Галаксея да се състои и затуй се задоволяваш с решението ми. В мен обаче има нещо, което не го желае и поради това аз не мога толкова лесно да приема правотата му. Искам да узная защо взех такова решение. Искам да претегля и преценя стойността му и да остана доволен от нея. Не ми стига само да чувствам, че съм прав. Откъде да знам, че наистина е така? Какво е, което ме прави прав?

— Аз/ние/Гея също не знаем как си стигнал до правилното решение. Толкова ли е важно да изследваме процеса, след като имаме крайния резултат?

— Говориш от името на цялата планета, нали? От общото съзнание на всяка капчица роса, всяко камъче и дори от името на течното централно ядро на Гея?

— Да, както може да го стори всяка част от нея, в която интензивността на общото съзнание е достатъчно голяма.

— И цялото това общо съзнание се задоволява да ме използва като черна кутия? Щом черната кутия работи, не е ли все едно какво има вътре? Това не ме устройва. Не ми е приятно да бъда черна кутия. Искам да зная какво има вътре. Искам да зная как и защо избрах Гея и Галаксея като бъдеще, така че най-сетне да мога да се успокоя.

— Но защо толкова не харесваш или пък не вярваш на собственото си решение?

Тривайз пое дълбоко дъх и бавно изрече с нисък, ала твърд глас:

— Защото не искам да бъда част от някакъв си суперорганизъм. Не искам да бъда нещо, което може да се унищожи, щом суперорганизмът прецени, че унищожението му ще е от полза за цялото.

Дом умислено погледна събеседника си.

— Тогава искаш ли да промениш решението си, Трив? Знаеш, че можеш да го направиш.

— Иска ми се да променя решението си, но не мога да го направя само защото не го харесвам. За да сторя нещо, трябва да зная дали решението е правилно или погрешно. Не е достатъчно просто да чувствам, че то е вярното.

— Ако чувстваш, че си прав, значи си прав — все същият бавен, кротък глас, който някак си караше Тривайз да се усеща още по-неспокоен поради контраста с неговата собствена душевна бъркотия.

Полушепнешком, като превъзмогна почти нерешимото колебание между предчувствието и знаенето, той каза:

— Трябва да намеря Земята.

— Понеже това има нещо общо с тази твоя страстна нужда да разбереш?

— Понеже това е друг проблем, който ме измъчва непоносимо, и понеже долавям, че между двете загадки има някаква връзка. Не съм ли черна кутия? Аз чувствам, че има връзка. Не ти ли е достатъчно, за да го приемеш?

— Може би — рече невъзмутимо Дом.

— Като отчитаме, че са минали само хиляди години — навярно около двадесет хиляди — откакто хората в Галактиката са се занимавали със Земята, как е възможно всички ние да сме забравили планетата, от която сме произлезли?

— Двадесет хиляди години са повече време, отколкото смяташ. За много неща от ранната империя знаем съвсем бегло; има доста легенди, които почти сигурно са измислени, ала ние не преставаме да ги повтаряме и дори да вярваме в тях поради липсата на друго, с което да ги заместим. А Земята е по-древна от Империята.

— Положително съществуват някакви записи. Моят добър приятел Пелорат събира митове и легенди за ранната Земя; всичко, което може да изрови от всеки източник. Това му е професията и, нещо по-важно, хобито. Тези митове и легенди са единственото, което е останало. Няма никакви истински записи, никакви документи.

— Документи на двадесет хиляди години? Та те просто се разлагат, изчезват, биват унищожавани поради нетрайност на материала или война.

— Само че би трябвало да има записи на записите; копия, копия на копията и копия на копията на копията; изобщо артефакти, които са далеч по-скорошни от тия двадесет хилядолетия. В Галактическата библиотека на Трантор сигурно са съществували документи, свързани със Земята. В известните ни исторически архиви се срещат отпратки към тези документи, обаче в библиотеката тях самите вече ги няма.

— Спомни си, че преди няколко века Трантор е бил разграбен.

— Галактическата библиотека е останала недокосната. Тя е била защищавана от персонала на Втората фондация. И точно този персонал е открил, че материалите, свързани със Земята, вече не съществуват. Били са преднамерено отстранени в съвсем близко минало. Защо? — Тривайз престана да крачи и се вторачи в Дом. — Ако намеря Земята, ще разбера какво се крие…

— Да се крие?

— …или какво е скрито. Имам чувството, че щом го разбера, ще узная защо избрах Гея и Галаксея вместо нашата собствена индивидуалност. После, предполагам, ще зная, а няма да чувствам, че съм прав, и ако наистина трябва да е така — той безпомощно вдигна рамене, — така да бъде.

— Ако го чувстваш тъй — рече Дом, — и ако мислиш, че трябва да издириш Земята, тогава, разбира се, ние ще ти помогнем, с каквото можем, да го сториш. Тази помощ обаче е ограничена. Например аз/ние/Гея не знаем дори къде сред огромното множество светове, които съставляват Галактиката, би могла да се намира планетата Земя.

— И така да е — каза Тривайз, — аз трябва да я търся. Даже ако безкрайният галактичен прахоляк от звезди прави това търсене да изглежда безнадеждно и даже ако се наложи да свърша всичко сам.

2

Тривайз бе заобиколен от опитомеността на Гея. Температурата беше както винаги умерена, въздухът — приятно свеж, но не студен. По небето се носеха облаци, които полузатъмняваха слънчевата светлина и несъмнено ако средното ниво на водните изпарения на метър открита земна повърхност тук или там паднеше под определената граница, щеше да завали дъжд, за да го възстанови.

Дърветата растяха равномерно разпределени като в градина. Земята и морето бяха наситени с растителни и животински форми в подходящо количество и с подходящи разновидности, които да осигурят необходимия екологичен баланс, като числеността на всички тях, без съмнение, се увеличаваше и намаляваше с плавно люлеене около установения оптимум. Същото се отнасяше и за броя на хората.

От всички предмети в полезрението на Тривайз единственият, който не пасваше на останалите, бе неговият кораб — „Далечната звезда“.

Корабът бе почистен и излъскан до блясък благодарение на значителен брой от човешките компоненти на Гея. Беше презареден с храна и напитки, оборудването му бе подновено или направо сменено, механичните му системи — препроверени. Сам Тривайз внимателно бе проверил корабния компютър. Звездолетът не се нуждаеше от зареждане с гориво, тъй като бе един от малкото гравитационни кораби на Фондацията, които използваха енергията на общото гравитационно поле на Галактиката, а то бе достатъчно да захрани всички възможни човешки флотилии за всички епохи от тяхното съществувание, без интензивността му забележимо да се намали.

Преди три месеца Тривайз беше съветник на Терминус. С други думи, беше член на законодателния орган на Фондацията и, ех officio[68], важна клечка в Галактиката. Нима това наистина бе само преди три месеца? Струваше му се, че са минали половината от неговите тридесет и две години, откакто бе съветник и откакто единствената му грижа беше дали великият план на Селдън действа; сиреч дали плавният възход на Фондацията от планетарно селце до галактическо величие е бил предварително планиран или не.

И все пак в някои аспекти промяна нямаше. Той все още беше съветник. Неговото положение и привилегиите му си оставаха непроменени, като се изключи, че не очакваше някога да се върне на Терминус, за да изяви претенции за това свое положение и привилегии. Нямаше да пасне в огромния хаос на Фондацията по-добре, отколкото в малката подреденост на Гея. Никъде не си беше у дома, навсякъде оставаше сирак.

Тривайз стисна челюсти и гневно прекара пръсти през черната си коса. Преди да започне да си губи времето в оплакване от съдбата си, трябваше да открие Земята. Ако преживееше търсенето, щеше да има достатъчно часове за седене и хленч. И дори може би още по-големи основания за тях.

С решително упорство той си припомни… Преди три месеца двамата с Янов Пелорат, способен и доста наивен учен, бяха напуснали Терминус. Пелорат бе обладан от своя антикварски ентусиазъм да открие местоположението на отдавна загубената Земя и Тривайз беше потеглил с него, използвайки целта му като прикритие за онова, което той смяташе за своя истинска задача. Не намериха Земята, но откриха Гея и тогава съветникът установи, че са го насилили да направи съдбоносния си избор.

Сега не друг, а той, Тривайз, се бе извъртял на сто и осемдесет градуса и търсеше Земята.

Що се отнася до Пелорат, ученият също бе намерил нещо, което едва ли беше очаквал. Беше намерил чернокосата и тъмноока Блис, младата жена, която бе Гея в същата степен, в която бе Гея и Дом; или най-близкото зрънце пясък например. Със странния плам на отминаващата средна възраст Янов се бе влюбил в една жена наполовина на неговите години, а пък на самата нея, колкото и да е странно, като че ли нищо друго не й трябваше.

Положението бе наистина странно, обаче Пелорат определено изглеждаше щастлив и Тривайз примирено си помисли, че всеки иска да намери щастието такова, каквото го разбира. Това беше въпрос на индивидуалност — същата, която собственият му избор щеше да унищожи (при положение, че изминеше достатъчно време) по цялата Галактика.

Болката се завърна. Решението, което бе взел и което явно бе трябвало да вземе, продължаваше да го изтезава всеки момент и…

— Голан!

Гласът сякаш нахълта в мислите му. Той вдигна очи към слънцето и замига.

— А, Янов — рече Тривайз сърдечно, дори малко пресилено сърдечно, защото не искаше Пелорат да се досети за киселите му размисли. Успя да изцеди от себе си и добродушното: — Виждам, че си успял да се отскубнеш от Блис.

Пелорат поклати глава. Лекият бриз разроши бялата му копринена коса, но продълговатото сериозно лице в пълна мяра запази изражението си.

— Всъщност, стари друже, точно тя предложи да те видя… по повод… по повод това, което искам да обсъдим. Не че не бих пожелал и сам, разбира се, но тя като че ли мисли по-бързо от мен.

Тривайз се усмихна.

— Няма нищо, Янов. Доколкото разбирам, дошъл си да ми кажеш сбогом.

— Ами… не, не точно за това. Всъщност по-скоро за обратното. Голан, когато двамата с теб напуснахме Терминус, аз възнамерявах да открия Земята. На практика съм прекарал целия си съзнателен живот с тази задача.

— Аз ще продължа, Янов. Сега задачата е моя.

— Да, обаче тя е и моя; все още е и моя.

— Но… — Тривайз вдигна ръка с неопределен жест, обхващащ всичко наоколо.

С внезапно трескаво изхриптяване Пелорат заяви:

— Искам да тръгна с теб.

Тривайз бе поразен.

— Не можеш да искаш това, Янов. Сега имаш Гея.

— Някой ден ще се върна на Гея, но няма да те оставя да потеглиш сам.

— Защо? Мога да се грижа за себе си.

— Без да се обиждаш, Голан, но ти не знаеш достатъчно. Аз съм човекът, който познава митовете и легендите. Трябва да те насочвам.

— И ще оставиш Блис? Хайде де!

Бузите на Пелорат леко порозовяха.

— Не ми се ще да правя точно туй, стари друже, но тя каза…

Тривайз се намръщи.

— Да не би да иска да се откачи от теб, Янов? Блис ми обеща…

— Не, май не ме разбра правилно. Моля те, Голан, изслушай ме. Ти имаш този неприятен експлозивен маниер да правиш прибързани заключения. Знам, че това ти е специалитет, а изглежда на мен пък ми е малко трудно да се изразявам стегнато, обаче…

— Добре — меко го прекъсна Тривайз, — да речем, че ще ми обясниш какво точно има на ум Блис така, както на теб ти харесва, а аз от своя страна обещавам да бъда много търпелив.

— Благодаря ти и тъй като смяташ да бъдеш търпелив, мисля, че ще мога да ти го кажа веднага. Видиш ли, Блис също иска да дойде.

— Блис иска да дойде? — възкликна Тривайз. — Не, пак избухнах. Няма да избухвам. Кажи ми, Янов, защо Блис ще иска да дойде? Съвсем кротко те питам.

— Не ми обясни. Каза, че би желала да говори с теб.

— Тогава защо не е тук, а?

— Мисля — подхвана неуверено Пелорат, — казах мисля, че Блис май е на мнение, че ти, Голан, я недолюбваш и затова се колебае да се обърне към теб. Аз, старче, направих, каквото можах, да я уверя, че нямаш нищо против нея. Не мога да повярвам, че някой може да рече за Блис нещо друго освен най-доброто. Все пак тя поиска да зачекна, така да се каже, въпроса пред теб. Мога ли да й предам, че ще се радваш да я видиш, Голан?

— Разбира се, и то веднага.

— И ще бъдеш разумен? Виж, старче, тя много настояваше. Каза, че въпросът е жизнено важен и че трябва да тръгне с теб.

— Но не ти каза защо, нали?

— Не, ама ако Блис мисли, че трябва да тръгне, тъй трябва да мисли и Гея.

— Което означава, че не бива да отказвам. Така ли, Янов?

— Да, смятам, че не бива, Голан.

3

За пръв път по време на краткия си престой на Гея Тривайз влезе в дома на Блис, който сега даваше подслон и на Пелорат.

По навик огледа набързо обстановката. На Гея къщите клоняха към практичната простота. При едва ли не пълната липса на бурно време, при температури, които на тази географска ширина бяха умерени през цялата година, при положение, че дори тектоничните плочи се приплъзваха гладко, когато им се наложеше да се приплъзнат, нямаше никакъв смисъл да се строят сгради, пригодени за цялостна защита, или пък да се поддържа комфортна микросреда в заобикалящ я некомфортен свят. Цялата планета представляваше, така да се каже, една-единствена къща, проектирана да даде подслон на своите обитатели.

Вътре в тази планетарна къща домът на Блис бе малък, на прозорците имаше не стъкла, а щори, и мебелите бяха оскъдни и изящно практични. На стените висяха холографски изображения; едно от тях бе на доста учудения и смутен Пелорат. Устните на Тривайз се посвиха, ала той се опита да не прояви веселостта си и се зае педантично да си намества пояса.

Блис го наблюдаваше без обичайната си усмивка. Напротив, изглеждаше по-скоро сериозна, нежните й тъмни очи бяха широко отворени, а косата й се спускаше на раменете като гладка черна вълна. Единствено пълните, леко начервени устни придаваха малко цвят на лицето й.

— Благодаря, че дойде да ме видиш, Трив.

— Молбата на Янов беше много настоятелна, Блисенобиарела.

Тя се поусмихна.

— Добре ми го върна. Ако ме наричаш Блис — прилична едносричкова дума, — аз пък ще се опитам да произнасям цялото ти име, Тривайз — тя почти незабележимо заекна на втората сричка.

Съветникът вдигна десницата си.

— Тази уговорка няма да е лоша. Известен ми е геянският навик при съвместната обмяна на мисли да се използват едносричкови части от имената, така че ако от време на време ти се случи да ме наречеш Трив, няма да се обидя. Все пак ще ми е по-приятно, ако се опиташ да казваш Тривайз колкото се може по-често, а аз ще те наричам Блис.

Той внимателно я изучаваше, както впрочем правеше винаги, щом случаят ги срещнеше. Като самостоен индивид тя бе млада жена в началото на двадесетте си години. Като част от Гея обаче възрастта й се измерваше с хилядолетия. Това не се проявяваше в нейния облик, ала понякога проличаваше в начина й на говорене и в атмосферата, която я обграждаше. Дали би желал така да е с всичко живо? Не! Определено не и все пак…

— Ще стигна и до същината на въпроса — заяви Блис. — Ти подчертаваш желанието си да намериш Земята…

— Аз разговарях с Дом — напомни Тривайз, решен да не отстъпва пред Гея, без непрекъснато да настоява на собствената си гледна точка.

— Да, но когато говориш с Дом, ти говориш с Гея и с всяка нейна част, така че си говорил и с мен.

— Ти чу ли ме, когато говорех?

— Не, защото не слушах, но ако по-късно бях обърнала внимание, щях да си спомня какво си казал. Моля те да го приемеш като факт, за да можем да продължим. Ти подчерта желанието си да намериш Земята и наблегна на важността му. Аз не виждам защо то е толкова важно, но понеже ти вече си свикнал да бъдеш прав, аз/ние/Гея трябва да приемем онова, което казваш. Ако мисията ти е от съдбоносно значение за твоето решение относно Гея, тя значи е жизнено важна и за самата Гея. Ето защо Гея трябва да дойде с теб — дори и само за да те пази.

— Когато казваш, че Гея трябва да дойде с мен, имаш предвид, че ти трябва да дойдеш с мен. Прав ли съм?

— Аз съм Гея — просто рече Блис.

— Но така е и с всеки друг на и вътре в тази планета. Тогава защо точно ти? Защо не друга част от Гея?

— Защото Пел иска да тръгне с теб, а ако го стори, няма да бъде щастлив с никоя друга част от Гея освен с мен.

Пелорат, който седеше дискретно на един стол в далечния ъгъл на стаята (с гръб към собственото си изображение, отбеляза Тривайз), меко каза:

— Това е вярно, Голан. Блис е моята част от Гея.

Младата жена веднага се усмихна:

— Доста е вълнуващо да мислят за теб по този начин. Разбира се, и много странно.

— Добре, да поразсъждаваме — Тривайз сплете пръсти зад главата си и понечи да се залюлее назад със стола. Тънките му крачета обаче предупредително изпукаха, така че той бързо промени решението си и го остави да се върне пак в устойчиво положение. — Ако напуснеш Гея, ще продължиш ли все още да си част от нея?

— Няма защо да не съм. Мога да се изолирам, ако например има опасност да бъда сериозно увредена, така че последствията да не засегнат планетата… или ако се появи някаква друга изключителна причина. Това обаче е въпрос само на аварийни ситуации. По принцип аз ще си остана част от Гея.

— Дори и ако направим скок през хиперпространството?

— Дори тогава, макар това малко да поусложнява нещата.

— Някак си не ми се струва утешително.

— Защо?

Тривайз сбърчи нос в обичайната метафорична реакция на лоша миризма.

— Това означава, че всичко, което бъде казано и направено на моя кораб и което ти чуеш и видиш, ще бъде чуто и видяно от цялата Гея.

— Аз съм Гея, така че това, което аз видя, чуя и усетя, тя също ще види, чуе и усети.

— Именно. Дори и тази стена тук ще види, чуе и усети.

Блис погледна към мястото, което той посочи, и сви рамене.

— Да, и тази стена. Тя обаче притежава безкрайно малко съзнание, така че ще почувства и разбере само безкрайно малко. Но аз предполагам, че стената и в момента изпитва някои субатомни измествания като реакция на това, което говорим, даващи й възможност да се напасне към Гея с единственото намерение да допринесе за доброто на цялото.

— Ами ако ми се ще да остана насаме? Аз може и да не желая стената да разбира какво говоря или върша.

Блис като че започваше да се ядосва и Пелорат внезапно се намеси.

— Виж какво, Голан, не исках да ви прекъсвам, тъй като очевидно не знам много неща за Гея. Само че все пак съм бил с Блис и съм подразбрал туй-онуй от онова, за което става дума. Ако вървиш сред една тълпа на Терминус, ти виждаш и чуваш страшно много неща и можеш да си припомниш някои от тях. При подходящо стимулиране на главния мозък дори ще си в състояние да си спомниш всичко, но повечето работи просто не те интересуват. Оставяш ги да си отидат от само себе си. Даже ако наблюдаваш някоя емоционална сцена между непознати хора и си заинтригуван — все пак не те е грижа особено, отминаваш ги и забравяш. На Гея също ще да е така. Дори и цялата планета да узнае най-интимните ти дела, това не означава, че тя непременно се интересува. Така ли е, скъпа Блис?

— Никога не съм мислила по този въпрос по такъв начин, Пел, но в това, което говориш, има нещо вярно. Все пак усамотеността, за която говори Трив — искам да кажа, Тривайз — не е нещо, дето ние ценим. Всъщност аз/ние/Гея дори я намираме за неразбираема. Да искаш да не си част… да не ти чуват гласа… да не забелязват какво вършиш… да не долавят мислите ти… — Блис енергично тръсна глава. — Казах, че при извънредни случаи можем да се изключим, но кой би искал да живее така, та макар и само за един час?

— Аз — каза Тривайз. — Ето защо трябва да намеря Земята, да открия първостепенната причина, ако има такава, която ме е накарала да избера подобна ужасяваща съдба за човечеството.

— Това съвсем не е ужасяваща съдба, но хайде да не спорим по въпроса. Ще бъда с теб не като шпионин, а като приятел и помощник. Гея ще бъде с теб не като шпионин, а като приятел и помощник.

— Гея ще ми помогне най-добре — заяви намръщено Тривайз, — като ме упъти към Земята.

Блис бавно поклати глава.

— Гея не знае местоположението на Земята. Дом вече ти го каза.

— Не го вярвам напълно. В края на краищата, вие трябва да имате архиви. Защо по време на престоя ми тук така и не можах да ги видя? Даже ако Гея действително не знае къде се намира Земята, аз бих могъл да науча нещо от тях. Познавам Галактиката с големи подробности, несъмнено по-добре, отколкото я познава Гея. Може би ще съумея да разбера и да последвам някои намеци във вашите архиви, които Гея не е в състояние да схване напълно.

— Но за какви архиви говориш, Тривайз?

— Каквито и да са. Книги, филми, записи, холографии, предмети… Откакто съм тук, не съм видял нищо, което по някакъв начин да мога да приема за архивен материал. Ти да си виждал нещо такова, Янов?

— Не — колебливо отвърна Пелорат, — но аз всъщност не съм се и оглеждал за подобни неща.

— Обаче аз се оглеждах и нищо не видях. Нищо! Предполагам, че са ги скрили от мен. Чудя се защо. Би ли ми казала, Блис?

Гладкото чело на младата жена се сбръчка в озадачена гримаса.

— Как не ме попита за това по-рано? Аз/ние/Гея не крием нищо и не говорим лъжи. Само един изолат — изолиран индивид — може да лъже. Той е ограничен и се бои, защото е ограничен. Гея обаче е планетарен организъм с огромни умствени способности и не се бои от нищо. Да говори лъжи, да създава описания, които се различават от действителността, за нея е напълно ненужно.

Тривайз изсумтя.

— Тогава защо всички толкова внимателно ми пречеха да видя каквито и да било архиви? Изтъкни ми поне една причина.

— Разбира се — Блис протегна напред двете си ръце с дланите нагоре. — Ние нямаме никакви архиви.

4

Пръв се съвзе Пелорат, който изглеждаше по-малко удивен от двамата.

— Скъпа моя — кротко каза той, — това е съвършено невъзможно. Няма разумна цивилизация без архиви.

Блис вдигна вежди.

— Ясно ми е. Просто имам предвид, че ние нямаме архиви от типа, за който Трив… Тривайз говори и се надява да намери. Аз/ние/Гея не притежаваме никакви ръкописи, разпечатки, филми, компютърни бази данни… Ако е там въпросът, нямаме и нищо, изсечено на скала. Друго не съм казала. Естествено, щом нямаме подобни неща, Тривайз не би могъл да ги намери.

— Тогава какво имате — попита съветникът — като заместител на онова, което аз наричам архиви?

Внимателно, като че ли говореше на дете, Блис произнесе:

— Аз/ние/Гея имаме памет. Аз помня.

— Какво помниш?

— Всичко.

— Помниш всички справочни данни?

— Разбира се.

— Откога? За колко години назад?

— За неопределено дълго време.

— Би могла да ми цитираш исторически данни, биографични, географски, научни факти? Дори и местните клюки?

— Всичко.

— В тази главичка? — Той язвително посочи дясното й слепоочие.

— Не — рече тя. — Спомените на Гея не са ограничени до съдържанието на моя собствен череп. Вижте (за момент Блис сякаш стана по-официална и дори малко неприветлива, тъй като престана да бъде просто индивид и се превърна в амалгама от множество единици), трябва да е имало известен период преди началото на историята, когато човешките същества са били толкова примитивни, че макар да са помнели събитията, не са могли да говорят. Речта се е появила, за да изразява спомените и да ги предава от човек на човек. По-късно е била измислена писмеността, за да може спомените да се записват и предават от поколение на поколение. Оттогава насам целият технически прогрес е служил да освободи повече място за тях и да улесни припомнянето на желаните събития. Но след като накрая индивидите се обединили, за да образуват Гея, всичко туй безнадеждно остаряло. Ние можем да се върнем към паметта, към основната система за съхраняване на архивите, върху която е изградено всичко останало. Разбирате ли?

— Да не би да твърдиш — рече Тривайз, — че съвкупността от мозъци на Гея е в състояние да си спомни далеч повече данни, отколкото един-единствен мозък?

— Разбира се.

— Но ако нейните спомени са разхвърляни в планетарната памет, какво печелиш ти от това?

— Всичко, което би могъл да пожелаеш. Каквото и да поискам да узная, то се намира някъде в нечий индивидуален ум или пък в много умове. Ако е нещо фундаментално, като например значението на думата „стол“, естествено, че се съдържа във всеки ум. Но даже и да е съвсем езотерично, в нищожно малка част от паметта на Гея, ако имам нужда, пак мога да го извикам, макар че подобно припомняне вероятно ще отнеме малко повече време. Виж какво, Тривайз, когато ти поискаш да узнаеш нещо, което го няма в твоя ум, преглеждаш някоя подходяща книга-филм или използваш компютърни бази данни, нали? Аз пък сканирам сумарния ум на Гея.

— Как предотвратяваш опасността цялата тази информация да се излее в ума ти и да ти пръсне черепа? — попита съветникът.

— Май си позволи сарказъм, Тривайз?

— Хайде, Голан — обади се Пелорат, — не ставай груб.

Тривайз ги изгледа един по един и с видимо усилие си наложи да превъзмогне напрегнатостта си.

— Съжалявам. Притиснат съм от отговорност, която не желая, а не знам как да се отърва от нея. Може би поради това се държа отблъскващо. Но, Блис, аз наистина искам да разбера. Как изваждаш нещо от съдържанието на чуждите мозъци, без да го натрупаш в собствения си и бързо да надхвърлиш капацитета му?

— Не зная, Тривайз — отвърна младата жена. — Ясно ми е не повече, отколкото на теб са ти известни подробностите в работата на твоя мозък. Предполагам, че помниш колко е разстоянието от вашето слънце до някоя съседна звезда, но невинаги го съзнаваш. Складирал си го някъде и ако те попитат, откриваш числото. Ако никой не те пита, с времето можеш и да го забравиш, но тогава пък винаги си в състояние да го извлечеш от някоя база данни. Ако разглеждаш мозъка на Гея като огромна база данни, то значи аз се обръщам към нея, макар да не ми е нужно да си припомням съзнателно всяка конкретна стъпка, която използвам. След като си свърша работата с някой факт, мога да си позволя да го забравя. Ако пък реша, преднамерено ще го върна, така да се каже, обратно на мястото, откъдето съм го извлякла.

— Колко души има на Гея, Блис? Колко човеци?

— Около един милиард. Искаш ли точното число към този момент?

Тривайз унило се усмихна.

— Виждам, че няма проблем да получа точното число, ако ти го поискаш, но ще се задоволя с приблизителната бройка.

— Всъщност — каза Блис — населението е стабилно и се колебае около едно определено число, което е малко повече от милиард. Мога да ти кажа с колко бройката в момента превишава или не достига до средната величина, като разширя съзнанието си и… почувствам границите. Разбираш ли, няма как да го обясня по-добре на човек, който никога не е изпитвал подобно нещо.

— На мен обаче ми се струва, че един милиард човешки умове — от които много са на деца — съвсем не са достатъчни, за да държат в паметта си всички данни, необходими за такова сложно общество.

— Да, но хората не са единствените живи същества на Гея, Тривайз.

— Да не искаш да кажеш, че и животните помнят?

— Нечовешките мозъци не могат да съхраняват спомените със същата плътност, на която са способни нашите, а и доста от обема във всички умове — и човешки, и не — трябва да се отдели за личните преживявания, които рядко биват полезни, освен на онова конкретно ниво от планетарната съзнание, което ги приютява. Но така или иначе големи количества от данни могат да се съхраняват в животинските мозъци, а също и в растителната тъкан, както и в минералната структура на планетата.

— В минералната структура? Имаш предвид скалите и планинските вериги?

— А за някои видове информация — океана и атмосферата. Всичко това също е Гея.

— Че какво могат да съхраняват неживите системи?

— Много неща. Интензивността е ниска, но пък обемът е толкова огромен, че по-голямата част от общата памет на Гея се намира в скалите. Действително нужно е повече време, за да се извличат и разменят техните спомени, ето защо скалите са предпочитано място за съхраняване на мъртви данни, тъй да се каже — на такива, които при нормален развой на събитията по-рядко ще бъдат търсени.

— А какво се случва, когато умре някой, чийто мозък съхранява ценна информация?

— Тя в никакъв случай не е загубена. Бавно и внимателно се извлича, докато мозъкът се дезорганизира след смъртта, но има достатъчно време да се разпредели из другите части на Гея. А и когато се появяват нови мозъци у бебетата и с израстването им стават все по-организирани, те не само развиват собствени спомени и мисли, но и се захранват с подходящи знания от други източници. Онова, което ти би могъл да наречеш обучение, при аз/ние/Гея се извършва напълно автоматично.

— Честно казано, Голан — обади се Пелорат, — струва ми се, че относно този жив свят има още много неща да се обяснят.

Тривайз му хвърли бърз и остър поглед.

— Сигурен съм, че е така, Янов, но не съм особено впечатлен. Планетата, колкото и да е голяма и разнообразна, все пак представлява един-единствен мозък. Единствен! Всеки нов, който се появява, се разтваря в общото. Къде е възможността за противопоставяне, за несъгласие? Когато човек мисли за нашата история, той си представя и онзи самотник, чиито възгледи могат да бъдат осъдени от обществото, но който в края на краищата побеждава и променя света. Какъв шанс има тук, на Гея, за великите бунтари в историята?

— Съществуват вътрешни конфликти — каза Блис. — Не всеки елемент от Гея непременно приема общия възглед.

— Това ще да е в известни граници. В един организъм не може да има прекалено голяма бъркотия, защото той просто няма да работи, както трябва. Ако прогресът и развитието не са съвсем спрели, то положително са забавени. Можем ли да допуснем възможността да навлечем същото на цялата Галактика? И на цялото човечество?

— Да не поставяш под въпрос собственото си решение? — спокойно попита геянката. — Да не си си променил мнението и сега да смяташ, че Гея не е желано бъдеще за човечеството?

Тривайз сви устни и се подвоуми. Сетне бавно изрече:

— Бих искал, наистина, но засега още не мисля така. Взех решението си на известна основа — във всеки случай несъзнателна — и докато не открия каква е била тя, не мога истински да реша дали трябва да го поддържам или променям. Така че нека се върнем към въпроса за Земята.

— Чувстваш, че там ще узнаеш естеството на основата, на която си взел решението си. Така ли е, Тривайз?

— Точно това усещане имам. Но Дом казва, че Гея не знае местонахождението на Земята. Предполагам, че си съгласна с него.

— Разбира се, че съм съгласна. Аз съм не по-малко Гея от Дом.

— Криеш ли някаква информация от мен? Имам предвид съзнателно?

— Разбира се, че не. Дори за Гея да бе възможно да лъже, тя не би лъгала теб. Ние зависим от твоите заключения и за нас е необходимо те да са правилни, а това изисква да се основават на действителността.

— В такъв случай — рече Тривайз — да използваме твоя свят-памет. Опитай да се върнеш назад и ми кажи до колко отдавна можеш да си спомняш.

Последва кратко колебание. Блис гледаше Тривайз като че не го забелязва, сякаш за момент бе изпаднала в транс. После рече:

— Петнадесет хиляди години.

— Защо се поколеба?

— Трябваше ми време. Старите спомени — наистина старите — са почти изцяло в корените на планините, откъдето е нужно време, за да ги изровиш.

— Значи отпреди петнадесет хиляди години? Тогава ли е била основана Гея?

— Не, доколкото ни е известно, това е станало около три хиляди години по-рано.

— Защо не си сигурна? Не си ли спомняш — ти или Гея?

— Това е било преди планетата да се развие до нивото, когато паметта е станала всеобщ феномен.

— Блис, но все пак преди да започне да се уповава на вашата колективна памет, Гея трябва да е съхранявала някакви архивни материали. Архиви в обикновения смисъл на думата — записи, писмена, филми и така нататък.

— Предполагам, но те едва ли са могли да оцелеят през всичкото това време.

— Биха могли да бъдат копирани или, което е още по-добре, прехвърлени в глобалната памет, след като тя се е развила.

Младата жена се начумери. Последва нов период на неувереност, този път по-дълъг.

— Не откривам никаква следа от по-ранни архиви.

— Защо?

— Не зная, Тривайз. Допускам, че не са били особено важни. Може би по времето, когато се е разбрало, че ранните непаметови спомени се разпадат, е било взето решение, че те са станали прекалено архаични и от тях няма нужда.

— Това обаче ти не го знаеш. Допускаш и предполагаш, но не знаеш. И Гея не го знае.

Блис сведе очи.

— Трябва да е било така.

— Трябва ли? Аз не съм част от Гея и затова не ми е нужно да предполагам онова, което предполага тя. Като изолат аз предполагам нещо друго.

— Какво именно?

— Първо, правя допускане, в което съм сигурен. Не изглежда вероятно една цивилизация да унищожи ранните си архиви. Вместо да ги преценят като стари и ненужни, нейните учени вероятно биха се отнасяли към тях с повишена почит и щяха да ги запазят. Ако предпаметните архиви на Гея са били унищожени, Блис, това едва ли е станало умишлено.

— Тогава как си го обясняваш?

— Всички референции за Земята в библиотеката на Трантор са били отстранени от някакъв човек или някоя сила, но не и от самите транторианци във Втората фондация. Тогава не е ли възможно референциите за Земята на Гея също да са отстранени от нещо друго, а не от нея самата?

— Откъде знаеш, че ранните архиви са включвали Земята?

— Според теб Гея е била основана поне преди осемнадесет хиляди години. Това ни връща към периода преди установяването на галактическата Империя, когато Галактиката е била заселвана и основният източник на заселници е била Земята. Пелорат ще го потвърди.

Пелорат, малко изненадан от внезапното споменаване на неговото име, се прокашля.

— Така разправят легендите, скъпа. Аз ги приемам насериозно и мисля, както и Голан, че човешката раса произхожда от една-единствена планета и че тази планета е Земята. Най-ранните заселници са дошли оттам.

— Следователно — продължи Тривайз, — ако Гея е била основана в началото на хиперпространствените пътувания, много вероятно е тя да е била колонизирана от земяните. Поради тази причина записите за заселването й и за следващите няколко хилядолетия очевидно би трябвало да включват Земята и земяните, а именно тези материали са изчезнали. Нещо изглежда се стреми Земята да не бъде споменавана никъде в архивите на Галактиката. А щом е тъй, за това трябва да има сериозни основания.

— Това е само догадка, Тривайз — възмутено се обади Блис. — Нямаш никакви доказателства.

— Но нали не друг, а Гея настояваше, че особеният ми талант се състои в това да стигам до правилни решения въз основа на недостатъчни доказателства. Следователно, ако съм достигнал до някакво твърдо заключение, не опонирай, че ми липсват факти.

Блис премълча.

— Ето още една причина да намерим Земята. — заключи Тривайз. — Смятам да замина веднага, щом „Далечната звезда“ бъде готова. Вие двамата все още ли искате да дойдете?

— Да — рече веднага Блис.

— Да — потвърди и Пелорат.

II. КЪМ КОМПОРЕЛОН

5

Ръмеше. Тривайз вдигна очи към небето, сивкаво бяло до непроницаемост.

Носеше шапка против дъжд, която отблъскваше капките и ги разпръскваше далеч от тялото му във всички посоки. Пелорат, стоящ извън обхвата на разлитащите се пръски, нямаше такава зашита.

— Янов, не виждам смисъл да се оставиш да те намокри — каза Тривайз.

— Скъпи ми приятелю, мокротата не ме безпокои — отвърна Пелорат с вечното си сериозно изражение. — Дъждът е слаб и топъл, няма вятър, а и освен това ще ти цитирам старата поговорка: „Щом си на Анакреон, прави като анакреонците“ — той посочи неколцината геяни, които стояха близо до „Далечната звезда“ и мълчаливо гледаха. Бяха доста разпръснати — съвсем като дървета в някоя тукашна горичка — и никой от тях не носеше дъждовна шапка.

— Предполагам — заяви Тривайз, — че те нямат нищо против да се понамокрят, тъй като и останалата Гея сега го прави. Дърветата, тревата, почвата — всички те се мокрят и са равностойна част от планетата ведно с геяните.

— Струва ми се, че в думите ти има смисъл — каза Пелорат. — Слънцето ще изгрее достатъчно скоро и всичко ще изсъхне бързо. Дрехите няма да се намачкат или да се свият, няма да има ефект на охлаждане и тъй като не съществуват никакви ненужни патогенни микроорганизми, никой няма да хване настинка, грип или пневмония. Тогава защо да се безпокоят заради малко влага?

За Тривайз не бе трудно да открие логиката в думите му, но не му се искаше да престане с натякванията.

— Все пак няма никаква нужда да вали, когато потегляме. Дъждът, в края на краищата, е предумишлен. Ако Гея не искаше, нямаше да вали. Излиза като че изразява презрението си към нас.

— Може би — Пелорат леко сви устни — Гея плаче от мъка преди раздялата.

— Възможно е, но пък аз не плача.

— Всъщност — продължи историкът — предполагам, че почвата в този район просто трябва да се поовлажни и че необходимостта от това е по-важна от твоето желание да грейне слънце.

Тривайз се усмихна.

— Подозирам, че тази планета наистина ти харесва. Имам предвид дори ако оставим настрана Блис.

— Да, харесва ми — с леко натъртване отвърна Пелорат. — Винаги съм водил тих и подреден живот и си мисля как бих могъл да се устроя тук — с цял свят, който се труди да поддържа битието именно тихо и подредено. В края на краищата, Голан, когато строим къща — или пък космически кораб, — ние се опитваме да създадем идеалното убежище. Оборудваме ги с онова, което ни е нужно; проектираме ги тъй, че да контролираме температурата, качеството на въздуха, осветлението и всичко останало, което ни се струва важно, и се стремим те да ни устройват максимално. Гея представлява развитие на желанието ни за удобство и сигурност, разпрострени върху цяла една планета. Какво лошо има?

— Лошото е — каза Тривайз, — че моят дом или моят кораб е проектиран така, че да устройва мен. Не аз съм проектиран да устройвам него. Ако бях част от Гея, без значение колко идеално е измислена планетата, та да ме устройва, щях здравата да се безпокоя да не би и аз също да съм измислен така, че да устройвам нея.

Пелорат сви устни.

— Може да се каже, че всяко общество моделира своите членове да му пасват. Развиват се такива обичаи, които имат смисъл за него самото, а това обвързва здраво индивида към нуждите му.

— В обществата, които аз познавам, човек може да въстане. Има ексцентрици и дори престъпници.

— Ти искаш ли да има ексцентрици и престъпници?

— Защо не? Двамата с теб сме ексцентрици. Ние определено не сме типични примери за хората, които живеят на Терминус. Що се отнася до престъпниците, това е въпрос на дефиниция. И ако престъпниците са цената, която трябва да плащаме за въстаниците, еретиците и гениите, аз с удоволствие ще я плащам. Дори ще настоявам цената да бъде плащана.

— Нима престъпниците са единствената възможна цена? Не може ли да има гении без престъпници?

— Не можеш да имаш гении и светци без хора, които силно се отклоняват от нормата, а не виждам как отклоненията биха могли да са само в едната посока. По-скоро би трябвало да съществува известна симетрия. Както и да е, нужно ми е по-добро основание за моето решение да избера Гея за модел на бъдещето на човечеството, не и ако тя е просто един планетарен вариант на комфортна къща.

— О, скъпи ми приятелю. Аз не съм се опитвал да те убедя, че трябва да се задоволиш с решението си. Просто отбелязвах едно наблю…

Той млъкна. Към тях крачеше Блис. Тъмната й коса бе мокра, а робата й прилепваше към тялото и подчертаваше доста щедрата ширина на хълбоците. Когато наближи, тя отривисто кимна.

— Съжалявам, че ви забавих — рече леко задъхана. — Отне ми повече време, отколкото очаквах, за да сверя мнението си с това на Дом.

— Защо? — иронично запита Тривайз. — Нали знаеш всичко, което знае и той,

— Понякога има разлика в тълкуванията. В края на краищата ние не сме идентични, така че спорим. Слушай — малко остро продължи геянката, — ти имаш две ръце. И двете са част от теб и изглеждат еднакви, като се изключи фактът, че едната е огледален образ на другата. Обаче не ги използваш по един и същ начин, нали? Някои неща предпочиташ да правиш с дясната ръка, други — с лявата. Така да се каже, разлики в тълкуванията.

— Хвана те! — обади се Пелорат с явно задоволство.

Тривайз кимна.

— Ефектна аналогия, само че съвсем не съм сигурен дали е и подходяща. Във всеки случай означава ли всичко това, че можем да се качим на борда още сега? Макар и да вали?

— Да, да. Нашите хора са навън и корабът е в идеална форма — тя погледна към Тривайз с внезапно любопитство. — Но ти стоиш сух! Дъждовните капки не те достигат.

— Аха — кимна Тривайз. — Избягвам влагата.

— Не е ли хубаво от време на време да се понамокриш?

— Естествено. Само че когато реша аз, а не дъждът.

Блис сви рамене.

— Както искаш. Целият ни багаж е натоварен, така че можем да се качваме на борда.

Тримата тръгнаха към „Далечната звезда“. Дъждът намаляваше, ала тревата бе съвсем мокра. Тривайз се усети, че върви внимателно, докато Блис бе изритала чехлите си, които сега носеше в ръка, и шляпаше боса.

— Прекрасно усещане — каза тя в отговор на погледа, който съветникът й хвърли.

— Добре — разсеяно се съгласи той. Сетне с леко раздразнение попита:

— Между другото, защо тези геяни стоят наоколо?

— Запомнят събитието, което според планетата е от голямо значение. Разбираш ли, Тривайз, ти си много важен. Само помисли, че ако в резултат на това пътуване промениш решението си в неблагоприятна за нас насока, ние никога няма да прераснем в Галаксея или дори да се запазим като Гея.

— Значи аз представлявам живота и смъртта за Гея, а и за целия свят?

— Така мислим.

Тривайз внезапно спря и свали дъждовната си шапка. На небето се бяха появили сини късчета.

— Но вие имате моя глас във ваша полза сега — каза той. — Ако ме убиете, аз никога няма да мога да го променя.

— Голан — измърмори шокираният Пелорат, — говориш ужасни неща.

— Типично за изолат — спокойно рече Блис. — Трябва да проумееш, Тривайз, че ние се интересуваме не от теб като личност, не дори от твоя глас, а от истината, от материалните факти. Ти си важен единствено като път към истината, а гласът ти — като белег за нея. Това е, което искаме, и ако те убием, за да избегнем промяна на твоя вот, просто ще скрием истината от самите себе си.

— Ами ако ви кажа, че истината е отрицание на Гея, нима всички охотно ще се съгласите да умрете?

— Може би не съвсем охотно, но в крайна сметка ще се стигне дотам.

Тривайз поклати глава.

— Подобно изказване действително е в състояние да ме убеди, че Гея е нещо ужасно, което би трябвало да загине — и добави, като пак насочи погледа си към внимателно наблюдаващите (а вероятно и слушащи всичко) геяни:

— Защо са се пръснали така? И защо са толкова много? Ако един от тях наблюдава събитието и го запази в паметта си, то няма ли да е достъпно за цялата останала планета? Стига да пожелаете, не може ли да бъде съхранено на милион различни места?

— Всеки от тях го наблюдава от свой ъгъл и го запаметява в малко по-различен мозък — поясни Блис. — Когато се проучат отделните наблюдения, ще се види, че това, дето е станало, може да се проумее по-добре от всички взети заедно, отколкото от което и да е от тях само за себе си.

— С други думи, цялото е по-голямо от сбора на частите.

— Точно така. Схванал си основното оправдание за съществуването на Гея. Като човешки индивид ти си съставен от може би 50 трилиона клетки, но си далеч по-важен от тези 50 трилиона, взети като сума от техните индивидуални значимости. С това сигурно ще се съгласиш.

— Да — кимна Тривайз, — съгласен съм.

Той пристъпи в кораба и се обърна за още един поглед към Гея. Краткотрайният дъжд бе придал на атмосферата нова свежест. Видя зелен, тучен, тих, мирен свят; градина на спокойствието, разположена сред бурите на изморената Галактика. И искрено си пожела никога повече да не го види отново.

6

Когато въздушната камера се затвори зад тях, Тривайз се почувства като че се бе отървал ако не точно от кошмар, то поне от нещо дотолкова анормално, та чак да му попречи да диша свободно.

Напълно съзнаваше, че един елемент от тази анормалност в лицето на Блис все още остава с него. Докато тя бе наблизо, и Гея бе наблизо — и все пак бе убеден, че присъствието й е от съществено значение. Черната кутия отново беше заработила, а той искрено се надяваше никога да не започне да вярва прекалено много в тази черна кутия.

Зашари с очи из кораба и го намери за прекрасен. Бе негов едва откакто кмет Харла Бранно от Фондацията го беше вкарала насила вътре и запратила между звездите — жив гръмоотвод, предназначен да привлече удара на онези, които тя смяташе за свои врагове. Тази задача беше изпълнена, корабът продължаваше да е негов и поне засега той нямаше никакво намерение да го връща.

Макар и да го обитаваше само от няколко месеца, приемаше го като роден дом и с лека тъга си спомняше за своята някогашна къща на Терминус.

Терминус! Изместеният встрани от центъра пъп на Фондацията, определен според Плана на Селдън в течение на следващите пет столетия да създаде нова, по-велика империя. Само дето той, Тривайз, сега бе причинил дерайлирането на този план. По свое собствено желание превръщаше Фондацията в нищо неозначаващ фактор и вместо нея правеше възможен един нов път, нова схема за живот, плашеща революция, която щеше да надмине всичко от възникването на многоклетъчния живот насам.

И ето го въвлечен в пътуване, предназначено да докаже или опровергае пред самия него убеждението, че това, което бе извършил, е правилно.

Внезапно откри, че дотолкова е потънал в мисли и така се е вцепенил, та чак се разтресе от яд към самия себе си. Забърза към пилотското помещение, нетърпелив да седне пред компютъра.

Той блестеше, блестеше и всичко наоколо. Явно бе имало най-щателно почистване. Ключетата, които затвори почти напосоки, работеха отлично и сякаш по-леко от всеки друг път. Вентилационната система бе тъй безшумна, че му се наложи да сложи длан върху вентилаторите, за да се увери в наличието на въздушно течение.

Осветеното кръгче на компютъра подканящо примигваше. Тривайз го докосна и светлината обхвана цялата повърхност на пулта, а в средата му се появиха очертанията на две длани — лява и дясна. Той дълбоко пое дъх и разбра, че за известно време беше престанал да диша. Геяните не познаваха техниката на Фондацията и лесно биха могли да повредят компютъра, без да имат никакви лоши помисли. Поне дотук не бяха повредили нищо — очертанията все още си стояха на мястото.

Критичното изпитание обаче идваше с полагането на собствените му длани върху тях и за момент той се поколеба. Щеше да узнае почти незабавно, ако нещо не бе наред, но ако наистина имаше някаква повреда, какво би могъл да стори? За да ремонтира умната машина, трябваше да се върне на Терминус, а съветникът бе напълно сигурен, че стори ли го, кмет Бранно нямаше да го пусне отново. И ако той не заминеше…

Чувстваше бумтенето на сърцето си; очевидно нямаше никакъв смисъл нарочно да удължава напрежението.

Протегна напред ръце и ги постави върху очертанията на пулта. Мигом изпита илюзията, че друг чифт длани са докоснали неговите. Сетивата му увеличиха обхвата си и той вече можеше да види планетата във всички посоки, зелена и влажна, заедно с внимателно наблюдаващите геяни. Когато след миг погледна нагоре, откри почти изцяло запълнено с облаци небе. По негово желание обаче облаците изчезнаха и той се взря в напълно чистата синева, сред която се бе разположила сферата на геянското слънце.

Ново желание и синьото се отдръпна, а той видя звездите.

Изтри ги от погледа си, пожела — и видя Галактиката, прилична на изрисувано в ракурс въртящо се огнено колело. Изпробва компютризирания образ, коригира ориентацията му, промени действителното протичане на времето, като го накара да се завърти отначало в едната, а после и в другата посока. Откри местоположението на слънцето на Сейшел, най-близката до Гея голяма звезда; сетне на слънцето на Терминус; сетне на Трантор — едно след друго…

Запътува от звезда на звезда по галактическата карта, обитаваща вътрешността на компютъра.

После дръпна ръцете си и остави действителния свят отново да го заобиколи — осъзнавайки, че през цялото време е стоял полуприведен над пулта, за да осъществява контакт чрез дланите. Усети се вдървен и преди да седне, поразкърши гръбните си мускули.

Загледа се в компютъра с топло чувство на облекчение. Работеше прекрасно. Ако изобщо имаше някаква промяна, тя бе, че е станал още по-отзивчив, а това, което Тривайз пък изпитваше към него, можеше да се опише единствено като любов. В края на краищата, докато държеше дланите му (решително отказваше да си признае, че мисли за тях като за нейните длани), бяха част един от друг, а неговата воля направляваше, контролираше, усещаше и въобще съставляваше елемент от едно по-голямо цяло. Двамата с компютъра сигурно изпитваха, макар и по на дребно (помисли си с внезапно смущение Тривайз), онова, което Гея правеше в несравнимо огромни мащаби.

Недоволно тръсна глава. Не! В техния случай именно той, човекът притежаваше пълния контрол. Компютърът бе нещо, което напълно му се подчиняваше.

Стана и отиде в компактното помещение, съчетаващо кухня и трапезария. Имаше множество най-разнообразни храни в хладилниците и устройства за бързо загряване. Вече бе забелязал, че книгофилмите в стаята му се намират в необходимия ред и бе почти сигурен — не, напълно сигурен — че личната библиотека на Пелорат също е съхранена. Иначе положително щеше да чуе гласа му досега.

Пелорат! Внезапно му хрумна нещо. Надникна в стаята на своя колега.

— Янов, тук има ли място за Блис?

— О, да, достатъчно.

— Мога да пригодя дневната за нейна спалня.

Геянката го изгледа с широко отворени очи.

— Не изпитвам никакво желание за отделна спалня. Съвсем ми е добре да стоя тук с Пел. Предполагам обаче, че мога да използвам другите помещения, когато имам нужда. Например гимнастическата секция.

— Разбира се. Всяко помещение без моята стая.

— Добре. Същото бих предложила, ако аз нагласявах нещата. Естествено, ти пък ще стоиш извън нашата.

— Естествено — съгласи се Тривайз, поглеждайки надолу и забелязвайки, че обувките му пресичат прага. Направи половин стъпка назад и мрачно додаде:

— Това не е апартамент за младоженци, Блис.

— Като имам предвид колко е компактно всичко, бих казала, че е точно такъв, макар Гея да се напъва да го направи поне малко по-широк.

Тривайз се опита да сдържи усмивката си.

— Ще трябва да сте много благоразположени един към друг.

— Благоразположени сме — заяви Пелорат, комуто явно не се нравеше особено предметът на разговора, — но, стари друже, ти наистина би могъл да ни оставиш да се оправяме, както ние си искаме.

— Честно казано, съмнявам се — бавно поклати глава Тривайз. — Съжалявам за натякването, но това наистина не е квартира за младоженци. Нямам никакви възражения да правите каквото и да било по взаимно съгласие, но е добре да осъзнаете, че едва ли ще можете съвсем да се усамотите. Надявам се, че го разбираш, Блис.

— Има врата — отвърна геянката, — и аз смятам, че няма да ни безпокоиш, когато е заключена — освен ако случаят наистина е спешен.

— Разбира се, че няма. Само че липсва звукоизолация.

— Тривайз — проточи Блис, — това, което се опитваш да кажеш, предполагам е, че ще чуваш съвсем ясно всеки разговор, който водим, както и всички звуци, които издаваме по време на секс?

— Да, точно туй се опитвам да кажа. И очаквам да разберете, че тук ще трябва да се поограничавате в действията си. Може да не ви устройва, съжалявам, но положението е такова.

Пелорат се прокашля и кротко заговори:

— Голан, всъщност вече ми се наложи да се сблъскам с този проблем. Нали разбираш, че всяко усещане, което изпитва Блис, когато е с мен, се изпитва и от цялата Гея.

— Помислих си за това, Янов — кимна Тривайз с изражение като че едва се сдържа да не му намигне. — Не възнамерявах да го споменавам… освен за в случай, че тая идея не ти е дошла.

— Да, ама ми дойде — отвърна Пелорат.

— Не го прави на въпрос, Тривайз — намеси се Блис. — Във всеки момент на Гея има хиляди човешки същества, които са заети със секс; милиони, които ядат, пият или се занимават с нещо друго, дето доставя наслада. Това повишава общата аура на удоволствието, което планетата и всяка нейна част изпитва. Нисшите животни, растенията, минералите имат свои собствени по-умерени удоволствия, но и те също допринасят за обобщената радост. Повярвай, такова нещо няма да видиш на никой друг свят.

— Ние също си имаме различни наслаждения — възрази Тривайз, — които можем да споделим под някаква форма, ако пожелаем; или пък да запазим само за себе си.

— Стига да можеше да изпиташ нашите, щеше да разбереш колко бедни сте вие, изолатите, в това отношение.

— Откъде би могла да знаеш какво изпитваме?

— И без да го зная, логично е да се предположи, че цял един свят на общи удоволствия ще бъде с по-голяма интензивност, отколкото достъпните за отделен индивид.

— Може би, но дори и моите радости да са бедняшки, аз бих предпочел да ги запазя заедно със собствената си същност, отколкото да стана брат на най-близката скала.

— Не се подигравай — усмихна се Блис. — Ти също цениш всяко неорганично кристалче в костите и зъбите си и не би искал което и да е от тях да се повреди, макар те да не притежават повече съзнание от късчето скала със същия размер, нали?

— Вярно е — неохотно се съгласи Тривайз, — но ние май се изхитрихме съвсем да се отклоним от въпроса. Хич не ме интересува дали цялата Гея споделя твоето удоволствие, Блис, обаче не желая аз да го споделям. Тук живеем доста натясно и определено не искам да бъда насилван да участвам дори косвено във вашите дейности.

— Скъпи ми друже — рече Пелорат, — спориш за празни работи. Аз не по-малко от теб съм загрижен усамотението ти да не се нарушава. Нито пък собственото ми, ако е там въпросът. Блис и моя милост ще бъдем дискретни, нали, Блис?

— Както желаеш, Пея.

— В края на краищата — продължи историкът, — ние вероятно ще се намираме на разни планети далеч по-дълго време, отколкото в космоса, а на планетите възможностите за истинско усамотение…

— Не ме интересува какво ще правите на планетите — прекъсна го Тривайз, — обаче на този кораб господарят съм аз.

— Точно така — съгласи се Пелорат.

— Тогава, след като въпросът е решен, е време да излитаме.

— Почакай — ученият се пресегна и дръпна Тривайз за ръкава. — Закъде излитаме? Ти не знаеш къде е Земята, нито пък аз или Блис го знаем. Както и твоят компютър, защото много отдавна ти ми спомена, че му липсва каквато и да е информация по въпроса. Тогава какво смяташ да предприемеш? Скъпи ми приятелю, не можеш просто да се носиш напосоки из космоса.

Тривайз едва не се разсмя на опасенията му. За пръв път, откакто бе попаднал в прегръдката на Гея, се чувстваше господар на собствената си съдба.

— Уверявам те, Янов — каза той, — че нямам намерение да скитам напосоки. Зная точно къде отивам.

7

След като дълго бе чакал, без да получи отговор на плахото си почукване на вратата, Пелорат тихо влезе в пилотската стая. Намери Тривайз дълбоко погълнат от гледката на звездното небе.

— Голан… — обади се той и зачака.

Тривайз вдигна очи.

— А, Янов! Седни… Къде е Блис?

— Спи. Доколкото виждам, вече сме в космоса.

— Правилно — съветникът не бе изненадан от леката му недоверчивост. В новите гравитационни кораби просто нямаше начин да разбереш, че излиташ. Никакви инерционни ефекти, никакъв ускорителен тласък, никакъв шум, никакви вибрации.

Тъй като притежаваше способността да се самоизолира от външните гравитационни полета в произволна степен, стигаща дори до абсолют, „Далечната звезда“ се издигаше от повърхността на дадена планета сякаш плаваше в огромно космическо море. И докато го правеше, колкото и да е парадоксално, гравитационният ефект вътре в кораба оставаше непроменен.

Когато звездолетът се намираше в слоевете на атмосферата, разбира се, нямаше никаква нужда да бъде ускоряван, така че отсъстваха писъкът и вибрациите от бързо отминаващия въздух. Щом обаче тя останеше назад, можеше да започне бързото ускоряване, което също не влияеше по никакъв начин на пътниците.

Това бе върхът на комфорта и Тривайз не си представяше как той може да бъде надминат, докато не настъпи времето, когато хората ще открият начин да се носят из хиперпространството без кораби и без да се безпокоят, че близките гравитационни полета могат да се окажат прекалено силни. В момента „Далечната звезда“ трябваше да набира скорост в продължение на няколко дни, за да се отдалечи от Гея достатъчно и интензитетът на гравитационното й поле да намалее дотолкова, та да позволи извършването на хиперпространствен скок.

— Голан, скъпи приятелю — рече Пелорат, — мога ли да поговоря минута две с теб? Да не си прекалено зает?

— Изобщо не съм зает. Щом го инструктирам както трябва, компютърът се справя с всичко. А понякога дори като че ли предугажда какви инструкции ще му дам и ги изпълнява едва ли не преди да съм ги произнесъл. — Тривайз нежно погали повърхността на пулта.

— Голан, за краткото време, откакто се познаваме, станахме много близки — продължи Пелорат — макар, да си призная, на мен времето въобще не ми се вижда кратко. Толкова много неща се случиха. Наистина е странно, като се замисля, че половината от всички събития в моя умерено дълъг живот са се изблъскали в последните няколко месеца. Или поне така изглежда. Направо…

Тривайз вдигна ръка.

— Янов, сигурен съм, че се отдалечаваш от първоначалната си идея. Започна, като каза, че сме станали много близки за кратко време. Да, станахме и още сме такива. Ако е там въпросът, ти познаваш Блис дори по-отскоро, но сте вече много по-близки, нали?

— Това, разбира се, е нещо различно — прокашля се смутено Пелорат.

— Разбира се — потвърди Тривайз, — но какво следва от нашето кратко, ала издръжливо приятелство?

— Ако, скъпи ми друже, ние все още сме приятели, както ти току-що каза, трябва да прехвърля разговора към Блис, която, както ти също току-що спомена, ми е особено скъпа.

— Разбирам. И какво?

— Зная, Голан, че не я харесваш, но ми се иска заради мен…

Тривайз отново вдигна ръка.

— Един момент, Янов. Вярно е, че не съм шашардисан от Блис, но пък и съвсем не я мразя. Всъщност изобщо не изпитвам неприязън към нея. Тя е привлекателно момиче, а дори и да не беше, то заради теб щях да я смятам за привлекателна. Това, което не харесвам, е Гея.

— Но Блис е Гея.

— Знам, Янов. Точно туй усложнява нещата. Докато си мисля за Блис като за личност, няма никакъв проблем. Помисля ли за нея като за Гея, проблемът се появява.

— Но ти самият не си дал никакъв шанс на Гея, Голан. Слушай, стари друже, ще ти призная нещо. Когато ние с Блис сме интимни, тя понякога ми дава да споделя ума и за минута-две. Не повече, понеже казва, че съм твърде стар, за да се приспособя към това. О, не се хили, Голан, и ти също би бил твърде стар! Ако изолат като теб или мен бъде част от Гея за повече от минута-две, може да получи мозъчни увреждания, а ако изкара пет-десет минути, уврежданията сто на сто ще са необратими… Само да можеше да го изпиташ, Голан!

— Кое? Необратимото мозъчно увреждане? Не, благодаря.

— Виж, ти нарочно не искаш да ме разбереш. Имам предвид този кратък миг на единение. Просто не знаеш какво изпускаш. Неописуемо е! Блис казва, че това е чувство на радост. Все едно да речеш, че изпитваш чувство на радост, когато най-подир пиеш вода, след като едва не си умрял от жажда. Не съм в състояние дори да започна да ти обяснявам на какво прилича. Споделяш всички удоволствия, които изпитват поотделно един милион души. То не е равномерно чувство; ако беше така, човек бързо щеше да престане да го забелязва. Усещането вибрира… примигва… има някакъв странен пулсиращ ритъм, който не те оставя на мира. Това е далеч по-голяма радост — не, не по-голяма — далеч по-добра радост, отколкото някога би могъл да изпиташ ти самият. Когато Блис трябва да ми затвори вратата, готов съм да заплача…

Тривайз поклати глава.

— Драги ми приятелю, ти си удивително сладкодумен, но приказваш досущ като че ли описваш псевдоендорфинова пристрастност или зависимост към някой друг наркотик, който за късо време ти доставя наслада, докато в крайна сметка те остави за постоянно в ужаса. Не на мен тия! Не съм склонен да продам индивидуалността си за някакво двуминутно чувство на радост.

— Аз все пак притежавам своята индивидуалност, Голан.

— Само че колко още време ще я притежаваш, ако продължаваш така? Ще молиш за нови и нови дози от своя наркотик, докато накрая мозъкът ти не бъде увреден. Янов, не трябва да позволяваш на Блис да те докара дотам. Може би ще е добре да поговоря с нея.

— Не! Недей! Ти не си самата тактичност, знаеш го, а аз не искам да я обидиш. Уверявам те, че в това отношение тя е по-внимателна, отколкото можеш да си представиш. Тревожи се дори повече от мен за възможността от мозъчно увреждане. Бъди сигурен.

— Добре, тогава ще говоря с теб. Янов, повече не го прави. Живял си петдесет и две години със собствените си радости и удоволствия и мозъкът ти се е пригодил да ги понася. Не се отплесвай по някакъв нов и необичаен порок. Ще си платиш за него — ако не незабавно, то след време.

— Да, Голан — тихо продума Пелорат, гледайки върховете на обувките си. След секунда добави:

— Да речем, че го разглеждаш по този начин. Ако беше едноклетъчно създание…

— Знам, какво ще кажеш, Янов. Забрави го. С Блис вече обсъждахме тази аналогия.

— Не, само помисли за миг. Нека си представим едноклетъчни организми с човешко равнище на съзнанието, надарени със силата на мисълта и изправени пред възможността да станат многоклетъчен организъм. Няма ли същинските едноклетъчни да оплакват загубата на своята индивидуалност и ядно да отхвърлят задаващия се принудителен строг надзор над личността им от страна на общия организъм? И нима ще са прави? В състояние ли е отделната клетка дори само да подозира мощта на човешкия мозък?

Тривайз яростно тръсна глава.

— Не, Янов, аналогията е лъжлива. Едноклетъчните организми нямат съзнание, нито каквато и да е сила на мисълта — а ако ги притежават, те са толкова безкрайно малки, че спокойно могат да се смятат за нулеви. За тях да се комбинират и да загубят индивидуалността си означава да загубят нещо, което в действителност никога не са имали. Едно човешко същество обаче има съзнание и притежава сила на мисълта. То може да загуби истинско съзнание и истинска интелигентност, така че аналогията ти пропада.

За известно време между двамата се настани мълчание, почти потискаща тишина; най-сетне Пелорат, опитвайки се да прехвърли разговора в нова посока, попита:

— Защо гледаш през предния илюминатор?

— Навик — криво се усмихна Тривайз. — Компютърът ми докладва, че нито ме следват геянски кораби, нито пък се задава сейшелска флотилия, за да ме посрещне. И въпреки това се вглеждам, успокоявам се от собствените си сетива, които не виждат такива кораби, макар сензорите на компютъра да са стотици пъти по-зорки и по-проницателни от моите очи. Нещо повече, той може много деликатно да долови характеристики на пространството, които човешките рецептори при никакви обстоятелства няма да отчетат. И макар че знам всичко това, пак се взирам.

— Голан, ако наистина сме приятели… — започна Пелорат.

— Обещавам ти да не правя нищо, което ще огорчи Блис; или поне нищо такова, което съм в състояние да избегна.

— Не, става дума за друго. Ти криеш целта на пътуването ни, като че ли не ми се доверяваш. Къде отиваме? Да не би да смяташ, че знаеш къде е Земята?

Тривайз го погледна и вдигна вежди.

— Съжалявам. Пазех тайната само за себе си.

— Да, но защо?

— Защо наистина — отвърна като ехо съветникът. — Чудя се, приятелю, дали не е заради Блис.

— Блис? Не искаш тя да узнае? Стари друже, на нея може напълно да й се вярва.

— Не е там работата. Каква полза има да не й вярвам? Подозирам, че ако пожелае, тя може да измъкне от ума ми всяка моя тайна. Но, струва ми се, причината е много по-простичка. Имам усещането, че ти вече обръщаш внимание само на нея и аз на практика не съществувам за теб.

Пелорат придоби ужасен вид.

— Това не е вярно, Голан.

— Знам, но се опитвам да анализирам чувствата си. Преди малко дойде уплашен за нашето приятелство и като поразмислих над това, стори ми се, че съм имал същите страхове. Не съм си го признавал открито, но мисля, че съм се усещал откъснат заради Блис. Може би се опитвам да си върна, като сприхаво крия нещата от теб. Хлапашка работа.

— Голан!

— Аз казах, че е хлапашка работа, нали тъй? Само че кой от време на време не прави хлапащини? Както и да е, ние сме приятели. Вече се разбрахме по въпроса, така че няма да играя повече детински игрички. Отиваме на Компорелон.

— Компорелон? — Пелорат явно не можеше да се сети откъде името му е познато.

— Сигурно помниш моя колега, предателя Мун Ли Компор. Срещнахме го на Сейшел.

На лицето на историка се появи израз на просветление.

— Разбира се, че си спомням. Компорелон беше светът на неговите предци.

— Ако наистина е така. Не вярвам безусловно на всичко, което Компор казва. Само че Компорелон наистина е доста известен свят и Мун твърдеше, че неговите обитатели знаели за Земята. Е, ще идем там и ще попроучим. Може да не ни доведе до нищо, но това в момента е единствената ни отправна точка.

Пелорат се прокашля и придоби съмняващо се изражение.

— О, скъпи ми друже, сигурен ли си?

— Няма нищо, за което да бъда сигурен или несигурен. Съществува просто някаква отправна точка и колкото и несигурна да е, нямаме друг избор, освен да тръгнем по следата.

— Да, само че ако го направим въз основа на онова, което ни каза Компор, може би трябва да обмислим всичко, което той съобщи. Аз вече си спомням, че съветникът съвсем категорично твърдеше, че Земята не съществувала като жива планета — повърхността й била радиоактивна и абсолютно безжизнена. А ако е тъй, тогава отиваме на Компорелон просто за нищо.

8

Тримата обядваха в столовата, като на практика изпълваха цялото й пространство.

— Много е вкусно — заяви Пелорат с явно задоволство.

— Да не е част от запасите ни от Терминус?

— Нищо подобно — отвърна Тривайз. — Те отдавна свършиха. Това е храна, която купихме на Сейшел, преди да се насочим към Гея. Необичайно, нали? Някаква морска храна, но доста хрупкава. А туй пък — когато го купувах, ми се струваше, че е зеле, обаче вкусът му е съвсем различен.

Блис слушаше, без да каже нито дума. Само някак претенциозно ровичкаше из чинията си.

Пелорат кротко й напомни: — Трябва да похапнеш, скъпа.

— Зная, Пел, ям.

Тривайз се обади с нотка на нетърпение, която не успя да скрие напълно.

— Имаме и геянска храна, Блис.

— Зная, но бих предпочела да я запазя. Не е ясно колко време ще бъдем в космоса, така че все пак ще трябва да се науча да ям изолатски гозби.

— Толкова ли е лошо? Или Гея трябва да яде само Гея? Блис въздъхна.

— Ние наистина имаме поговорка, която гласи: „Когато Гея яде Гея, няма нито загуба, нито печалба.“ Не става нищо друго освен пренасяне на съзнание нагоре или надолу по скалата. Това, което ям на Гея, е Гея и когато то е минало през моя метаболизъм и е станало част от мен, пак продължава да е Гея. Всъщност поради факта, че аз ям, някакъв процент от онова, което изяждам, има шанса да премине в по-висока интензивност на съзнанието, докато, разбира се, други части от него се обръщат в отпадъци и потъват надолу по скалата.

Тя отгриза голяма хапка от храната си, енергично задъвка, после преглътна и продължи:

— Това е огромен кръговрат. Растенията растат и биват изяждани от животните. Животните ядат и също биват изяждани. Умиращият от естествена смърт организъм се вгражда в клетките на плесените и разложителните бактерии и така нататък — всичко туй е Гея. В този огромен кръговрат участва дори неорганичната материя и всеки елемент в него има своя шанс периодично да присъства в области с висока интензивност на съзнанието.

— Това — заяви Тривайз, — може да се каже за който и да е свят. Отделният атом в мен също има дълга история, по време на която може да е бил част от много живи същества, включително и хора, както и да е прекарал дълги периоди на дъното на морето или в буца въглища, или в някоя скала, или като част от вятъра…

— На Гея обаче — прекъсна го Блис — всички атоми са и част от по-висшето планетарно съзнание, за което ти не знаеш нищо.

— Добре де — настоя Тривайз, — какво става тогава с тези зеленчуци от Сейшел, които сега ядеш. Те превръщат ли се в част от Гея?

— Да, макар и доста бавно. А отпадъците, които изхвърлям, също така бавно престават да бъдат част от нея. В края на краищата, това което излиза от мен, вече напълно губи връзка с планетата. Липсва му дори и не тъй прекият хиперпространствен контакт, който аз мога да поддържам, благодарение на високото си ниво на съзнателна интензивност. Точно този хиперпространствен контакт бавно превръща негеянската храна в част от Гея.

— Ами твоята храна от запасите ни? Тя ще става ли бавно негеянска? Ако е тъй, по-добре да я ядеш, докато…

— Няма нужда да се безпокоиш за това — махна с ръка Блис. — Нашите запаси са обработени така, че дълго време ще бъдат част от Гея.

— Но какво става — внезапно се обади Пелорат, — когато ние ядем геянска храна? Нали го правехме, докато бяхме на планетата. Да не би бавно да сме се превръщали в Гея?

Блис поклати глава и по лицето й премина леко объркано изражение.

— Не, това, което ядяхте, бе загубено за нас. Или поне онези негови части, които се метаболизираха във вашите тъкани. Другото, което изхвърляхте, оставаше или много бавно се превръщаше отново в Гея, така че в крайна сметка балансът що-годе се поддържаше, ала в резултат на вашето посещение множество атоми от Гея станаха негеянски.

— Защо? — полюбопитства Тривайз.

— Защото не бихте могли да издържите приспособяването, дори ако то беше съвсем частично. Но вие бяхте гости, доведени, така да се каже, насила на нашия свят и ние трябваше да ви пазим от опасности дори с цената на загуба на малки късчета от планетата. Платихме тази цена с готовност, макар и не с удоволствие.

— Можем само да съжаляваме за това — кимна Тривайз. — Впрочем, сигурна ли си, че негеянската храна на свой ред не би навредила на теб?

— Не — отвърна Блис. — Това, което вие можете да ядете, би трябвало да мога да ям и аз. Просто имам допълнителен проблем за метаболизирането на такива храни в Гея, а също и в моите тъкани. Представлява по-скоро психическа бариера, която почти ми разваля удоволствието от храненето и ме кара да ям бавно, но с времето сигурно ще го надмогна.

— Ами инфекциите? — внезапно, с писклив от уплаха глас, се намеси Пелорат. — Не мога да разбера как не съм се сетил по-рано. Блис! Всеки свят, на който кацнеш, ще притежава микроорганизми, срещу които нямаш никаква зашита, и ще умреш от някоя елементарна заразна болест. Трябва да се върнем обратно, Тривайз!

— Пел, скъпи, не се паникьосвай — усмихна се Блис. — Микроорганизмите също се асимилират в Гея, когато представляват част от храната ми или влязат в моето тяло по някакъв друг начин. Ако има изгледи да ми причинят вреда, те ще се асимилират по-бързо, а щом веднъж станат Гея, не могат да ми сторят нищо лошо.

Обядът отиваше към края си и Пелорат отпи от своята затоплена и пълна с подправки смес на плодови сокове.

— Ама съм и аз — рече той, като облизваше устни, — мисля, че е време пак да сменя темата. Напоследък май това е единственото ми занимание на борда на този кораб. Защо ли се получава тъй?

— Защото Блис и аз се вкопчваме до дупка във всеки въпрос, който обсъждаме — сериозно каза Тривайз. — От теб, Янов, зависи да си запазим разсъдъка. На каква тема желаеш да преминем, стари приятелю?

— Прегледах от начало до край справочния материал за Компорелон и открих, че целият сектор, от който той е част, е много богат на легенди. Тук са се заселили твърде отдавна, още през първото хилядолетие на хиперпространствените пътувания. На Компорелон даже се твори за някакъв легендарен основател на име Бенбали, макар да не се казва откъде е дошъл. Твърди се, че първоначално името на тяхната планета било „Светът на Бенбали“.

— Според теб, Янов, какво вярно има във всичко това?

— Може би има някакво зрънце, но кой може да познае точно кое е то?

— Никога не съм чувал за основател на име Бенбали в космическата история. А ти?

— Аз също, само че нали знаеш, че в късноимперската епоха е имало съзнателно потискане на предимперската история. През бурните последни векове на империята властниците се стремели да намалят местния патриотизъм, тъй като доста правилно са смятали, че той има дезинтегриращо влияние. Поради това в почти всеки сектор на Галактиката истинската история — с пълните архиви и точната хронология — започва едва от дните, когато влиянието на Трантор вече е било очевидно и въпросният сектор или се е съюзявал с империята, или е бил анексиран от нея.

— Не бих и помислил, че историята може да се изкорени толкова лесно — заяви Тривайз.

— Не е никак лесно — съгласи се Пелорат, — но едно решително и мощно правителство може до голяма степен да я отслаби. А когато бъде достатъчно отслабена, тя започва да зависи от разпиления материал и проявява склонност да се изражда в народни предания. Подобни предания неизбежно изобилстват с преувеличения и се стремят да покажат, че секторът е бил по-древен и по-могъщ, отколкото е това в действителност. Без значение колко е глупава дадена легенда или дори колко логически невъзможна може да изглежда, за местните жители вече е въпрос на патриотизъм да вярват в нея. Мога да ви покажа предания от всеки ъгъл на Галактиката, които твърдят, че първоначалната колонизация на въпросния свят е станала непосредствено от самата Земя, макар невинаги да назовават планетата-майка с това име.

— А как другояче я наричат?

— Най-различно. Понякога й казват Единствената, понякога Най-старата. Или пък Подлунен свят например, което според някои авторитети намеква за гигантския й спътник. Други твърдят, че това означава „изгубен свят“ и че „подлунен“ е вариант на „прокуден“ — предгалактическа дума, означаваща „изгубен“ или „зарязан“.

— Янов, спри! — кротко рече Тривайз. — Можеш цяла вечност да се сражаваш със своите авторитети и контра-авторитети. Казваш, че такива легенди има навсякъде?

— О, да, драги ми приятелю. Навсякъде. Трябва само да ги прехвърлиш, и ще добиеш усещане за този човешки навик да се започва с някакво зрънце истина, върху което слой след слой се нанасят приятни измислици — също като стридите от Рампора, дето образуват бисер около песъчинката. Веднъж попаднах точно на тази метафора, когато…

— Янов! Хайде да оставим на мира метафорите! Кажи ми, има ли в компорелонските легенди нещо, което ги отличава от останалите?

— О! — за момент Пелорат се взря в Тривайз с невиждащ поглед. — Да ги отличава? Ами те претендират, че Земята е относително близо и това е най-необичайното. На повечето светове, когато говорят за Земята, независимо какво име са й избрали, има тенденция нейното местонахождение да бъде неясно — те я ситуират или неопределено далеч, или дори в някакво царство на мечтите.

— Да — кимна Тривайз, — също както някои на Сейшел ни разправяха, че Гея се намира в хиперпространството.

Блис се разсмя. Съветникът бързо я погледна.

— Наистина. Така ни казваха.

— Не че се съмнявам — рече геянката. — Просто е забавно. Това, разбира се, е същото, в което искахме да вярвате. Точно сега ни е необходимо да бъдем оставени насаме, а бихме ли могли да се намираме на по-безопасно и по-сигурно място от хиперпространството? Ако хората вярват, че нашето местонахождение е такова, все едно действително сме там.

— Да — сухо каза Тривайз, — може би по същата тази логика има нещо, което кара хората да мислят, че Земята не съществува, че е далече или пък е покрита с радиоактивна кора.

— Като се изключи обстоятелството — обади се Пелорат, — че компорелонците претендират, че тя е относително близо до тях.

— Но въпреки това са я снабдили с радиоактивна кора. Всички, които имат легенди за Земята, смятат, че по една или друга причина човек не може да я доближи.

— Така е — отсече Пелорат.

Тривайз продължи:

— На Сейшел мнозина твърдяха, че Гея е наблизо; някои дори посочваха правилно нейното слънце и въпреки това смятаха, че до нея не може да се стигне. Може би има и компорелонци, които настояват, че Земята е радиоактивна и мъртва, но могат да идентифицират звездата й. В такъв случай ще я доближим, колкото и да твърдят, че е невъзможно. С Гея направихме точно това.

— Гея искаше да те приеме, Тривайз — рече Блис. — Ти беше безпомощен в ръцете ни, но ние нямахме намерение да ти причиняваме вреда. Ами ако Земята е могъща, без да е добронамерена? Тогава какво?

— При всички случаи трябва да се опитам да стигна до нея и да приема последствията. Това обаче е моя грижа. Щом установя местоположението й и се отправя натам, за вас няма да е късно да напуснете. Ще ви оставя на най-близкия свят от Фондацията или, ако настоявате, ще ви върна на Гея и после ще тръгна сам.

— Скъпи ми друже — каза Пелорат, очевидно наскърбен, — не говори такива неща. Не бих и помислил да те изоставя.

— Нито пък аз да изоставя Пел — рече Блис и протегна ръка, за да докосне бузата на Пелорат.

— Чудесно тогава. Не след дълго ще сме готови да направим скока към Компорелон, а сетне, нека се надяваме — и към Земята.

ЧАСТ ВТОРА

КОМПОРЕЛОН

III. НА ВХОДНАТА СТАНЦИЯ

9

Блис влезе в стаята при Янов и попита:

— Тривайз каза ли ти, че всеки момент ще извършим скока през хиперпространството?

Пелорат вдигна очи от четеца, над който беше приведен, и каза:

— Да, всъщност той току-що надникна и ми рече „в близкия половин час“.

— Самата мисъл ми е неприятна, Пел. Скокът никога не ми е харесвал. Някак си всичко в мен се преобръща.

Пелорат я погледна с лека изненада.

— Не съм мислил за теб като за космически пътешественик, скъпа Блис.

— Не съм голям пътешественик, това е вярно. Самата Гея няма поводи за редовни космически полети. По природа аз/ние/Гея не участваме в космически изследвания, търговия или веселби. И все пак, необходимо е някой да стои на входните станции…

— Където имахме щастието да те срещнем?

— Да, Пел — тя му се усмихна с очевидна обич. — Необходимо е по различни причини да посещаваме Сейшел или други звездни райони — обикновено нелегално. Но тайно или не, това винаги означава скок и, разбира се, щом която и да е част от Гея прави скок, цялата планета го чувства.

— Много неприятно — рече Пел.

— Можеше да е и по-лошо. Огромната маса на Гея не извършва скока, така че ефектът е доста размит. Но ми се струва, че аз го усещам по-силно от останалата част от планетата. Както отдавна се опитвам да обясня на Тривайз, въпреки че цялата Гея си е Гея, отделните компоненти не са идентични. Всички имаме своите особености, а моята природа, не зная защо, е особено чувствителна към прехода.

— Почакай! — каза Пелорат, явно спомнил си нещо. — Тривайз веднъж ми го е обяснявал. В обикновените кораби това усещане е най-силно. Там човек напуска галактическото гравитационно поле с навлизането в хиперпространството и се връща в него с повторната си поява в обикновеното пространство. Именно напускането и връщането предизвикват подобно усещане. Но „Далечната звезда“ е гравитационен кораб. Той не се влияе от такова поле и в действителност нито го напуска, нито се връща в него. Затова не усещаме нищо. Уверявам те, скъпа, известно ми е от собствен опит.

— Това е прекрасно. Ако се бях сетила да споделя проблема по-рано, щях да си спестя много притеснения.

— Има и друго преимущество — продължи Пелорат, въодушевен от необичайната си роля на капацитет по астронавтските въпроси. — За да направи скок, обикновеният кораб трябва да се отдалечи на значително разстояние от големи маси като звездите, например. Понеже колкото е по-близо до някоя звезда, толкова по-силно е гравитационното поле и усещането за скок — по-ясно изразено. Освен това колкото полето е по-мощно, толкова по-сложни уравнения трябва да се решат, за да се проведе скокът безопасно и в желаната точка от обикновеното пространство. В гравитационен кораб обаче не може и дума да става за някакво усещане по време на скока. Още повече, този кораб има компютър, който е много по-съвършен от обикновените и може да обработва сложни уравнения с необикновена сръчност и бързина. В резултат на това, вместо да се отдалечава две-три седмици от някоя звезда, само за да достигне безопасна и удобна за прехода точка, на „Далечната звезда“ й е достатъчно да пътува два-три дни. А и след като не сме обект на гравитационни полета, следователно и на инерционни ефекти — признавам, че не го разбирам, но Тривайз твърди така, — можем да се ускоряваме много по-бързо, отколкото с обикновен кораб.

— Това е хубаво — каза Блис — и прави чест на Трив, че умее да се справя с този необикновен звездолет.

Пелорат леко се намръщи.

— Моля те, Блис, наричай го Тривайз.

— Да, да. Но в негово отсъствие малко се отпускам.

— Недей. Не бива въобще да подхранваш навика. Той е толкова чувствителен на тая тема.

— Не на тая тема, а към мен. Той не ме харесва, Пел.

— Не е така! — горещо възрази Пелорат. — Аз говорих с него по въпроса. Е, не се мръщи, де. Бях изключително тактичен, мило мое дете. Голан ме увери, че няма нищо такова. Изпитва подозрения към Гея и е недоволен, че му се е наложило да се набърква в бъдещето на човечеството. Трябва да проявим разбиране. Ще му мине, когато постепенно оцени преимуществата на вашата жива планета.

— Надявам се, но не е само Гея. Пел, каквото и да ти говори той, а знай, че много те обича и не иска да те засегне, Тривайз изпитва лична неприязън към мен.

— Не, Блис. Не е възможно.

— Защо? Не всеки е длъжен да ме обича, понеже ти ме обичаш, Пел. Нека ти обясня. Трив — добре, де, Тривайз — смята, че аз съм робот.

Удивление заля обикновено спокойното лице на Пелорат.

— Положително не мисли, че си изкуствено човешко същество!

— Защо се изненадваш толкова? Гея е била заселена с помощта на роботи. Това е всеизвестен факт.

— Роботите могат да помагат, както и машините, но хората са тези, които са заселили Гея. Хора от Земята.

— Същото мисли и Тривайз. Знам го.

— В паметта на планетата няма нищо за Земята, както вече ви казах. Но са съхранени ранни спомени, приблизително отпреди три хиляди години, за някакви роботи, заети със задачата да преобразуват Гея в обитаем свят. Същевременно ние пък сме го оформяли като планетарно съзнание, което отнело много време, мили Пел, и това е още една причина ранните ни спомени да са мъгляви. Може би не ги е премахнала Земята, както смята Тривайз…

— Да, Блис — кимна Пелорат загрижено, — но какво е станало с роботите?

— С формирането на Гея те са си отишли. Ние не сме искали да останат, защото винаги сме били убедени, че в далечна перспектива ще са вредни за човешкото общество — било то изолатно или планетарно. Не зная как сме стигнали до това заключение, но е възможно да се основава на събития, датиращи от най-древните времена на галактическата история, така че паметта на Гея да не се простира до тях.

— Ами нали роботите са си отишли…

— Да, но ако все пак някои са останали? И ако аз съм един от тях — на петнадесет хиляди години, да речем? Тривайз има точно такова подозрение.

Пелорат бавно поклати глава.

— Не си.

— Сигурен ли си, че мислиш така?

— Разбира се. Ти не си робот.

— Откъде знаеш?

— Блис, просто знам. В теб няма нищо изкуствено. Аз най-добре чувствам това.

— Не е ли възможно да съм толкова изкусно изкуствена, че във всяко отношение, от най-големите до най-малките подробности, да съм неотличима от естественото. Ако предположим, че е така, как би могъл да направиш разлика между мен и истинското човешко същество?

— Не мисля, че е възможно да си толкова изкусно изкуствена — отвърна Пелорат.

— Ами ако независимо от твоето мнение е възможно?

— Просто не го вярвам.

— Тогава нека си представим такъв хипотетичен случай. Ако бях неотличим робот, ти как би се почувствал?

— Ами, аз…

— За да съм по-конкретна, как би се чувствал, ако разбереш, че правиш любов с робот?

Пелорат внезапно щракна с палеца и средния пръст на дясната си ръка.

— Знаеш ли; има легенди за жени, които се влюбват в изкуствени мъже, както и обратното. Винаги съм им придавал алегоричен смисъл и не съм си представял, че могат да отразяват буквалната истина. Разбира се, аз и Голан дори не бяхме чували думата „робот“, преди да кацнем на Сейшел, но сега, като се замисля, тези изкуствени мъже и жени трябва да са били роботи. Изглежда такива роботи наистина са съществували в ранните исторически времена. Това значи, че легендите трябва да се преосмислят…

Той изведнъж замълча, а Блис, след като изчака малко, плесна шумно с ръце. Пелорат подскочи.

— Мили Пел — каза геянката, — ти май използва митографията, за да избегнеш въпроса. А въпросът беше: как би се чувствал, ако правиш любов с робот?

Историкът я изгледа неловко.

— Съвсем неразличим? Досущ като човешко същество?

— Да.

— Тогава, струва ми се, че робот, който по никакъв начин не може да бъде различен от човешко същество, е човешко същество. Ако ти беше такава, за мен щеше да си просто човешко същество.

— Това исках да чуя от теб, Пел.

— Е, сега, след като го чу, мила, няма ли да ми кажеш, че е излишно да се боря с хипотетични ситуации?

— Не. Няма да направя такова нещо. Ти току-що дефинира естественото човешко същество като обект, който притежава всички качества на естествено човешко същество. Щом си убеден, че притежавам тези качества, това слага край на дискусията. Имаме работна дефиниция и не ни е необходима друга. В края на краищата, откъде мога да съм сигурна, че ти не си робот, който не се различава от човешко същество?

— Понеже ти казвам, че не съм.

— Да, но ако си робот, неотличим от човешко същество, може да си проектиран така, че да твърдиш, че си естествено човешко същество й даже да си програмиран сам да го вярваш. Работната дефиниция е всичко, което имаме, и всичко, което можем да имаме.

Тя обви ръце около врата му и го целуна. Целувката взе да става страстна и продължителна, докато накрая Пелорат успя да промълви малко приглушено:

— Обещахме на Тривайз да не го поставяме в неловко положение, като превръщаме пътуването в меден месец.

Блис го стрелна изкусително:

— Нека се отдадем на чувствата и не си оставяме време да мислим за обещания.

Пелорат малко притеснено възрази:

— Аз не мога така, мила. Знам, че сигурно това те дразни, но непрекъснато мисля и по природа не съм склонен да се отдавам на емоции. Явно то ми е привичка за цял живот, много досадна за другите. Никога не съм живял с жена, която да не започне рано или късно да негодува заради нея. Първата ми съпруга… впрочем предполагам, че е неуместно да говорим за това…

— Доста неуместно, да, но не и фатално. И ти не си първият ми любовник.

— О! — възкликна Пелорат доста объркан, а после, долавяйки усмивчицата на Блис, добави:

— Искам да кажа, разбира се, че не съм. Не бих и очаквал да бъда… Както и да е, на първата ми жена не й харесваше.

— Но на мен ми харесва. Намирам безкрайния ти стремеж към размисъл за привлекателен.

— Май не мога да го повярвам напълно, понеже съществува и още нещо. Робот или човек, няма значение. Тук сме единодушни. Обаче аз съм изолат и ти го знаеш. Аз не съм част от твоята планета и когато сме интимни, ти споделяш емоции извън Гея, дори щом за кратко време ми позволяваш да надникна в нея, но интензитетът на твоите чувства може би не е същият, както ако Гея обича Гея.

— Да те обичам, Пел, си има своя чар — отвърна Блис. — Друго не ме интересува.

— Въпросът не е само в това, че ме обичаш. Ти не си просто ти. Ами ако Гея го смята за перверзия?

— Ако смяташе така, щях да го зная, тъй като съм Гея. И щом аз се радвам, когато съм с теб, и Гея се радва. Когато правим любов, цялата планета споделя преживяването в една или друга степен. Като казвам, че те обичам, това означава, че Гея те обича, макар непосредствената роля да е възложена само на частицата, каквато представлявам аз… Изглеждаш объркан?

— Бидейки изолат, Блис, ми е трудно да го схвана.

— Винаги може да се направи аналогия с организма на изолата. Когато си подсвиркваш някаква мелодия, цялото ти тяло — ти самият като организъм — желае да свири мелодията, но непосредствената задача е възложена на устните, езика и дробовете. Палецът на десния ти крак например не прави нищо.

— Може да почуква в такт с мелодията.

— Може, макар това да не е необходимо за акта на подсвиркване. Почукването на палеца на крака не е самото действие, а реакция на действието, и със сигурност всички части на Гея по някакъв начин реагират на моите емоции, както аз реагирам на техните.

— Предполагам, че няма смисъл да се чувстваме неудобно.

— Никакъв смисъл няма.

— Но аз изпитвам едно особено усещане. Когато искам да те направя щастлива, мисля, че трябва да направя щастливи всички организми на Гея, до последния атом.

— До последния атом… — повтори одобрително Блис. — Ти наистина ги правиш щастливи, Пел. Прибавяш нещичко към чувството на всеобща радост, която за кратко време ти позволявам да споделиш. Предполагам, че приносът ти е твърде малък, за да бъде лесно измерим, но все пак го има и осъзнаването на този факт трябва да те прави още по-доволен.

— Ще ми се да бях сигурен, че Голан е достатъчно зает с маневрите през хиперпространството, та да се задържи в пилотската стая по-дълго — каза Пелорат.

— Искаш да обявим меден месец?

— Да.

— Тогава вземи лист хартия, напиши „Гнездо на младоженците“, закачи го от външната страна на вратата и ако някой желае да влезе, то ще си е негов проблем.

Пелорат така и стори и по време на приятните последващи събития „Далечната звезда“ направи скока. Нито той, нито Блис забелязаха този факт, въпреки че и иначе едва ли щяха да го забележат.

10

Бяха изминали само няколко месеца, откакто Пелорат се бе запознал с Тривайз и за първи път бе отпътувал от Терминус. Дотогава, за повече от половинвековния си живот (по стандартно галактическо време), той не беше напускал планетата.

В собствените си очи за тези месеци бе станал стар космически вълк. Беше видял от космоса три планети: самия Терминус, Сейшел и Гея. А сега на екрана виждаше четвърта, макар и чрез управляваното от компютъра телескопично устройство. Четвъртата планета беше Компорелон.

И отново, за четвърти път, изпита смътно разочарование. Някак си продължаваше да смята, че да гледаш обитаем свят от космоса означава да видиш очертанията на континентите му на фона на обкръжаващите ги океани; или пък, ако светът е сух, очертанията на езерата му на фона на заобикалящата ги суша.

Никога не ставаше така.

Ако един свят е обитаем, той има както атмосфера, така и хидросфера. След като притежава въздух и вода, той има и облаци; а щом има облаци, значи се превръща в нещо като скрита картинка. За пореден път Пелорат наблюдаваше бели валма с тук-там прозиращо бледосиньо или ръждивокафяво.

Той унило се питаше дали някой може да разпознае един нов свят по неговия изглед — от, да речем, 300 000 километра, — проектиран на екрана. По какво биха се различавали валмата облаци?

Блис загрижено го погледна.

— Какво има, Пел? Изглеждаш нещастен.

— Установявам, че от космоса всички планети изглеждат еднакво.

— И какво от това, Янов? — обади се Тривайз. — Така изглеждат и очертанията на Терминус, когато са на хоризонта, освен ако знаеш какво точно търсиш — определен планински връх или пък някакво крайбрежно островче с характерна форма.

— Сигурно си прав — отвърна Пелорат явно недоволен, — но каква характерна форма можеш да искаш от маса движещи се облаци? Пък даже и да се опиташ, преди да я разбереш, ще си преминал в тъмната част.

— Погледни малко по-внимателно, Янов. Ако проследиш формата на облаците, ще видиш, че те образуват специфична структура, която кръжи около планетата и същевременно обикаля около даден център. Този център е приблизително над един от полюсите.

— Кой именно полюс? — попита Блис заинтригувана.

— Тъй като спрямо нас Компорелон се върти по посока на часовниковата стрелка, би трябвало да е южният. Понеже центърът е на около петнайсет градуса от терминатора — линията, която отделя светлата от тъмната част на планетата — и оста й е наклонена на двайсет и един градуса спрямо перпендикуляра към равнината на въртене, сега е или средата на пролетта или средата на лятото, в зависимост от това дали полюсът се отдалечава или приближава към терминатора. Компютърът може веднага да изчисли траекторията му и, ако поискам, да ме информира. Столицата е на север от екватора, следователно там е или средата на есента или средата на зимата.

Пелорат се намръщи.

— И всичко туй ти е ясно? — той погледна облачния слой, сякаш очакваше от него да проговори, но това, разбира се, не стана.

— И дори нещо повече — кимна Тривайз. — Ако погледнете полярните области, ще видите, че там няма пролуки в облачния слой както е по-далеч от полюсите. Всъщност пролуки има, но през тях се вижда лед, така че се получава бяло на бял фон.

— А! — откликна Пелорат. — Предполагам, че за полюсите това е естествено.

— При обитаемите планети — да. Планетите без живот обаче може да нямат въздух и вода, или пък да притежават белези, показващи, че облаците и ледът са с друг произход. Тази планета няма такива белези, затова приемаме, че наблюдаваме водни облаци и воден лед. Следващото нещо, което забелязваме — продължи Тривайз, — е размерът на непрекъснатата бяла площ от светлата страна на терминатора. Опитното око веднага би открило, че е по-голяма от нормалното. Освен това можете да отчетете, че отразената светлина има съвсем слаб оранжев оттенък, а това означава, че слънцето на Компорелон е доста по-студено от слънцето на Терминус. Въпреки че Компорелон е по-близо до своето слънце, отколкото Терминус до неговото, той все пак не е достатъчно близо, за да компенсира относително ниската температура на тази звезда. Следователно, по нормите на обитаемите светове, Компорелон е студена планета.

— Четеш го като на филм, приятелю — възхити се Пелорат.

— Не се впечатлявай толкова — отвърна Тривайз със сърдечна усмивка. — Компютърът ми даде статистическите данни на планетата, включително по-ниската й средна температура. Лесно е да направиш извод за нещо, което вече познаваш. Всъщност Компорелон е в преддверието на ледников период и ако конфигурацията на континентите му беше подходяща за такова състояние, щеше вече да е навлязъл в него.

Блис прехапа долната си устна.

— Не обичам студените светове.

— Имаме достатъчно топли дрехи — отвърна Тривайз.

— Това няма особено значение. Човешките същества не са пригодени за студено време. Не притежаваме дебела козина или покривка от пера, нито подкожен слой мас. Фактът, че даден свят е със студен климат, говори за известно безразличие към добруването на неговите съставни елементи.

— Нима по цялата Гея климатът е мек? — попита съветникът.

— Почти. Има някои по-студени райони за приспособените към това растения и животни, както и горещи области за съответните видове флора и фауна, но в преобладаващата част климатът е неизменно мек. Никога не става нито непоносимо горещо, нито прекалено студено за тези по средата, включително за човешките същества, разбира се.

— Човешките същества… Всички части на Гея са живи и равни, но някои, като човешките същества, очевидно са по-равни от другите.

— Не бъди глупаво саркастичен — контрира Блис с язвителна нотка в гласа си. — Важни са нивото и интензивността на съзнанието. Човекът е много по-полезна част на Гея, отколкото една скала със същото тегло, и качествата и функциите на планетата като цяло естествено са ориентирани към хората — но не чак толкова, колкото на вашите изолатски светове. Още повече, че понякога, когато това е необходимо, същите тези функции могат да се ориентират и в друга посока. Може например, макар и много рядко, да се насочат дори към скалните недра. И те се нуждаят от внимание, в противен случай не е изключено всички части на Гея да пострадат. Не искаме ненужно изригване на вулкани, нали?

— Не — кимна Тривайз. — Не и ненужно.

— Изглежда не си особено впечатлен, а?

— Виж, Блис — подхвана Тривайз. — Има светове и по-студени, и по-топли от средното ниво; светове, които са покрити с тропически гори, и светове — огромни савани. Не съществуват обаче два напълно еднакви свята и всички са дом за тези, които са свикнали с тях. Аз съм свикнал с относително мекия климат на Терминус — ние всъщност почти сме го изравнили с умерения климат на Гея — но на мен ми харесва да отида, поне временно, някъде другаде. Онова, което имаме, Блис, а на Гея й липсва, е разнообразието. Когато Гея се разшири в Галаксея, на всички ли светове в Галактиката ще бъде наложен мек климат? Подобна еднаквост би била непоносима.

— Ако това, което казваш, е вярно и ако разнообразието изглежда желателно, ще се поддържа разнообразие — отвърна геянката.

— Като подарък от централния комитет, така да се каже? — сухо отбеляза Тривайз. — Мъничкото, което ще им се откъсне от сърцето? По-скоро бих оставил проблема на природата.

— Но вие не сте го оставили на природата. Всички обитаеми светове в Галактиката са модифицирани. Всички до един са били намерени в неудобно за човечеството състояние и са били изменяни, докато станат възможно най-умерени. Ако този свят тук е студен, сигурна съм, че то се дължи на факта, че жителите не могат да го затоплят повече, без да влязат в прекомерни разходи. Дори при това положение обаче трябва да сме повече от убедени, че областите, които населяват, са изкуствено отоплени. Така че не бъди толкова възвишено целомъдрен, що се отнася до прехвърлянето на проблема на природата.

— Предполагам, че говориш от името на Гея — рече Тривайз.

— Винаги говоря от нейно име. Аз съм Гея.

— Ако Гея е толкова сигурна в своето превъзходство, тогава защо ви беше необходимо моето решение? Защо просто не продължихте без мен?

Блис замълча, сякаш за да събере мислите си. После каза:

— Защото не е разумно да се предоверяваш на себе си. Ние естествено виждаме достойнствата си по-ясно, отколкото недостатъците. Искаме да постъпим правилно; не непременно както на нас ни изглежда правилно, а както е обективно правилно, ако изобщо съществува такова нещо. Ти си най-близката връзка, която можем да намерим, с обективно правилното, затова се допитахме до теб.

— Толкова обективно прав съм — подметна тъжно Тривайз, — че дори не разбирам основанията за собственото си решение и му търся оправдание.

— Ще го намериш — отвърна Блис.

— Надявам се — каза Тривайз.

— Всъщност, стари друже — обади се Пелорат, — на мен ми се струва, че Блис доста убедително печели в този спор. Защо не признаеш факта, че нейните аргументи подкрепят твоето решение, според което Гея олицетворява бъдещето на човечеството?

— Защото — остро отвърна Тривайз, — когато взех решението, не знаех за тези аргументи. Не знаех никакви подробности за Гея. Нещо друго ми повлия, най-вече подсъзнателно, нещо, което не зависи от подробностите за една, пък било и жива, планета, а е доста по-фундаментално. Това е, което трябва да открия.

Пелорат помирително вдигна ръка.

— Не се ядосвай, Голан.

— Не се ядосвам. Просто съм под непоносимо напрежение. Не искам да съм центърът на Галактиката.

— Не те виня за това, Тривайз — каза Блис, — и наистина съжалявам, че собствената ти натура те е въвлякла в подобна роля. Та кога кацаме на Компорелон?

— След три дни — отвърна съветникът — ще спрем на някоя от входните станции в орбита около нея.

— Това не би трябвало да е проблем, нали? — запита Пелорат.

Тривайз сви рамене.

— Зависи от броя на корабите, които пристигат, от броя на входните станции и най-вече от конкретните правила за даване или отказване на достъп. Тези правила от време на време се менят.

— Какво искаш да речеш с отказване на достъп? — почти се засегна Пелорат. — Компорелон не е ли част от владенията на Фондацията? Как могат да откажат достъп на нейни граждани?

— Съществува един деликатен правен момент, свързан с този въпрос, и не съм сигурен в тълкуванието му от местните власти. Предполагам, че има вероятност да ни откажат, но не мисля тя да е особено голяма.

— И ако ни откажат, какво ще правим?

— Не знам точно — сви рамене Тривайз. — Но нека вместо да се терзаем със съставянето на резервни планове, изчакаме и видим какво ще стане.

11

Вече бяха достатъчно близо до Компорелон, за да го съзерцават като голямо кълбо и без телескопично увеличение. Когато обаче се прибавеше и то, можеха да се забележат самите входни станции. Бяха по-далеч от планетата в сравнение с повечето летателни конструкции, които обикаляха в орбита около нея и — нещо интересно — бяха добре осветени.

„Далечната звезда“ приближаваше Компорелон по посока на южния му полюс и едната полусфера оставаше огряна от слънцето. Входните станции откъм нощната страна естествено се виждаха по-ясно, подобни на искри светлина — равномерно разположени в дъга около планетата. Бяха шест на брой (несъмнено имаше поне още шест и от дневната страна) и се въртяха с постоянна скорост.

Пелорат се обади с известно страхопочитание:

— Има други светлинки по-близо до повърхността. Те какви са?

— Не познавам планетата в подробности, така че не мога да ти кажа — отвърна Тривайз. — Може би са орбитални заводи, лаборатории или обсерватории, та дори и градове. Някои светове предпочитат всичките им орбитални обекти с изключение на входните станции да са затъмнени. Така е например с Терминус. Компорелон очевидно се ръководи от по-либерални принципи.

— На коя входна станция ще отидем, Голан?

— От тях зависи. Изпратих искане за кацане на Компорелон и след известно време ще получим инструкции на коя входна станция да се явим и кога. Много зависи от това колко кораба пристигат в момента. Ако на всяка станция чака опашка от около дузина, ще трябва да се въоръжим с търпение.

— Само два пъти досега съм била на хиперпространствени разстояния от Гея — обади се Блис, — и то на Сейшел или близо до него. Никога не съм отивала толкоз далеч.

Тривайз я изгледа остро.

— Има ли някакво значение? Нали си оставаш Гея?

За момент Блис като че ли се подразни, но после малко неловко захихика.

— Трябва да призная, че този път ме хвана натясно, Тривайз. Думата „Гея“ има двойно значение. Може да се използва за самата планета като твърдо сферично тяло в пространството. Може да означава също и живия обект, който включва в себе си тази сфера. Строго погледнато, за тези две различни понятия би трябвало да използваме две отделни думи, но геянците винаги разбират от контекста за какво точно се отнася. Допускам обаче, че за един изолат ще е объркващо.

— Добре де — нетърпеливо рече Тривайз, — след като си на много хиляди парсеци от Гея като сфера, още ли си част от Гея като организъм?

— Що се отнася до организма, аз си оставам Гея.

— Ефектът не отслабва ли?

— По същество, не. Вече ви говорих за допълнителните сложности да бъдеш Гея през хиперпространството, но аз все пак си оставам Гея.

— Хрумвало ли ти е — каза Тривайз, — че на Гея може да се гледа като на галактически кракен — легендарното морско чудовище с пипала, които достигат навсякъде? Достатъчно е да сложите по няколко геянци във всеки от обитаемите светове — и ето ви Галаксея. Всъщност вие може би точно това сте и направили. Къде са разположени вашите геянци? Предполагам, един или повече са на Терминус, а също толкова и на Трантор. И докъде така?

Блис очевидно се почувства неловко.

— Казах, че няма да те лъжа, Тривайз, но това не означава, че се чувствам задължена да ти докладвам цялата истина. Има някои неща, които не е нужно да знаеш, и местонахождението и самоличността на отделни частици от Гея е едно от тях.

— Нужно ли ми е да знам причината за съществуването на тези пипала, Блис, дори и да не знам къде точно са те?

— Мнението на Гея е, че не е необходимо.

— Предполагам обаче, мога да правя догадки. Вие се смятате за пазители на Галактиката, нали?

— Ние силно желаем стабилна и сигурна Галактика, а също така — мирна и процъфтяваща. Планът на Селдън, поне както първоначална е бил разработен от самия Хари Селдън, цели да се създаде Втора галактическа империя, по-стабилна и жизнеспособна от Първата. Планът, който непрекъснато се изменя и усъвършенства от Втората фондация, досега изглежда работи добре.

— Но Гея не иска Втора галактическа империя в класическия й смисъл, нали? Вие искате Галаксея — жива Галактика.

— Тъй като ти разреши, ние се надяваме след време да имаме Галаксея. Ако не беше го сторил, щяхме да се борим за Селдъновата Втора империя и да я направим колкото се може по-сигурна.

— Но какво лошо има в…

До ухото на съветника достигна тих жужащ сигнал.

— Компютърът ми сигнализира — поясни той. — Предполагам, че получава указания за входната станция. Сега се връщам.

Влезе в пилотската стая, постави длани върху очертанията на пулта и установи, че вече има указания за входната станция, към която трябваше да се насочат — координатите й спрямо линията от центъра на Компорелон до северния му полюс.

Тривайз съобщи, че ги е получил, и се облегна назад.

Планът на Селдън! Отдавна не бе мислил за него. Първата галактическа империя се бе разпаднала и Фондацията се беше развивала цели петстотин години, отначало състезавайки се с Империята, а после върху развалините й — все съгласно Плана.

Той бе прекъснат от Мулето, който за известно време заплашваше да го разбие на пух и прах, но Фондацията се бе изправила отново на крака — може би с помощта на вечно скритата Втора фондация или пък със съдействието на още по-добре прикритата Гея.

Сега Планът бе пред много по-сериозна заплаха, отколкото някога. Той щеше да бъде отклонен от възобновяването на Империята към нещо напълно различно от известното в космическата история — Галаксея. И самият той, Голан Тривайз, се бе съгласил на това.

Но защо? Имаше ли някакъв пропуск в Плана? Фундаментален пропуск?

За един миг на Тривайз му се стори, че този пропуск наистина съществува и дори че самият той знае в какво се състои, че го е знаел, когато е взел решението — но това прозрение… ако то беше наистина прозрение… изчезна с бързината, с която се бе появило, и остави след себе си пустота.

Може би беше просто илюзия — и когато взимаше решението, и сега. В края на краищата, не знаеше нищо повече за Плана освен основните допускания, върху които се градеше психоисторията. Вън от тях не му беше известна нито една подробност и със сигурност — нито една буква от математическата обосновка.

Затвори очи и се съсредоточи…

Нищо не се появи пред вътрешния му поглед.

Дали пък подсилващата мощ на компютъра нямаше да свърши работа? Постави длани върху пулта и усети топлия хват на отпечатъците им. Затвори очи и отново се съсредоточи…

Пак нищо.

12

Компорелонецът, който се качи на борда, носеше холографска лична карта. Тя изобразяваше топчестото му, леко брадясало лице със забележителна точност, а под него стоеше името му, А. Кендрей.

Беше възнисък, а фигурата му — също тъй меко закръглена като лицето. Имаше свеж, добряшки вид и маниери и се оглеждаше наоколо с нескрито изумление.

— Как се спуснахте толкова бързо? — запита той. — Очаквахме ви най-рано след два часа.

— Корабът е нов модел — отвърна Тривайз с малко хладна вежливост.

Кендрей обаче явно не беше наивен младок, какъвто изглеждаше. Влезе в пилотската стая и веднага каза:

— Гравитационен?

Съветникът не видя смисъл да отрича нещо съвсем очевидно и глухо отвърна:

— Да.

— Много интересно. Говори се за тях, а няма къде да ги разгледаш. Двигателите са в корпуса, нали?

— Точно така.

Кендрей погледна към компютъра.

— Компютърните схеми също?

— Да. Поне тъй са ми казвали. Никога не съм проверявал.

— Е, добре. Трябва ми документацията на кораба: номер на двигателя, къде е произведен, идентификационен код… цялата там галиматия. Сигурен съм, че всичко е в компютъра и той може да отпечата официалната карта, която ми е нужна, за половин секунда.

Отне съвсем малко повече от половин секунда. Кендрей пак се огледа.

— Само вие тримата ли сте на борда?

— Точно така — отвърна Тривайз.

— Някакви живи животни? Растения?

— Няма.

— Здравословното ви състояние?

— Добро — отсече Тривайз.

— Хм! — подхвърли Кендрей и си записа. — Бихте ли си сложили ръката тук? Просто рутинна проверка. Дясната, моля.

Тривайз погледна неодобрително уреда. Използваше се все по-широко и бързо се усъвършенстваше. Изостаналостта на един свят можеше да се прецени едва ли не от пръв поглед по назадничавостта на микродетекторите му. Ала твърде малко обитаеми планети вече бяха останали толкова назадничави, че да нямат микродетектори въобще. Този процес бе започнал с окончателното разпадане на империята, тъй като всяка част от цялото ставаше все по-загрижена за предпазването си от болестите и чуждите микроорганизми на всички останали.

— Какво е това? — тихо попита заинтригуваната Блис, източвайки шия, за да го огледа първо от едната, а после и от другата страна.

— Мисля, че го наричат микродетектор — отвърна Пелорат.

— Не е нищо мистериозно — допълни Тривайз. — Уред, който автоматично проверява част от тялото ти — отвътре и отвън — за микроорганизми, които могат да пренесат зараза.

— Освен това този класифицира микроорганизмите — каза Кендрей с нескрита гордост. — Разработен е тук, на Компорелон. Ако обичате, все пак, трябва ми дясната ви ръка.

Тривайз постави ръката си в уреда и проследи танца на няколко върволици червени точици по редицата хоризонтални линии. Кендрей докосна един сензорен бутон и отвътре изскочи цветно факсимиле.

— Бихте ли подписали, господине?

Тривайз се подписа.

— Много ли съм зле? — иронично попита той. — Не ме грози нещо страшно, нали?

— Не съм лекар — отвърна Кендрей, — така че не мога да кажа с подробности, но няма индикации, които налагат да бъдете върнат или сложен под карантина. Това е, което ме интересува.

— Голям късмет извадих — сухо констатира Тривайз, тръсвайки ръка, за да преодолее лекото изтръпване, което усещаше.

— Вие, господине — продължи невъзмутимо Кендрей.

Пелорат постави ръката си с известно колебание, после подписа факсимилето.

— А вие, госпойце?

След малко служителят гледаше смаяно резултата.

— Никога не съм виждал подобно нещо — той вдигна очи към Блис и на лицето му се изписа страхопочитание. — Отрицателни. Всичките.

Геянката се усмихна очарователно.

— Колко хубаво.

— Да, госпойце. Завиждам ви. — Той се върна към първото факсимиле и каза: — Документите за самоличност, господин Тривайз.

Тривайз ги представи. Кендрей ги разгледа и отново вдигна очи с изненада.

— Съветник в законодателното тяло на Терминус?

— Точно така.

— Висш служител на Фондацията?

— Съвсем вярно — кимна хладно Тривайз. — Така че, нека свършваме по-бързо.

— Вие сте капитанът на кораба?

— Да.

— Цел на посещението?

— Сигурността на Фондацията. Това е всичко, което ще ви кажа. Разбирате ли ме?

— Да, сър. Колко време възнамерявате да останете?

— Не знам. Може би седмица.

— Много добре, сър. А другият господин?

— Той е доктор Янов Пелорат — обясни Тривайз. — Имате подписа му и аз гарантирам за него. Учен от Терминус и мой помощник в работата ми при това посещение.

— Разбирам, господине, но трябва да видя документите му за самоличност. Правилата са си правила, извинявам се. Мисля, че и вие разбирате, господине.

Пелорат представи документите си.

Кендрей кимна.

— А вие, госпожице?

Тривайз тихо каза:

— Няма нужда да безпокоите дамата. Аз гарантирам и за нея.

— Да, сър. Но ми трябват документите й за самоличност.

— Опасявам се, че нямам никакви документи, господине — рече Блис.

— Моля? — понамръщи се Кендрей.

— Младата дама не ги е взела със себе си — вметна Тривайз. — Обикновена небрежност. Няма значение. Аз поемам цялата отговорност.

— Ще ми се да можех да ви позволя да го направите, сър — каза Кендрей, — но не е разрешено. Отговорността е моя. При настоящите обстоятелства няма никаква особена трудност. Просто трябва да се извадят дубликати. Предполагам, че младата дама също е от Терминус.

— Не, не е.

— Тогава някъде от територията на Фондацията?

— Де факто не.

Кендрей остро изгледа Блис, после Тривайз.

— Това е усложнение, господин съветник. Може да отнеме доста време, докато се получи дубликат от нефондационен свят. След като не сте гражданка на Фондацията, госпожице Блис, трябва да ми кажете името на рождената ви планета и на света, на който сте гражданка. После ще изчакате пристигането на дубликатите.

— Вижте какво, мистър Кендрей — каза Тривайз. — Не виждам никаква причина да ни задържате. Аз съм висш правителствен служител на Фондацията и съм тук с мисия от огромна важност. Не бива да се бавя заради някаква тривиална проверка на документи.

— Аз не мога да решавам, сър. Ако зависеше от мен, щях веднага да ви пусна на Компорелон, но има един дебел правилник, който ръководи всяко мое действие. Трябва да го спазвам, иначе лошо ми се пише. Разбира се, предполагам, че някой служител от правителството на Компорелон ви очаква. Ако ми кажете кой е той, ще се свържа с него и стига да ми нареди да ви пусна, веднага ще го направя.

Тривайз се поколеба за момент.

— Това няма да е политически оправдано, господин Кендрей. Мога ли да говоря с непосредствения ви началник?

— Естествено, но не можете да го видите просто ей така…

— Сигурен съм, че ще дойде веднага, като разбере, че съм висш служител на Фондацията…

— Всъщност — рече Кендрей, — между нас казано, това може би би влошило нещата. Ние не сме част от фондационната територия. Ние сме в графата асоциирани сили и взимаме този факт на сериозно. Хората се стремят да не изглеждат като марионетки — просто използвам популярния израз, нали разбирате — и си придават важност, за да демонстрират независимост. Моят началник ще набере точки, ако откаже да направи специална услуга на висш служител на Фондацията.

Лицето на Тривайз помрачня.

— И вие ли?

Кендрей поклати глава.

— Политиката е много високо над мен, сър. Никой не ми дава точки за нея. Щастлив съм, ако ми платят заплатата. И макар че не получавам поощрения, мога много лесно да си изкарам наказание. Ще ми се да не беше така, но…

— Предвид моето положение бих могъл да се погрижа за вас.

— Не, господине. Съжалявам, ако звучи нахално, но не мисля, че можете. И, господине, неудобно е да го кажа, но, моля ви, не ми предлагайте нищо. Служителите, които се поддават на такива работи, ги наказват за назидание на другите, а в наши дни са станали много вещи в откриването им.

— Не мислех да ви подкупвам. Само се питах какво би могла да ви стори кметът на Терминус, ако попречите на мисията ми.

— Господин съветник, аз ще бъда в пълна безопасност, докато се придържам към правилника. Ако на членовете на компорелонския президиум се наложат някакви фондационни наказания, това е тяхна грижа, не моя. Но стига да ви е от полза, сър, бих могъл да пусна вас и д-р Пелорат с кораба. Ако оставите госпожица Блис във входната станция, ще я задържим известно време и ще я изпратим на повърхността веднага, щом се получи дубликатът на документите й. Ако пък по някаква причина те не могат да се открият, ще я изпратим на нейния свят с търговски транспорт. Опасявам се обаче, че в такъв случай някой ще трябва да й плати пътя.

Тривайз, забелязвайки изражението на Пелорат в този момент, каза:

— Господин Кендрей, мога ли да говоря с вас насаме в пилотската стая?

— Добре, но не трябва да оставам още дълго на борда, иначе ще ме разпитват.

— Няма да ни отнеме много време — кимна Тривайз. В пилотската стая той демонстративно затвори плътно вратата и после поде с тих глас:

— Бил съм на много места, господин Кендрей, и никъде не съм срещал такова строго придържане към буквата на правилника, особено за хора и служители от Фондацията.

— Но младата жена не е от Фондацията.

— Дори и така да е.

— Тези работи са циклични. Станаха няколко скандала и точно сега е строго. Ако дойдете следващата година, може да нямате никакви проблеми, но в момента не мога да направя нищо.

— Опитайте, господни Кендрей — настоя Тривайз и сетне гласът му внезапно стана мек. — Ще се оставя на вашата милост и ще апелирам към вас като към мъж. С Пелорат сме на тази мисия от доста време. Аз и той. Само двамата. Вярно, добри приятели сме, но има нещо самотно в пътуването ни, ако разбирате какво искам да кажа. Преди известно време той откри тая млада дама. Няма нужда да ви казвам какво се случи, но решихме да я вземем с нас. Поддържаме се в добро здраве, като я използваме от време на време. Работата е, че Пелорат има връзка на Терминус — продължаваше поверително Тривайз. — Аз съм свободен, разбирате ли, но той е вече на години и във възрастта, когато мъжете стават малко… отчаяни. Искат да си върнат младостта нещо такова. Още не може да се раздели с нея. От друга страна, самото официално споменаване на случая ще донесе на горкия ми колега безкрайни неприятности на Терминус, когато се прибере. Разбирате ли, няма нищо лошо. За госпожица Блис, както тя се нарича — добро име[69] като се има предвид професията й — не може да се каже, че е много умна; но тя не ни трябва за това. Нужно ли е изобщо да я споменавате? Не можете ли да отбележите само мен и Пелорат на кораба? Първоначално, когато напускахме Терминус, бяхме записани ние двамата, тъй че въобще не е необходимо жената да бъде официално регистрирана. В края на краищата, видяхте, че тя не е носител на никакви болести. Вие сам го проверихте.

Кендрей направи гримаса.

— Не искам да ви създавам неудобства. Разбирам положението и, повярвайте ми, искрено ви съчувствам. Слушайте, ако мислите, че даването на дежурства на тази станция месеци подред е много весело, лъжете се. И тук сме само мъже — той поклати глава. — Пък и аз имам жена, така че наистина ви разбирам. Но вижте, дори да ви пусна, щом узнаят, че… ъ… дамата е без документи, тя ще отиде в затвора, а вие с господин Пелорат ще имате неприятности, които сто на сто ще стигнат и до Терминус. Е, аз, разбира се, положително ще си изгубя работата.

— Господин Кендрей — заяви Тривайз, — имайте ми доверие. Пристигна ли на Компорелон, ще бъда в безопасност. Мога да поговоря за мисията си с нужните хора и след като това бъде сторено, няма да съществуват повече проблеми. Ще поема цялата отговорност за случилото се тук, ако въобще този въпрос възникне, в което се съмнявам. Нещо повече, ще препоръчам да ви повишат и вие ще получите повишението, защото ще се погрижа Терминус да понатисне, където трябва. А на Пелорат ще подарим една малка ваканция.

Кендрей се поколеба, после каза:

— Добре. Ще ви пусна, но ви предупреждавам — от този момент нататък започвам да мисля как да си спася кожата, ако стане нужда. Не възнамерявам с нищо да ви помагам в спасяването на вашите. Освен това аз знам как стават тези неща на Компорелон, а вие не знаете. Нашият свят не е от онези, дето на отклоняващите се от правия път им е лесно.

— Благодаря, господин Кендрей — искрено изрече Тривайз. — Няма да има неприятности. Уверявам ви.

IV. НА КОМПОРЕЛОН

13

Бяха минали проверката. Зад тях входната станция се бе смалила до бързо избледняваща звезда и след два-три часа те щяха да пресекат облачния слой.

За гравитационните кораби не беше необходимо да забавят хода си чрез дълго обикаляне по постепенно свиваща се спирална траектория, но не можеха и да се втурнат безразсъдно да пикират. Това, че гравитацията не им действаше, не означаваше, че и със съпротивлението на въздуха е същото. Звездолетът би могъл да се спусне по права линия, ала все пак не прекалено бързо.

— Къде ще кацнем? — попита Пелорат с объркан вид. — През облаците не мога да различа нищо, драги приятелю.

— Нито пък аз — отвърна Тривайз, — но имаме официална холографска карта на Компорелон, която показва формата на земната маса, релефа на възвишенията и дълбините на океана… както и политическите подразделения. Картата е в компютъра и той ще свърши работата. Ще съпостави изобразеното с действителността, като по този начин ориентира кораба правилно, а после ще ни отведе в самата столица.

— Отидем ли там — каза Пелорат, — веднага ще се гмурнем в политическия водовъртеж. Ако този свят действително е антифондационен, както намекна чиновникът от входната станция, сами ще си навлечем белята.

— От друга страна, столицата е интелектуалният център на планетата и щом искаме да получим някаква информация, щем не щем трябва да я посетим. Колкото до възможността да са противници на Фондацията, не вярвам, че ще го покажат твърде открито. Госпожа кметът може да не ме харесва, но едва ли ще допусне да се отнесат зле с един съветник. Не би искала такъв прецедент.

Блис се появи от тоалетната с още мокри от миенето ръце. Пооправи бельото си без следа от смущение и каза:

— Между другото, надявам се, че екскретите се рециклират напълно.

— Няма друг начин — отвърна Тривайз. — Колко дълго би изкарал водният ни запас без рециклиране на екскретите? С какво мислиш се правят превъзходните ароматни кейкове, които ядем, за да разнообразим замразената храна? Надявам се обаче, че това няма да ти развали апетита, моя любознателна Блис.

— Защо да ми го разваля? Не е ли същото с храната и водата на Гея или на тази планета, или на Терминус?

— На Гея — възрази Тривайз — екскретите, разбира се, са живи като вас.

— Не живи, а съзнателни. Има разлика. Нивото на тяхната съзнателност естествено е много ниско.

Съветникът изсумтя презрително, но се въздържа от отговор. После все пак каза:

— Отивам в пилотската стая да правя компания на компютъра. Не че съм му особено необходим, но все пак…

— Може ли да ти помагаме да му правиш компания? — попита Пелорат. — Не успявам още да свикна с факта, че ще ни приземи съвсем сам, съобразявайки се с другите кораби, бурите и какво ли не!

Тривайз се усмихна широко.

— Свиквай, моля те. Корабът е в много по-голяма безопасност под управлението на компютъра, отколкото би могъл да бъде под мое командване. Но елате, разбира се. Ще ви е полезно да видите как става.

Сега бяха над осветената от слънцето страна на планетата, защото, както обясни Тривайз, картата в компютъра можеше по-лесно да се съпостави с реалността на слънчева светлина, отколкото на тъмно.

— Това е очевадно — кимна Пелорат.

— Съвсем не е толкова очевадно. Със същата бързина този приятел се ориентира по инфрачервената светлина, която повърхността излъчва дори в тъмното. Обаче по-дългите й вълни не му дават толкова голяма разделителна способност, колкото видимата. Тоест компютърът тогава не „вижда“ така прецизно и отчетливо и щом не сме притиснати от обстоятелствата, не искам да го затруднявам излишно.

— Ами ако столицата е от тъмната страна?

— Шансът е петдесет на петдесет — каза Тривайз, — но дори да е така, след като картата бъде съпоставена на светло, ще можем безпогрешно да се спуснем до столицата независимо от местоположението й. И много преди да се приближим до нея, ще засечем микровълнови лъчи и ще получим съобщения, които да ни насочат към най-удобния космодрум. Няма за какво да се безпокоим.

— Сигурен ли си? — попита Блис. — Вие ме водите без документи и даже без принадлежност към свят, който тукашните хора биха признали — а аз съм длъжна в никакъв случай да не споменавам Гея. Какво ще правим, ако поискат да се легитимирам, щом слезем на повърхността?

— Малко е вероятно — отвърна Тривайз. — Всички ще смятат, че за това са се погрижили още на входната станция.

— Но ако все пак поискат?

— Когато поискат, тогава ще му мислим. Нека не си създаваме излишни проблеми.

— Дойде ли време да мислим за проблемите, след като възникнат, може да е станало късно да ги решаваме.

— Ще разчитам на изобретателността си, за да предотвратя подобна ситуация.

— Впрочем, като спомена за изобретателност, как ни прекара през входната станция?

Тривайз погледна към геянката и устните му бавно се разтеглиха в усмивка, придала му вид на палав тийнейджър.

— С малко въображение.

— Какво направи, приятелю? — попита и Пелорат.

— Важното беше да помоля по подходящ начин. Бях вече опитал със заплахи и фини подкупи. Бях апелирал към логика и лоялност спрямо Фондацията. Нямаше ефект, така че прибягнах към последното средство. Казах на чиновника, че ти изневеряваш на съпругата си, Пелорат.

— Съпругата ми? Но, скъпи приятелю, в момента аз нямам съпруга.

— Знам, но той не знаеше.

— Под „съпруга“ — каза Блис, — предполагам, разбирате жена, която е постоянна компаньонка на даден мъж?

— Малко повече от това, Блис — отвърна Тривайз. — Законна компаньонка, със законни права, произтичащи от положението й.

— Блис — стеснително поде Пелорат, — аз нямам съпруга. По-рано съм имал от време на време, но отдавна вече нямам. Ако искаш да минем през законния ритуал…

— О, Пел — възкликна Блис с широк жест на дясната си ръка, — защо ще искам такова нещо? Аз имам безброй компаньони, които са ми толкова близки, колкото двете ти ръце. Само изолатите се чувстват така отчуждени, че трябва да използват изкуствени договори, за да наложат някакъв блед заместител на истинското другарство.

— Но аз съм изолат, мила Блис.

— След време ще си по-малко изолат, Пел. Може би никога няма да станеш Гея, но ще бъдеш все по-малко изолат и ще имаш рояк компаньонки.

— Аз искам само теб, Блис — каза Пелорат.

— Това е защото нищо не разбираш. Ще се научиш обаче, сигурна съм.

Докато двамата си разменяха тези реплики, Тривайз се беше съсредоточил върху екрана с изражение на насилена търпимост. Облачната покривка се бе приближила и за миг всичко потъна в сива мъгла.

Микровълнов обзор, помисли той и компютърът веднага превключи на засичане на радарни отражения. Облаците изчезнаха и се появи повърхността на Компорелон, макар и в неестествени цветове, като границите между секторите с различен състав бяха леко размазани и трептящи.

— Така ли ще изглежда отсега нататък? — попита Блис с известна изненада.

— Само докато слезем под облаците. Тогава пак ще има слънце.

Още докато изричаше тези думи, светлината и нормалната видимост се върнаха.

— Разбирам — каза геянката. После отново се обърна към него:

— Това, което не схващам обаче, е какво го интересува онзи служител на входната станция дали Пелорат изневерява на жена си, или не.

— Ако Кендрей те бе задържал, новината, казах му аз, ще стигне до Терминус и следователно до жената на Пелорат. И моят приятел ще си има неприятности. Не уточних какви неприятности, но с тона си се опитах да му внуша, че ще са големи. Между мъжете изглежда съществува някаква духовна връзка — Тривайз се ухили — и един истински мъж няма да издаде събрата си. Той даже ще се опита да му помогне, ако го помолиш. Причината сигурно е в това, че следващия път може да се наложи на него да му помагат. Предполагам — добави той вече малко по-сериозно, — че и между жените съществува подобна солидарност, но тъй като не съм от този пол, нямал съм възможност да я наблюдавам отблизо.

Лицето на Блис наподобяваше красив буреносен облак.

— Това шега ли е? — попита тя.

— Не, говоря напълно сериозно — отвърна Тривайз. — Не казвам, че този тип Кендрей ни пусна само за да помогне на Янов да не ядоса жена си. Мъжката солидарност може би просто наклони везните след всичките ми други аргументи.

— Но това е ужасно. Обществото се крепи на правилата си и те го свързват в едно цяло. Толкова ли е лесно да се пренебрегнат тези правила заради някакви тривиални причини?

— Ами — каза Тривайз, останал за миг беззащитен, — доста от правилата сами по себе си също са тривиални. Малко светове са тъй придирчиви към преминаването през тяхното пространство в мирно време и при разцвет на търговията, постигнат благодарение на Фондацията. По някаква причина Компорелон не е в крак — вероятно заради неизвестни ни вътрешнополитически съображения. Защо да се затормозяваме с това?

— Проблемът е друг. Ако спазваме само правилата, които определяме като разумни, то никое от тях няма да издържи, защото просто няма такова правило, което някои да не сметнат за неоправдано и неразумно. Искаме ли да гоним личната си изгода, както ние самите я схващаме, винаги ще набедим някое спъващо я правило за неоправдано и неразумно. Тръгнем ли от ловката измама, стигаме до анархия и катастрофа дори за най-сръчния измамник, тъй като и той няма да оцелее след разпадането на обществото.

— То няма да се разпадне толкова лесно — поклати глава Тривайз. — Говориш като Гея, а Гея вероятно не е способна да разбере обществото от свободни индивиди. Дори основателно и справедливо установените правила могат лесно да надживеят полезността си, когато се променят условията, а самите те останат валидни по силата на инерцията. Тогава е не само необходимо, но и полезно тези правила да се нарушават, като по такъв начин фактът, че са станали безполезни, ако не и направо вредни, става публично достояние.

— Значи всеки крадец и убиец може да твърди, че служи на човечеството?

— Пресилваш нещата. В суперорганизма на Гея има вроден консенсус по въпроса за правилата и никому дори не хрумва да ги нарушава. Може обаче да се предположи, че така Гея ще вегетира и закостенява. В свободното общество безспорно съществува елемент на безпорядък, но това е цената, която човек плаща за възможността да въвежда новости и предизвиква промени. Общо взето, разумна цена.

— Много грешиш, ако смяташ, че Гея вегетира и закостенява — повиши глас Блис. — Нашите дела, нашите обичаи, нашите възгледи са подложени на постоянен самоанализ. Те не се запазват просто по инерция и напук на здравия разум. Гея се учи от своя опит и затова, когато е необходимо, се променя.

— Дори и да е така, както казваш, самоанализът и учението сигурно са доста бавни, защото на Гея не съществува нищо друго освен Гея. А в свободните светове, дори когато почти всички са на едно мнение, все ще се намерят хора, които е нещо не са съгласни. В някои случаи малцината може да са прави и ако са достатъчно умни, достатъчно ентусиазирани, достатъчно прави, накрая те печелят и стават герои на бъдещите епохи — като Хари Селдън, който усъвършенствал психоисторията, противопоставил своите виждания срещу цялата Галактическа империя и удържал победа.

— Той е спечелил само досега, Тривайз. Втората империя, която е планирал, никога няма да дойде. Вместо нея ще има Галаксея.

— Така ли? — откликна Голан мрачно.

— Решението беше твое и колкото и да спориш в полза на изолатите и тяхната свобода да бъдат глупави и престъпни, някъде дълбоко в съзнанието ти се крие нещо, което те накара да предпочетеш мен/нас/Гея, когато направи своя избор.

— Точно него, скритото дълбоко в съзнанието ми — каза Тривайз още по-мрачно, — искам да открия. Като за начало ще почна оттам — той посочи екрана, на който се виждаше някакъв голям град, прострял се до хоризонта.

Сред многото ниски сгради се издигаха и по-високи, а по периферията имаше кафяви поля, едва-едва покрити със слана.

Пелорат поклати глава.

— Много жалко. Исках да наблюдавам приближаването, но се заслушах в спора ви.

— Няма значение, Янов — успокои го Тривайз. — Можеш да гледаш, като си тръгваме. Обещавам ти тогава да си държа устата затворена, ако успееш да убедиш Блис в същото.

След минути „Далечната звезда“ се спусна, водена от микровълнов лъч, за да кацне на космодрума.

14

Кендрей се върна на входната станция, умислен и загледан в преминаващия кораб. Дори към края на смяната си той все още беше потиснат.

Тъкмо сядаше да вечеря, когато един от колегите му — дългурест тип с раздалечени очи, тънка светла коса и толкова руси вежди, че все едно ги нямаше — се настани до него.

— Какво има, Кен? — попита той.

Устните на Кендрей се изкривиха.

— Корабът, който току-що мина, беше гравитационен, Гатис.

— Онзи странният, с нулевата радиоактивност?

— Затуй не беше радиоактивен. Нямаше гориво. Гравитационен.

Гатис кимна.

— За какъвто ни казаха да внимаваме, а?

— Да.

— И се падна на теб? Май ти е писано да си късметлия.

— Не чак такъв. На него имаше жена без документи и аз не докладвах.

— Какво? Виж, братко, не ми казвай! Не искам да знам. Нито дума повече. Може да си ми приятел, но съучастник и при туй постфактум няма да ти стана.

— Не това ме тревожи. Поне не най-много. Налагаше се да ги пропусна. Нали не знаем кой точно гравитационен кораб им трябва.

— Разбира се, но поне си могъл да докладваш за жената.

— Не ми се щеше. Тя не е омъжена. Бяха я взели за… за използване.

— Колко мъже имаше на борда?

— Двама.

— И са я взели само за това? Тогава са от Терминус.

— Точно така.

— На Терминус не им пука какво правят.

— Аха.

— Отвратително. И минават безнаказано!

— Единият беше женен и не искаше жена му да научи. Ако бях докладвал, тя щеше да разбере.

— Жена му не е ли на Терминус?

— Естествено, но въпреки това би научила.

— Хак му е да разбере.

— Съгласен съм, но не желая аз да съм виновен за това.

— Ще те коват здраво, задето не си докладвал. Не е извинение, че си искал да спестиш семейни проблеми на човека.

— Ти би ли докладвал?

— Предполагам, че щеше да ми се наложи.

— Не, не би го направил. Правителството се нуждае от този кораб. Ако бях настоял да впиша жената, те положително щяха да се откажат от кацането и да отлетят към някоя друга планета. На властите това едва ли щеше да им хареса.

— Но дали ще ти повярват?

— Мисля, че да. Много е сладка женичката, братко. Представи си само — такава госпожица да склони да тръгне с двама мъже, и то женени, които явно възнамеряват да я използват. Съблазнително е, да ти кажа.

— Струва ми се, не би искал и твоята съпруга да узнае, че си говорил подобно нещо — и дори че въобще си го помислил.

Кендрей предизвикателно подхвърли:

— Кой ще й каже? Ти ли?

— Хайде сега, познаваме се — недоволната гримаса на Гатис бързо се стопи и той подметна:

— На тези обаче няма да им помогне, че си ги пуснал, нали разбираш?

— Разбирам.

— Долу на повърхността ще ги открият много скоро и ако ти все пак можеш да се отървеш, те няма да успеят.

— Зная — кимна Кендрей, — и малко ми е жал за тях. Неприятностите, които жената би им причинила, са нищо в сравнение с тези, които ще им причини корабът. Капитанът подхвърли някои неща…

Той замълча и Гатис любопитно попита:

— Какво например?

— Няма значение — отвърна Кендрей. — Ако се разчуе, ще му мисля.

— Аз съм гроб.

— И аз. Но ми е жал за тия двамата от Терминус.

15

За всеки, който е бил в космоса и е изпитал неговата монотонност, истинското вълнение от космическия полет настъпва при кацането на нова планета. Под теб земята бяга бързо назад, а пред очите ти се мяркат суша и вода, геометрически площи и линии, които биха могли да представляват поля или пътища. Долавяш зеленината на растенията, сивотата на бетона, кафявата гола земя, белия сняг. Най-вълнуващи са населените конгломерати; градовете, които във всеки свят имат своя характерна геометрия и архитектурни варианти.

В обикновен кораб изпитваш емоцията от приземяването и пробега по пистата. При „Далечната звезда“ беше различно. Той сякаш заплава през въздуха, забави ход чрез умело балансиране на въздушното съпротивление и най-накрая спря над космодрума. Духаше поривист вятър, който допълнително усложняваше кацането. Когато беше настроен на ниска чувствителност към гравитационното притегляне, не само теглото, но и масата на звездолета необичайно намаляваше. Ако тя се приближеше твърде близо до нулата, вятърът веднага щеше да го отвее. Следователно чувствителността към гравитацията трябваше да се повиши и деликатно да се използват реактивни тласъци не само срещу притеглянето на планетата, а и срещу натиска на вятъра, следейки поривите му. Без подходящ компютър това не би било възможно.

Корабът се спускаше все по-надолу с неизбежните леки измествания в една или друга посока, докато най-сетне попадна в очертания район, отбелязващ вече определеното му място на космодрума.

Когато кацна, небето беше бледосиньо, примесено с матово бяло. Вятърът бе поривист дори на повърхността и въпреки че не представляваше навигационна опасност, навяваше студ, от който Тривайз потрепери. Той мигом бе разбрал, че облеклото им е съвсем неподходящо за времето на Компорелон.

Пелорат, от своя страна, хвърли преценяващ поглед наоколо и с наслада вдъхна въздух през носа — щипещият студ му харесваше, поне засега. Историкът дори нарочно разкопча дрехата си, за да усети по-добре вятъра. Знаеше, че след малко ще се закопчае и ще се увие с шала си, но в момента искаше да почувства съществуването на атмосферата. Човек не можеше да я усети на борда на космически кораб.

Блис се загърна плътно в своята връхна дреха и нахлупи шапката на ушите си със скрити в ръкавиците ръце. Лицето й се бе сгърчило страдалчески, като че всеки момент щеше да се разплаче.

— Този свят е зъл — промърмори геянката. — Той ни мрази и малтретира.

— Съвсем не, мила Блис — възрази Пелорат искрено. — Сигурен съм, че жителите му си го харесват и той… ъ… също ги харесва, ако може да се каже така. Скоро, мисля, ще бъдем на закрито и топло.

Ученият отметна единия пеш на дрехата си, загърна нежно геянката, а тя се сгуши на гърдите му.

Тривайз правеше всичко възможно да не забелязва температурата. Властите на космодрума му връчиха магнитна карта и той провери на джобния си компютър дали тя съдържа необходимите подробности — номера на халето, името на кораба, индикацията на двигателя и прочие.

Увери се още веднъж, че Звездолетът е здраво закрепен, и внесе максималната възможна застраховка срещу злополука (което всъщност беше излишно, тъй като „Далечната звезда“ би трябвало да е неуязвима за компорелонското техническо равнище, а в противен случай не можеше да бъде възстановена на никаква цена).

После откри таксиметровата пиаца точно там, където очакваше. (Редица обекти на космодрумите бяха стандартизирани по разположение, изглед и начин на използване. Така и трябваше да е, като се има предвид многопланетната клиентела.)

Сигнализира за такси и набра в раздела на перфокартата, указващ целта на пътуването, само една дума — града.

Веднага едно превозно средство се плъзна плавно към тях на диамагнитни ски, като леко се накланяше под напора на вятъра и трепереше от вибрациите на не съвсем безшумния си мотор. Беше тъмносиво, с бели надписи на задните врати. Водачът му бе облечен в тъмно палто и бяла кожена шапка.

Пелорат го вгледа и тихо каза:

— Декорът на планетата изглежда черно-бял.

— В града може да е по-цветно — отвърна Тривайз.

Шофьорът заговори по някакъв малък микрофон, вероятно за да не отваря прозореца:

— За града ли сте?

Галактическият му диалект бе украсен от доста привлекателна напевност и не беше труден за разбиране — нещо твърде приятно на един непознат свят.

— Точно тъй — отвърна Тривайз и задната врата се отвори с плъзгане.

Блис влезе първа, следвана от Пелорат и Тривайз. Вратата се затвори и отнякъде сякаш бликна топъл въздух. Геянката потри ръце и въздъхна с облекчение.

Таксито бавно потегли, а шофьорът попита:

— Корабът, с който дойдохте, е гравитационен, нали?

— Като гледаше как се спуска, съмняваш ли се? — сухо отвърна Тривайз.

— Тогава значи сте от Терминус?

— Познаваш ли друг свят, който може да строи такива кораби?

Шофьорът като че ли асимилираше казаното, докато таксито набираше скорост. После рече:

— Винаги ли отговаряш на въпросите с въпроси?

Тривайз не можа да устои на изкушението:

— Защо не?

— В такъв случай, как ще ми отговориш, ако те попитам дали случайно не се казваш Голан Тривайз?

— Ще ти отговоря: „Защо питаш?“

Таксито спря в края на космодрума и шофьорът каза:

— От любопитство! Питам те още веднъж: ти Голан Тривайз ли си?

Тонът на съветника стана хладен и враждебен:

— Какво ти влиза в работата?

— Драги приятелю — рече шофьорът, — няма да мръднем оттук, докато не ми отговориш. И ако не го направиш ясно с „да“ или „не“ до около две секунди, ще спра отоплението в пътническата кабина и ще чакам. Ти Голан Тривайз ли си? Ако отговорът е отрицателен, ще трябва да ми покажеш документите си за самоличност.

— Да, аз съм Голан Тривайз и като съветник на Фондацията държа да се отнасят към мен с цялата вежливост, подобаваща на ранга ми. Твоята грубиянщина ще те вкара в неприятности, човече. А сега какво?

— Сега можем да продължим малко по-безгрижно — таксито отново потегли. — Аз внимателно подбирам пътниците си и очаквах да взема само двама мъже. Жената беше изненада, така че можеше и да съм сбъркал. Но при положение, че ти си тук, оставям на теб да обясниш всичко за нея, когато стигнеш целта на пътуването си.

— Не знаеш целта на моето пътуване.

— Случайно знам. Отиваш в Министерството на транспорта.

— Не съм тръгнал за там.

— Това няма ни най-малко значение, съветнико. Ако бях таксиметров шофьор, щях да те закарам където пожелаеш. Тъй като не съм, ще те закарам където аз желая да отидеш.

— Извинявай — намеси се Пелорат, привеждайки се напред, — ти определено приличаш на таксиметров шофьор. Караш такси.

— Всеки може да кара такси. Но не всеки има разрешително. И не всяка кола, която прилича на такси, е такси.

— Нека спрем със словесните горички — каза Тривайз. — Кой си ти и какво правиш? Помни, че ще трябва да даваш обяснения за това пред Фондацията.

— Не и аз — отвърна шофьорът. — Може би началниците ми. Аз съм агент от Силите за сигурност на Компорелон. Имам заповед да се отнасям към вас с вежливост, подобаваща на ранга ви, но трябва да дойдете там, където ще ви отведа. Внимавайте как реагирате, защото колата е въоръжена и ми е заповядано да се защитавам при нападение.

16

Достигнало крейсерската си скорост, „таксито“ се движеше гладко и абсолютно безшумно. Тривайз седеше мълчаливо, сякаш бе замръзнал. Без да се обръща, усещаше как Пелорат го поглежда от време на време с неуверено изражение, сякаш искаше да попита: „Какво ще правим сега? Моля те, кажи ми.“

Блис, както съветникът се увери с един бърз поглед, седеше спокойно и без видима загриженост. Естествено — тя самата беше цял свят. Цялата Гея, макар и на галактическо разстояние, бе побрана в кожата й. Навярно притежаваше ресурси, към които можеше да прибегне в критичен момент.

Но какво всъщност беше станало?

Очевидно чиновникът от входната станция, следвайки установения ред, бе предал доклада си, изпускайки геянката, и по такъв начин бе привлякъл вниманието на тайните служби, и — как да го очакваш! — на Министерството на транспорта. Защо?

Беше мирно време, не съществуваха, доколкото му бе известно, никакви конкретни търкания между Компорелон и Фондацията. Той самият бе неин важен служител и…

Почакай, та нали каза на дежурния от входната станция, че идва по важна работа с компорелонското правителство? Беше го подчертал в стремежа си да минат по-набързо проверката. Кендрей сигурно го е докладвал, а това вече би предизвикало сериозен интерес.

Не бе очаквал подобно развитие, а трябваше да го предвиди.

Къде остана талантът му да знае кое е правилно? Дали не започваше действително да вярва, че е черната кутия, за каквато Гея го смяташе, или поне твърдеше, че го смята? Не затъваше ли в тресавище поради прекомерно самочувствие, изградено върху едно суеверие?

Как е могъл дори за миг да се хване в капана на такова безумие? Никога ли не бе бъркал през живота си? Знаеше ли например какво ще е времето утре? Печелил ли беше големи суми на хазартни игри? Отговорът бе ясен — не, не и не.

Е, тогава единствено в големите, все още неоформени неща ли бе винаги прав? Как можеше да го разбере?

Я стига толкова! В края на краищата, самият факт, че бе заявил, че идва по важна държавна работа — не, беше казал дословно „сигурността на Фондацията“…

Добре тогава, самият факт, че бе дошъл по въпрос, касаещ сигурността на Фондацията — тайно и без предизвестие — положително е привлякъл вниманието им. Да, но преди да разберат за какво става дума, щяха да действат много предпазливо. Щяха да се придържат към етикета и да го третират като висш сановник. Не биха го отвличали и заплашвали.

А тъкмо това сториха. Защо?

Какво ги е накарало да се почувстват толкова силни и властни, та да се отнесат по такъв начин със съветник от Терминус?

Възможно ли е причината да бе Земята? Дали същият източник, който така успешно криеше първичния свят дори от големите менталици на Втората фондация, сега не действаше, за да го отклони от търсенето й още в самото начало. Земята всезнаеща ли беше? Всемогъща?

Тривайз разтърси глава. Подобен ход на мисли водеше към параноя. Нима щеше да хвърли вината за всичко върху Земята? Нима всеки поврат в поведението на някого, всеки инцидент по пътя, всяко променяне на обстоятелствата можеше да се определя като резултат от нейни тайни машинации? Тръгнеше ли по тази, логика, неминуемо щеше да претърпи поражение.

В същия миг усети как автомобилът намалява скоростта и с един замах се върна в реалния свят.

Хрумна му, че дори не беше погледнал към града, през който минаваха. Сега се огледа, макар и напосоки. Сградите бяха ниски, но тъй като планетата беше студена, повечето постройки сигурно се намираха под земята.

Не се виждаше и следа от каквито и да е багри, което изглеждаше направо противоестествено.

Тук-там преминаваше по някой човек, опакован в дебели дрехи. Но и хората, както сградите, сигурно бяха под земята.

Таксито бе спряло пред широка и ниска постройка, разположена в падина, чието дъно не можеше да се обхване с поглед. Измина известно време, без колата да мръдне от мястото си; шофьорът също седеше неподвижен. Високата му бяла шапка почти опираше тавана на купето.

За миг Тривайз се зачуди как той се качва и слиза, без да му пада шапката. После каза с овладения гняв, който би се очаквал от високомерен служител, с когото са се отнесли зле:

— Е, шофьор, сега какво?

Компорелонският вариант на лъщящата преграда, отделяща водача от пътниците, съвсем не беше примитивен. Тя пропускаше звуковите вълни — макар съветникът да бе сигурен, че материални предмети със съответната енергия не могат да преминат през нея.

Шофьорът каза:

— Някой ще дойде да ви вземе. Стойте спокойно.

Още докато изричаше тия думи се появиха три глави, бавно възлизащи от падината, в която бе вдълбана сградата. След това се показаха и останалите части от телата на тримата. Явно приближаващите се изкачваха с нещо като ескалатор, но от мястото си Тривайз не можеше да види добре съоръжението.

Когато тримата приближиха достатъчно, пътническата врата на таксито се отвори и вътре нахлу поток студен въздух.

Съветникът слезе, закопчавайки палтото си догоре. Другите двама го последваха — Блис с голяма неохота.

Тримата компорелонци бяха доста безформени поради издутите като балони дрехи, вероятно с електрическо отопление. Тривайз изпита чувство, твърде много приличащо на презрение. На Терминус нямаше голяма полза от подобни атрибути. Единствения път, когато беше заел отопляемо палто през зимата — на близката планета Анакреон — бе открил, че то се загрява бавно и докато наистина му стана топло, вече се бе изпотил.

Когато компорелонците дойдоха съвсем близо, той с възмущение забеляза, че са въоръжени и изобщо не се опитват да го скрият. Напротив. Носеха бластери в кобури, окачени към връхната им дреха.

Един от тях пристъпи към Тривайз.

— Извинете, съветник — каза дрезгаво мъжът и разтвори палтото му с грубо движение. Пъхна опипващи ръце, които бързо зашариха нагоре-надолу по страните, гърба, гърдите и бедрата на Тривайз. Палтото също бе изтръскано и опипан. Самият той бе толкова шокиран от изненада, че си даде сметка че го претърсват, едва когато всичко свърши.

Пелорат, с увиснала брадичка и устни, свити в гримаса, бе подложен на същото унижение от другия компорелонец.

Третият се насочи към Блис, но тя не позволи да я докоснат. Някак си бе предугадила какво я очаква, защото отметна палтото си и за момент остана само по ефирните си дрехи въпреки свирещия вятър.

— Виждаш, че не съм въоръжена — каза геянката с леден тон, съответстващ на околната температура.

И наистина всички го виждаха. Компорелонецът разтърси връхната й дреха, все едно по теглото можеше да познае дали вътре е скрито оръжие, и се отдалечи

Блис отново облече палтото си, сгушвайки се в него, и за момент Тривайз се възхити от нейното държание. Той добре знаеше непоносимостта й към студа, но младата жена не бе допуснала и най-малко трепване, което можеше да я издаде, докато стоеше изправена по тънка блузка и панталони. (По-късно се запита дали в критичния момент не бе почерпила топлина от Гея.)

Единият компорелонец даде знак и тримата чуждоземци го последваха. Другите двама местни жители тръгнаха след тях. Малцината минувачи тю улицата дори не си направиха труд да погледнат какво става. Или бяха навикнали към подобни гледки, или, по-вероятно, умовете им бяха заети единствено от мисълта да се сврат някъде на топло.

Тривайз видя, че това, по което компорелонците се бяха изкачили, всъщност представляваше подвижна наклонена стълба. Сега шестимата се спуснаха заедно и влязоха през някакъв сложен почти като на космически кораб шлюз, очевидно предназначен да задържа топлината, а не въздуха.

И изведнъж се озоваха в просторна сграда.

V. БОРБА ЗА КОРАБА

17

Първото впечатление на Тривайз беше, че се намира сред декор за хипердрама — или, по-точно, за исторически роман от времето на империята. Декорът бе точно определен, с незначителни вариации (може би съществуваше само един и се използваше от всички продуценти на хипердрами), и представляваше огромния, опасващ цял свят град-планета Трантор в разцвета му.

Безкрайните пространства, трескавата суетня на пешеходците, малките коли, забързани по специално предназначени за тях алеи…

Съветникът вдигна поглед, едва ли не очаквайки да види и въздушни таксита сред тъмните сводести висини, но поне това беше спестено. Всъщност когато първоначалното му удивление премина, стана ясно, че сградата е много по-малка, отколкото човек би очаквал на Трантор. Това беше просто сграда, а не част от единен комплекс, простиращ се на хиляди мили във всички посоки.

Цветовете също бяха различни. В хипердрамите Трантор винаги се изобразяваше в невъзможно ярки тонове, а облеклото, ако човек го приемеше на доверие, изглеждаше съвършено непрактично и негодно. Всички тези цветове и труфила имаха за цел символично да покажат упадъка (задължителен възглед по това време) на империята и на Трантор в частност.

Стените бяха в отсенки на сивото, таваните — бели, дрехите — в черно, сиво и бяло. Доколкото Тривайз можеше да заключи, рядко се срещаше чисто черен костюм, още по-рядко чисто сив, и никога чисто бял. Шарките им обаче бяха различни, сякаш хората, лишени от цветове, все пак успяваха да намерят начин за изява на индивидуалността си.

Повечето лица бяха безизразни, другите — мрачни. Жените носеха къси коси; мъжете по-дълги, но опънати назад в опашки. Никой не поглеждаше другите, когато се разминаваха. Компорелонците излъчваха целеустременост, сякаш целият им ум бе зает с определена задача и за нищо друго нямаха време. Мъжете и жените бяха облечени по един и същ начин и само дължината на косата, изпъкналите гърди и широкият ханш издаваха разликата.

Тримата ги съпроводиха в един асансьор, който се спусна пет етажа надолу. Там слязоха и се озоваха пред някаква врата, на която имаше дискретен надпис с дребни бели букви на сив фон: „Мица Лизалор, минтранс“.

Компорелонецът, който ги водеше, докосна надписа и той просветна в отговор. Вратата се отвори и те влязоха.

Стаята беше голяма и полупразна. Голотата й вероятно бе предназначена да създаде впечатление за простор, който пък да демонстрира властта на обитателя.

Двама стражи стояха пред отсрещната стена с безизразни лица и очи, втренчени във влизащите. По средата на стаята имаше огромно бюро, поставено малко по-назад от центъра. Зад бюрото седеше, както би трябвало да се предположи, Мица Лизалор — едра, с гладко лице и тъмни очи. Две здрави и ловки ръце с дълги тъповърхи пръсти лежаха на плота.

Широките ревери на минтранса (министъра на транспорта, предположи Тривайз) ослепително се белееха на тъмносивия фон на костюма. Диагонално под реверите, на бюста й, се кръстосваха две също тъй бели ленти. Тривайз мислено отбеляза, че макар дрехата да бе скроена така, че да прикрива изпъкналостта на гърдите, белият хикс от своя страна привличаше вниманието към тях.

Министърът несъмнено беше от женски пол. Даже да се пренебрегнеха гърдите, издаваше я късата коса, както и чертите на лицето, макар да не носеше грим.

Гласът й също бе безспорно женски, плътен контраалт.

— Добър ден — каза тя. — Рядко имаме честта да бъдем домакини на мъже от Терминус. Както и на нерегистрирана жена — тя изгледа всички поред и накрая очите й спряха на Тривайз който стоеше изопнат и намръщен. — При това единият от мъжете е член на Съвета.

— Съветник на Фондацията — каза Тривайз, стремейки се гласът му да кънти. — Съветник Голан Тривайз с мисия от Фондацията.

— С мисия? — министърът вдигна вежди.

— С мисия — повтори Тривайз. — Защо сме третирани като углавни престъпници? Защо бяхме задържани от въоръжени стражи и доведени тук като затворници? Съветът на Фондацията, надявам се, разбирате, няма да се зарадва, когато научи за това.

— И освен всичко останало — гласът на Блис изглеждаше малко писклив в сравнение с този на по-възрастната жена, — докога ще ни държите прави?

Министърът се вторачи невъзмутимо в Блис, после вдигна ръка и нареди:

— Три стола! Веднага!

Една странична врата се отвори и няколко мъже, облечени в обичайния мрачен компорелонски стил, с лек тръс изпълниха заповедта. Тримата пред бюрото седнаха.

— Ето — каза министърът със смразяваща усмивка, — сега по-удобно ли ви е?

Според Тривайз не им беше кой знае колко удобно. Столовете бяха без тапицерия, студени, с плоско седалище и облегалка, която изобщо не зачиташе формите на тялото.

— Защо сме тук? — попита той.

Министърът погледна към някакви документи, които лежаха на бюрото.

— Ще обясня веднага, щом се уверя във фактите. Вашият кораб е „Далечната звезда“ от Терминус. Така ли е, съветник?

— Да.

Министърът вдигна поглед.

— Аз използвах вашата титла, съветник. Бихте ли могли, като акт на вежливост, да използвате моята?

— „Госпожо министър“ ще бъде ли достатъчно? Или има още някаква титла?

— Няма, господине, и дори не е нужно да дублирате думите. „Министър“ е напълно достатъчно, а когато ви омръзне да го повтаряте, можете да го замените с „госпожо“.

— Тогава моят отговор на въпроса ви е: Да, министър.

— Капитан на кораба е Голан Тривайз, гражданин на Фондацията и член на Съвета на Терминус — всъщност, първа година съветник. Вие сте Тривайз. Вярно ли е всичко това, съветник?

— Да, министър. И тъй като съм гражданин на Фондацията…

— Не съм свършила още, съветник. Запазете възраженията си. Придружава ви Янов Пелорат, учен, историк и гражданин на Фондацията. Това сте вие, нали, д-р Пелорат?

Пелорат неволно се сепна, когато тя обърна пронизващия си поглед към него.

— Да, ми… — млъкна и започна отначало: — Да, министър.

Мица Лизалор решително сключи ръце.

— В доклада, който ми изпратиха, не се споменава за жена. Тази жена член ли е на корабния екипаж?

— Да, министър — отвърна Тривайз.

— Тогава се обръщам към нея. Вашето име?

— Наричат ме Блис — каза геянката със спокоен и ясен глас, — макар че цялото ми име е по-дълго, госпожо. Искате ли да го чуете?

— Засега ще се задоволя с Блис. Вие гражданка ли сте на Фондацията, Блис?

— Не съм, госпожо.

— На кой свят сте гражданка, Блис?

— Нямам документи, удостоверяващи гражданството ми на който и да било свят, госпожо.

— Нямате документи? — министърът си записа нещо на листата пред себе си. — Този факт е отбелязан. Какво правите на кораба?

— Пътник съм, госпожо.

— Съветник Тривайз или д-р Пелорат поискаха ли да видят документите ви, преди да се качите, Блис?

— Не, госпожо.

— Вие информирахте ли ги, че сте без документи?

— Не, госпожо.

— Каква функция изпълнявате на борда на кораба, Блис? Името ви отговаря ли на тая ваша функция?

Блис отвърна гордо:

— Аз съм пътник и нямам други функции.

— Защо притеснявате тази жена, министър? — намеси се Тривайз. — Какъв закон е нарушила?

Погледът на Лизалор се премести от Блис на Тривайз.

— Вие сте чуждоземци, съветник — каза тя, — и не познавате нашите закони. Независимо от това, след като сте решили да посетите света ни, сте им подвластни. Вашите закони тук не важат, това е общ принцип на галактическото право, струва ми се.

— Съгласен съм, министър, но все пак не разбирам кой от вашите закони тя е нарушила?

— Общо правило в Галактиката е, съветник, че посетител от свят извън доминацията на този, който посещава, трябва да носи със себе си документи за самоличност. Много светове са небрежни в това отношение, защото повече ценят туризма или пък са безразлични към спазването на реда. Ние на Компорелон не сме. Ние сме хора на закона и го прилагаме строго. Тази жена е човек без свят и като такава нарушава нашия закон.

— Тя нямаше избор — каза Тривайз. — Аз пилотирах кораба и го приземих на Компорелон. Беше принудена да дойде с нас, министър. Нима твърдите, че е трябвало да помоли да бъде изхвърлена в космоса?

— Това просто означава, че и вие сте нарушили нашия закон, съветник.

— Не е така, министър. Аз не съм чуждоземец. Аз съм гражданин на Фондацията, а Компорелон и подчинените му светове са асоциирана сила в нея. Като гражданин на Фондацията мога да пътувам свободно тук.

— Разбира се, съветник, стига да имате документи, с които да докажете, че наистина сте гражданин на Фондацията.

— Каквито имам, министър.

— Но дори в качеството си на гражданин на Фондацията нямате право да нарушавате нашите закони, като водите със себе си личност без свят.

Тривайз се поколеба. Ясно бе, че граничният служител Кендрей не бе удържал на думата си, така че нямаше смисъл да го прикрива. Той каза:

— На имиграционната станция не ни спряха и аз приех това за косвено разрешение да доведа тази жена със себе си, министър.

— Вярно е, че не са ви спрели, съветник. Вярно е, че имиграционните власти не са съобщили за жената и са я пуснали да мине. Аз подозирам обаче, че служителите на входната станция са решили — съвсем правилно, — че е по-важно вашият кораб да слезе на повърхността, отколкото да се тревожат за някаква личност без свят. Това, което са сторили, е, строго погледнато, нарушение на правилата и с този въпрос ще се занимаем както следва, но, лично аз не се съмнявам какво ще бъде решението. Извършеното нарушение е било оправдано. Ние сме свят на закона, съветник, но не сме чак толкова сурови, та да излизаме извън това, което повелява разумът.

— Тогава апелирам към вашия разум — бързо вметна Тривайз — да смекчите строгостта си, министър. Ако наистина не сте получили информация от имиграционната станция, че на борда на кораба има личност без свят, то когато кацнахме, още не сте знаели, че нарушаваме закона. Въпреки това вие съвсем очевидно сте били готови да ни арестувате със самото ни пристигане, както всъщност и направихте. Защо постъпихте така, щом не сте имали причина да смятате, че някакъв закон е нарушен?

Министърът се усмихна.

— Разбирам объркването ви, съветник. Моля, нека ви уверя, че каквато и информация да сме получили — или пък да не сме получили — за статута на вашия пътник, тя няма нищо общо с вашето арестуване. Ние действаме от името на Фондацията, в която сме, както изтъкнахте, асоциирана сила.

Тривайз почти зяпна от учудване.

— Но това е невъзможно, министър. Дори по-лошо. Това е смехотворно.

Кискането на Мица Лизалор потече като гъст мед. След няколко секунди тя каза:

— Харесва ми, че смятате смехотворното за по-лошо от невъзможното, съветник. Тук съм напълно съгласна. За ваша беда обаче не е нито едното, нито другото. И защо да бъде?

— Защото аз съм служител на правителството на Фондацията, изпълнявам нейна мисия и е абсолютно немислимо тя да пожелае да ме арестувате. Пък и няма властта да го направи, тъй като се ползвам с имунитет като законодател.

— А, пропускате титлата ми, но сте дълбоко развълнуван и това е простимо. Все пак не са ме молили директно да ви арестувам. Аз го направих само за да мога да изпълня онова, за което са ме помолили, съветник.

— Което е какво… министър? — този път Тривайз се постара да контролира емоциите си пред тази ужасна жена.

— Което е да конфискувам кораба ви, съветник, и да го върна на Фондацията.

— Какво?

— Отново пропускате титлата ми, съветник. Много е небрежно от ваша страна и не е начинът да отстоявате своето. Корабът, предполагам, не е лично ваш. Да не би да сте го проектирали, построили или, може би, платили за него?

— Разбира се, че не, министър. Той ми беше поверен от правителството на Фондацията.

— Тогава то е в правото си да го поиска обратно. Това е ценен кораб, струва ми се.

Тривайз не отговори.

— Гравитационен кораб, съветник — продължи министърът. — Не вярвам да има много такива. Дори самата Фондация вероятно притежава само няколко. Сигурно съжаляват, че са поверили един от тези няколко на вас. Може би ще успеете да ги убедите да ви дадат друг, по-малко ценен кораб, на достатъчно добро ниво за мисията ви. Но ние трябва да вземем този, с който пристигнахте.

— Не, министър, не мога да предам кораба. Аз не вярвам, че Фондацията е поискала това от вас.

Министърът се усмихна.

— Не само от мен, съветник. И не специално от Компорелон. Имаме причини да смятаме, че молбата е изпратена до всеки от многобройните светове и региони под юрисдикцията на Фондацията и асоциираните с нея. От това аз правя извода, че Фондацията не знае вашия маршрут и ви издирва с някаква гневна енергичност. От което пък заключавам, че вие нямате мисия от нейно име, свързана с Компорелон, понеже в такъв случай биха знаели къде се намирате и биха се обърнали конкретно към нас. Накратко, съветник, вие ме излъгахте.

Тривайз произнесе с известно затруднение:

— Бих искал да видя копие от молбата, която сте получили от правителството на Фондацията, министър. Мисля, че имам това право.

— Разбира се, ако се стигне до съд. Ние се отнасяме много сериозно към правните форми, съветник, и интересите ви ще бъдат напълно защитени, уверявам ви. Би било по-добре и по-лесно обаче ако се споразумеем тук, като избегнем публичността и губенето на време със съдебни процедури. Ние предпочитаме спогодбата, както, сигурна съм, предпочита и Фондацията, защото едва ли иска цялата Галактика да научи за бягството на един неин законодател. То би я поставило в смешна светлина, а вие и аз вече констатирахме, че това е по-лошо дори от невъзможното.

Тривайз отново премълча.

Министърът изчака малко и после продължи все така невъзмутимо:

— Хайде, съветник, така или иначе, с неформално споразумение или със съдебно дело, ние смятаме да вземем кораба. Наказанието ви, че сте довели пътничка без свят, ще зависи от пътя, по който ще поемем. Поискате ли съд, жената ще представлява допълнителен аргумент срещу вас и всички вие ще понесете пълното наказание за престъплението, а то, уверявам ви, няма да е леко. Съгласите ли се на споразумение, вашата спътничка ще бъде изпратена с търговски рейс до всяка точка, която самата тя посочи, и вие двамата ще можете да я придружите, ако искате. Или, ако Фондацията е склонна, можем да ви предоставим един от нашите кораби, съвсем добър, при условие, разбира се, че Фондацията ни възмезди с еквивалентен от нейните. Или пък, ако по някаква причина не желаете да се връщате на контролирана от Фондацията територия, възможно е да ви предложим убежище и впоследствие дори компорелонско гражданство. Виждате, че съществуват много изгодни варианти, ако се споразумеем приятелски, и никакви, ако настоявате на законните си права.

— Министър — каза Тривайз, — вие сте прекалено щедра. Обещавате неща, които не можете да направите. Невъзможно е да ми предложите убежище при наличието на молба от Фондацията да й бъда предаден.

— Съветник — сухо отвърна Мица Лизалор, — аз никога не обещавам неща, които не мога да направя. Молбата на Фондацията касае само кораба. Тя не включва вас лично или някой друг на борда му. Единствената им претенция е към „Далечната звезда“.

Тривайз хвърли бърз поглед на Блис и запита:

— Мога ли да получа вашето разрешение, министър, да се консултирам с д-р Пелорат и госпожица Блис за малко?

— Разбира се, съветник. Давам ви петнайсет минути.

— Насаме, министър?

— Ще ви заведат в една стая и след петнайсет минути ще ви доведат обратно, съветник. През това време няма да бъдете обезпокоявани, нито ще се опитваме да подслушваме разговора ви. Имате думата ми, а аз държа на нея. Но ви предупреждавам, че ще бъдете добре охранявани, така че не правете глупостта да мислите за бягство.

— Естествено, министър.

— А когато се върнете, ще очакваме вашето доброволно съгласие да предадете кораба. В противен случай съдебната машина ще се задвижи и ще стане по-лошо за всички вас, съветник. Разбрано ли е?

— Разбрано, министър — отвърна Тривайз, сдържайки гнева си, тъй като демонстрирането му не би помогнало с нищо.

18

Стаята беше малка, но добре осветена. Имаше диван и два стола, чуваше се тихото жужене на вентилатор. Общо взето, обстановката изглеждаше значително по-уютна от големия стерилен кабинет на министъра.

Там ги бе завел един от стражите, сериозен и висок, чиято ръка машинално шареше около приклада на бластера. Когато влязоха, той остана пред вратата и каза с плътния си глас:

— Имате петнайсет минути.

Веднага щом изрече това, вратата се плъзна и затвори с тъп звук.

— Мога само да се надявам, че не ни чуват — рече Тривайз.

— Но, Голан, тя ни даде думата си — възрази Пелорат.

— Съдиш за другите по себе си, Янов. Нейната „дума“ не е достатъчна. Ще я престъпи без колебание, стига да поиска.

— Няма значение — каза Блис. — Аз мога да екранирам стаята.

— Имаш екраниращо устройство? — попита историкът.

Блис се усмихна и белите й зъби светнаха.

— Умът на Гея е екраниращо устройство, Пея. Това е огромен ум.

— Ние сме тук — гневно заяви Тривайз — заради ограниченията на този огромен ум.

— Какво искаш да кажеш? — не разбра Блис.

— Когато съдбоносната среща приключи, вие ме оттеглихте от съзнанието както на госпожа кмета, така и на онзи Гендибал от Втората фондация. Двамата не биваше да мислят за мен другояче освен дистанцирано и с безразличие. Аз трябваше да бъда оставен на мира.

— Налагаше се да постъпим така — каза Блис. — Ти си нашето най-важно средство.

— Да, Голан Тривайз — вечно правият. Но не сте оттеглили кораба от съзнанието им, нали? Кмет Бранно не е поискала мен — тя не се интересува от мен — поискала е кораба. Не е забравила за него.

Блис се намръщи.

— Помисли — каза Тривайз. — Гея небрежно е приела, че аз и корабът сме едно и също нещо, че сме едно цяло. След като Бранно не мисли за мен, тя няма да мисли и за кораба. Бедата е, че Гея не разбира индивидуалността. Тя е взела звездолета и самия мен за един общ организъм и е сбъркала.

— Възможно е — тихо каза Блис.

— Тогава на теб се пада да оправиш тази грешка — отсече Тривайз. — Трябва ми този гравитационен кораб и компютърът му. Нищо друго не ми върши работа. Затуй, Блис, погрижи се да остане мой. Ти можеш да контролираш умовете.

— Да, Тривайз, но ние не упражняваме този контрол лекомислено. Вярно, използвахме го при тройната среща, но знаеш ли колко дълго бе планирана тя? Колко дълго бе пресмятана, претегляна? Отне буквално години. Не мога просто така да отида при една жена и да настроя ума й за нечие удобство.

— Но сега не е ли…

— Ако поемем по такъв път — продължи убедително Блис, — къде ще спрем? Можех да повлияя на ума на служителя от входната станция и щяхме да минем незабавно. Можех да повлияя на ума на агента в колата и той щеше да ни пусне да си вървим.

— Ами, като можеше, защо не го направи?

— Защото не знаем до какво ще доведе. Не познаваме страничните ефекти, а никак не е изключено да се окаже, че те влошават положението. Ако сега настроя ума на министъра, това ще промени нейните взаимоотношения с хората, с които влиза в контакт, и тъй като тя е висш правителствен служител, може да се отрази и върху междупланетните отношения. Докато този проблем не бъде разрешен, ние не смеем да пипаме ума й.

— Тогава защо си с нас?

— Защото може да дойде момент животът ти да е в опасност. Аз трябва да го защитавам на всяка цена, дори с цената на моя обичан Пел и на себе си. Животът ти не беше застрашен на входната станция. Не е застрашен и сега. Необходимо е ти сам да се справиш с положението и да продължиш поне докато Гея успее да прецени последствията от някакво въздействие и го предприеме.

Тривайз потъна в размисъл. После каза:

— В такъв случай ще опитам нещо. Но не е изключено и да не стане.

Вратата се отвори и се прибра в нишата си с познатия тъп звук.

— Трябва да излизате — каза стражът.

На прага Пелорат прошепна:

— Какво ще правиш, Голан?

Тривайз поклати глава и също шепнешком отвърна:

— Не съм съвсем сигурен. Ще импровизирам.

19

Когато се завърнаха в кабинета й, министър Лизалор все още седеше зад бюрото си. При влизането им лицето й се разтегли в ледена усмивка.

— Вярвам, съветник Тривайз — каза тя, — че идвате да ми съобщите решението си да предадете своя кораб на Фондацията.

— Идвам, министър — спокойно отговори Тривайз, — да обсъдим условията.

— Няма условия за обсъждане, съветник. Процесът, ако настоявате за такъв, може да се уреди много бързо и да се проведе още по-бързо. Гарантирам ви осъждането дори в един напълно справедлив процес, тъй като вината ви, че сте довели личност без документи и от неизвестен свят, е очевидна и безспорна. След това ще имаме законно основание да конфискуваме кораба, а вие тримата ще понесете тежки наказания. Не е разумно да си ги навличате, в желанието си да ни забавите с ден-два.

— Въпреки всичко трябва да обсъдим някои условия, министър, защото колкото и бързо да ни осъдите, не можете да присвоите кораба без моето съгласие. Всякакъв опит да проникнете насилствено в него би го унищожил заедно с космодрума и хората наоколо. Тогава Фондацията положително ще се вбеси, а вие едва ли искате да предизвикате гнева й. Да ме заплашвате или малтретирате, за да ме принудите да отворя кораба, несъмнено противоречи на законите ви, а ако в отчаянието си нарушите своите собствени закони и ни подложите на мъчения или дори на жесток и необичаен затвор, Фондацията ще се вбеси още повече. Колкото и да настоява да си вземе кораба, тя не може да допусне прецедент, при който нейни граждани са малтретирани. Е, ще преговаряме ли за условията?

— Това са глупости — каза министърът намръщено. — Ако е необходимо, ще извикаме представители на Фондацията. Дори да не знаят как да отворят собствения си кораб, те самите ще ви накарат да го сторите.

— Не използвате титлата ми, министър — напомни Тривайз, — но вие сте развълнувана, така че е простимо. Сама знаете, че последното нещо, което бихте направили, е да извикате хора от Фондацията, тъй като нямате никакво намерение да им предавате този кораб.

Усмивката изчезна от лицето на Лизалор.

— Що за глупости са пък това, съветник?

— От ония, министър, които другите е по-добре да не слушат. Нека моят приятел и младата жена отидат в някоя удобна хотелска стая да си починат, защото имат огромна нужда, а и охраната да напусне. Могат да останат пред вратата и вие да вземете един от техните бластери. Не сте слаба жена и с бластер няма от какво да се страхувате от мен. Аз не съм въоръжен.

Министърът се наведе към него през бюрото.

— И така няма защо да се страхувам от вас.

Без да поглежда назад, тя повика с жест един от стражите, който тутакси приближи и спря край нея, изтраквайки с токове.

— Заведи този и тази в апартамент пет. Да останат там, да им се създадат удобства и да са добре охранявани. Ще бъдеш държан отговорен за евентуално лошо отношение към тях, както и за пробив в сигурността.

Лизалор се изправи и при цялата си решимост да запази пълно присъствие на духа Тривайз леко потрепери. Беше висока поне метър и осемдесет и пет — колкото него самия, ако не и със сантиметър-два повече. Имаше тясна талия; след като кръстосваха гърдите, двете бели ленти опасваха кръста й и го правеха да изглежда още по-тънък. В нея се долавяше някаква масивна грация и той тъжно си помисли, че може би е имала право, когато бе казала, че няма защо да се страхува от него. При едно сборичкване, рече си, нищо чудно да ме тушира.

— Елате с мен, съветник — каза министърът. — Ако ще говорите глупости, то във ваш собствен интерес е да ви чуят колкото се може по-малко хора.

Тя тръгна с отривиста крачка и Тривайз я последва, чувствайки се смален от внушителната й сянка — чувство, каквото никога не бе изпитвал към жена.

Влязоха в един асансьор и когато вратата след тях се затвори, Лизалор заяви:

— Сега сме сами и ако си въобразявате, съветник, че можете да употребите сила срещу мен, за да постигнете някаква цел, моля ви, откажете се — напевността в гласа й стана по-подчертана, когато добави явно развеселена:

— Имате вид на доста силен човек, но ви уверявам, че няма да ми е трудно да ви счупя ръката или, ако се наложи, гръбнака. Аз наистина съм въоръжена, но едва ли ще е необходимо да прибягвам до оръжие.

Тривайз се почеса по бузата, докато погледът му се плъзна надолу-нагоре по тялото й.

— Министър, аз не отстъпвам, в борба с мъж от моята категория, но не бих мерил сили с вас. Мога да различа превъзхождащия ме противник.

— Добре — кимна Лизалор с доволен вид.

— Къде отиваме, министър?

— Надолу! Много надолу. Не се разстройвайте обаче. Предполагам, че в хипердрамите това би било прелюдия към отвеждането ви в дранголника, но на Компорелон ние нямаме дранголници — само сносни затвори. Отиваме в частния ми апартамент. Не е толкова романтичен, колкото дранголникът от лошите стари времена на империята, но е много по-комфортен.

Когато вратата на асансьора се плъзна встрани и те слязоха, Тривайз предположи, че са поне 50 метра под повърхността на планетата.

20

Той огледа апартамента с нескрита почуда.

— Не одобрявате жилището ми, съветник? — попита министърът кокетно.

— Не, нямам причина да не го одобрявам, госпожо. Просто съм изненадан. Впечатлението ми за вашия свят от малкото, което видях и чух, откакто съм тук, беше, че той е… скромен, въздържащ се от излишен лукс.

— Такъв е, съветник. Нашите ресурси са ограничени и животът ни трябва да бъде суров като климата на планетата.

— Но това, министър — Тривайз разпери ръце, сякаш искаше да обхване стаята, в която за първи път на Компорелон виждаше цвят, където диваните бяха дебело тапицирани, светлината от илюминираните стени — мека, а подът — покрит със силов килим, така че стъпките ставаха пружиниращи и безшумни, — това положително е лукс.

— Ние се въздържаме, както казахте, съветник, от излишен лукс, показен лукс, прахоснически разточителен лукс. Това обаче е частен лукс, който има своята полза. Аз работя усилно и нося големи отговорности. Необходима ми е квартира, в която да забравям за малко тегобите на поста си.

— Всички ли компорелонци живеят по този начин, когато са скрити от чуждите погледи, министър?

— Зависи от степента на отговорност и естеството на работата. Малцина могат да си го позволят или да го заслужат, или — благодарение на нашия етичен кодекс — да го поискат.

— Но вие, министър, можете да си го позволите, заслужавате го и го искате?

— Рангът има своите привилегии, както и своите задължения — каза Лизалор. — Сега седнете, съветник, и ми разкажете малко повече за вашата лудост — тя приседна на дивана, който бавно поддаде под солидната й тежест, и му посочи един мек фотьойл на не много голямо разстояние от самата нея.

Тривайз седна.

— Лудост, министър?

Властната жена видимо се отпусна, облягайки десния си лакът на една възглавница.

— В частен разговор няма нужда да съблюдаваме твърде педантично правилата на официалните отношения. Можеш да ме наричаш Лизалор. Аз ще те наричам Тривайз. Кажи ми какво имаш предвид и нека го обсъдим.

Съветникът прехвърли крак връз крак и се облегна назад във фотьойла.

— Вижте, Лизалор, вие ми предоставихте избор между възможността да се съглася да предам кораба доброволно или да бъда подложен на формален процес. И в двата случая корабът в крайна сметка ще бъде ваш. При все това дадохте си доста труд да ме убедите да приема първата алтернатива. Склонна сте дори да ми предложите друг кораб в замяна на моя, за да можем аз и приятелите ми да отидем, където пожелаем. А също, ако искаме, да останем на Компорелон и да добием право на гражданство. Припомняйки си дреболиите, дадохте ми петнайсет минути да се консултирам с приятелите си. Дори ме доведохте тук, в частния си апартамент, докато те, надявам се, са в удобна квартира. С две думи, вие ме подкупвате, Лизалор, при това доста отчаяно, да ви дам кораба, без да се стигне до съд.

— Хайде, Тривайз, не си ли в състояние да допуснеш, че имам хуманни подбуди?

— Ни най-малко.

— Или мисълта, че доброволното предаване би било по-бързо и удобно от един процес?

— Не! Аз поддържам друга версия.

— Каква?

— Съдебният процес има един огромен недостатък — той е публичен. Няколко пъти споменахте строгата правна система и за мен стана ясно, че ще е трудно да се организира такъв процес, без да бъде изцяло записан. Ако това е така, Фондацията ще узнае за него и когато процесът свърши, вие ще трябва да й предадете кораба.

— Разбира се — каза Лизалор с безизразно лице. — „Далечната звезда“ е собственост на Фондацията.

— Но — продължи Тривайз — частното споразумение с мен не е необходимо да бъде формално регистрирано. Вие ще можете да сложите ръка на кораба и тъй като никой от Фондацията няма да узнае за това — те дори не знаят, че сме на Компорелон — ще успеете да го задържите. Сигурен съм, че точно това възнамерявате да направите.

— Защо да го правим? — Лицето й бе все така безизразно. — Нали сме част от Фондационната конфедерация?

— Не съвсем. Статутът ви е на асоциирана сила. На всяка галактическа карта световете — членове на Конфедерацията — са обозначени с червено, а Компорелон и подвластните му планети се отбелязват като бледорозово петно.

— Дори и като асоциирана сила ние положително бихме сътрудничили на Фондацията.

— Така ли? Не е ли възможно да мечтаете за пълна независимост, та дори и за лидерство? Вие сте стар свят. Почти всички светове претендират да са по-стари, отколкото са всъщност, но Компорелон действително е стар свят.

По лицето на министър Лизалор пробяга студена усмивка.

— Най-старият, ако се вярва на някои наши ентусиасти.

— Не е ли възможно да е имало време, когато Компорелон наистина е бил водещият свят в някаква относително малка група? Не е ли възможно все още да мечтаете да си възвърнете тази изгубена власт?

— Да мечтаем за такава утопична работа? Казах „лудост“, преди да узная мислите ти, а сега, след като вече го сторих, се уверявам, че наистина е така.

— Може да се мечтае и за невъзможното. Терминус, който е разположен на самия край на Галактиката и има петвековна история, по-кратка от тази на почти всеки друг свят, на практика господства над Галактиката. А защо — лукаво се усмихна Тривайз — да не е Компорелон?

Лизалор остана сериозна.

— Терминус е достигнал до това положение, както разбираме, под влиянието на Плана на Хари Селдън.

— Това е психологическата подплънка на превъзходството му и тя вероятно ще действа само докато хората вярват в този План. Възможно е правителството на Компорелон да не вярва в него. Дори да е така, Терминус има и техническа опора. Хегемонията му над Галактиката несъмнено почива върху напредналата му техника, пример за която е гравитационният кораб, който толкова много ви се иска да имате. Никой друг свят не разполага с гравитационни кораби. Ако Компорелон успее да се сдобие с такъв и разучи подробно действието му, за него това би било огромна технологична стъпка напред. Аз не мисля, че ще е достатъчна, за да преодолеете господството на Терминус, но вашето правителство може би смята така.

— Положително не говориш сериозно — каза Лизалор. — Всяко правителство, което задържи кораба въпреки желанието на Фондацията да си го върне, ще си навлече гнева й, а историята показва, че този гняв може да бъде много силен.

— Гневът на Фондацията — отвърна Тривайз — ще се излее, ако тя знае, че има нещо, за което си струва да се гневи.

— Нека в такъв случай допуснем, че твоят анализ на положението не е налудничав. Няма ли само да спечелиш, ако ни дадеш кораба и сключиш изгодна сделка? По собствената ти логика ние бихме платили добре, за да го получим без излишен шум.

— Дали обаче ще можете да разчитате, че няма да докладвам на Фондацията?

— Разбира се. Тъй като ще трябва да докладваш и за своето съучастие.

— Бих могъл да кажа, че съм действал под натиск.

— Да. Освен ако разумът не ти прошепне, че кмет Харла Бранно никога не би ти повярвала. Хайде, нека се споразумеем.

Тривайз поклати глава.

— Не става, госпожо Лизалор. Корабът е мой и трябва да си остане такъв. Както ви казах, ако се опитате да влезете с взлом, той ще се взриви с необикновена сила. Уверявам ви, това е истина. Не разчитайте, че блъфирам.

— Ти можеш да го отвориш и да дадеш нови инструкции на компютъра.

— Безспорно, но няма да го направя.

Лизалор въздъхна тежко.

— Знаеш, че сме в състояние да те склоним — ако не с нещо, което можем да сторим на теб лично, то с неща, които можем да сторим с твоя приятел д-р Пелорат или с младата жена.

— Изтезания, министър? Това ли е законността ви?

— Не, съветник. Няма да се наложи да постъпваме толкова грубо. Но винаги можем да прибегнем до психопробата.

За пръв път, откакто бе влязъл в апартамента на Лизалор, Тривайз почувства вътрешен мраз.

— И това не можете да направите. Използването на психопробата за немедицински цели е забранено в цялата Галактика.

— Но ако сме доведени до отчаяние…

— Готов съм да поема риска — прекъсна я Тривайз, — тъй като с нищо няма да ви помогна. Решимостта ми да запазя кораба е толкова силна, че психопробата ще унищожи ума ми, преди да го е изкривила така, че да отстъпя. — Това вече е блъф, помисли си той, и буцата лед в него се увеличи. — А дори да сте ужасно ловки и успеете да ме убедите, без да разрушите ума ми, и аз отворя кораба, обезвредя го и ви го предам, той пак няма да ви свърши работа. Корабният компютър е още по-модерен от самия звездолет и е проектиран някак си — не знам точно как — да работи с пълен капацитет само с мен. Едноличен компютър, ако мога да го нарека така.

— Да допуснем тогава, че задържиш кораба и останеш негов пилот. Би ли работил за нас като почетен гражданин на Компорелон? Голяма заплата. Значителен лукс. За приятелите ти също.

— Не.

— Какво предлагаш? Просто да те оставим с твоите другарчета да се качите на кораба и да отлетите нанякъде в Галактиката? Предупреждавам те, че вместо да позволим това, можем да информираме Фондацията, че сте тук с „Далечната звезда“. И да прехвърлим всичко в нейни ръце.

— Като изтървете кораба?

— Ако ще го губим, по-добре да го изгубим от Фондацията, отколкото от един нахален чуждопланетец.

— Тогава нека ви предложа един свой вариант за компромис.

— Компромис? Е, слушам. Хайде.

— Аз съм тук с важна мисия — внимателно започна Тривайз. — В началото тя имаше подкрепата на Фондацията. Изглежда обаче тази подкрепа е била оттеглена, въпреки че мисията ми си остава важна. Осигурете сътрудничеството на Компорелон и ако делото се увенчае с успех, вие също ще спечелите.

Изражението на Лизалор беше колебливо.

— И няма да върнеш кораба на Фондацията?

— Никога не съм имал намерение да го връщам. Фондацията нямаше да го търси толкова отчаяно, ако мислеше, че съществува някакъв шанс да им го върна просто така.

— Това не означава, че ще ни дадеш кораба.

— Когато приключи мисията ми, възможно е да нямам повече нужда от него. В такъв случай не бих възразил Компорелон да го вземе.

Известно време двамата се гледаха мълчаливо.

— Използваш условно наклонение — каза най-сетне Лизалор. — Възможно било корабът да не ти е нужен повече… Това не ми върши работа.

— Бих могъл и да ви свалям звезди, но каква реална работа ще ви свършат? Фактът, че моите обещания са предпазливи и ограничени, би трябвало да ви подскаже, че са поне искрени.

— Умно — кимна Лизалор. — Харесва ми. Та каква е твоята мисия и как би могла тя да облагодетелства Компорелон?

— Не, не, ваш ред е — настоя Тривайз. — Ще ме подкрепите ли, ако ви докажа, че мисията е от значение за Компорелон?

Министър Лизалор стана от дивана — висока, съкрушителна фигура.

— Гладна съм, съветник, и не смятам да продължавам на празен стомах. Ще ти предложа нещичко за ядене и пиене. После ще довършим разговора.

На Тривайз му се стори, че в този момент видът й издава хищно очакване и стисна устни с неясна тревога.

21

Яденето може да беше хранително, но в никакъв случай не и вкусно. Основното ястие се състоеше от варено говеждо в сос с горчица върху канапе от непознат за Тривайз листат зеленчук, който не му хареса, защото имаше горчиво-солен вкус. По-късно научи, че това е някакво водорасло.

Последва парче плод, наподобяващо ябълка с примес на праскова (не лош всъщност) и топло, тъмно на цвят питие, което беше толкова горчиво, че съветникът остави половината и помоли за чаша студена вода. Порциите наистина бяха малки, но предвид обстоятелствата на него му бе все едно.

Вечеряха насаме, без никакви прислужници. Министърът собственоръчно затопли и сервира храната, а после разтреби масата.

— Надявам се, че ти хареса — каза Лизалор, когато излизаха от столовата.

— Да, много — отвърна Тривайз без ентусиазъм.

Тя отново зае своето място на дивана.

— Да се върнем тогава към нашия разговор. Ти спомена, че Компорелон може би негодува срещу водещото място на Фондацията в технологично отношение и нейното господство над Галактиката. В известен смисъл това е вярно, но вълнува само хората, които се интересуват от междузвездна политика, а те са сравнително малко. Онова, което ни засяга повече, е, че средният компорелонец е ужасен от безнравствеността на Фондацията. Безнравственост има в повечето светове, но на Терминус като че ли тя е най-явна. Бих казала, че доколкото на нашия свят съществува някакво настроение срещу Терминус, то се корени тъкмо в това, а не в някакви по-абстрактни неща.

— Безнравственост? — Тривайз бе силно озадачен. — Каквито и недостатъци да има Фондацията, трябва да признаете, че управлява подвластната й част от Галактиката с голяма доза ефективност и фискална справедливост. Гражданските права, общо взето, се спазват и…

— Съветник Тривайз, аз говоря за сексуална безнравственост.

— В такъв случай определено не ви разбирам. В сексуално отношение ние сме напълно морално общество. Жените са добре представени във всички сфери на социалния живот. Кметът ни е жена и почти половината Съвет се състои от…

По лицето на министъра пробягна гневна гримаса.

— Съветник, подиграваш ли се с мен? Не може да не знаеш какво означава сексуална безнравственост. На Терминус женитбата тайнство ли е или не?

— Какво искате да кажете?

— Има ли тържествена сватбена церемония, когато двама души се свързват?

— Разбира се, ако те желаят. Тази церемония опростява данъчните проблеми и наследствата.

— Но разводът е възможен.

— Естествено. Би било наистина сексуална безнравственост да се държат хората обвързани, когато…

— Няма ли религиозни ограничения?

— Религиозни? Отделни групи приемат за своя философия древни култове, но какво общо има това с брака?

— Съветник, тук на Компорелон всички аспекти на секса са под строг контрол. Секс не може да се упражнява извън брака. Дори там проявата му е ограничена. Ние сме печално възмутени от такива светове, подобни на Терминус, където половият живот изглежда се смята чисто и просто за дребно социално удоволствие, в което човек може да се впусне когато, както и с когото пожелае, без да се съобразява с ценностите на религията.

Тривайз сви рамене.

— Съжалявам, но не мога да променя Галактиката, нито дори Терминус, а и какво общо има това с въпроса за моя кораб?

— Става дума за общественото мнение по повод този кораб и как то ограничава възможностите ми за компромиси. Хората на Компорелон биха се ужасили, ако научат, че сте взели на борда една млада привлекателна жена, за да обслужва сластните ви пориви — твоите и на твоя приятел. В интерес на безопасността на трима ви аз ви увещавах да се предадете доброволно, вместо да се стига до публичен процес.

— Виждам, че сте използвали вечерята — каза Тривайз, — за да измислите нов път на убеждение чрез заплахи. Трябва ли вече да се страхувам, че тълпата ще ни линчува?

— Просто изтъквам опасностите. Нима можеш да отречеш, че жената, която сте качили с вас на кораба, е нещо друго освен сексуален инструмент?

— Разбира се, че отричам. Блис е компаньонка на моя приятел, д-р Пелорат. Той няма съпруга. Юридически положението им не може да се определи като брак, но съм сигурен, че в представите на Пелорат, а и на Блис те са си женени.

— Искаш да кажеш, че ти не участваш в това?

— Разбира се, че не — каза Тривайз. — За какъв ме вземате?

— Не мога да преценя. Не знам какви са разбиранията ти за морал.

— Тогава нека поясня, че тези разбирания ми повеляват да не закачам нищо, което принадлежи на моя приятел, включително компаньонките му.

— Дори не се изкушаваш?

— Не съм господар на изкушението, но няма никакъв шанс да му се поддам.

— Никакъв шанс? Може би не се интересуваш от жени?

— Не се заблуждавайте. Интересувам се.

— Откога не си имал секс с жена?

— От месеци. Съвсем нищо, откакто напуснах Терминус.

— Сигурно не ти е приятно.

— Определено не ми е приятно — рече кисело Тривайз, — но положението е такова, че нямам избор.

— Твоят приятел, Пелорат, като забелязва страданията ти, не би ли се съгласил да сподели жената с теб?

— Аз с нищо не съм му показвал, че страдам, но даже и да бях, той не би делил Блис. Нито пък, струва ми се, тя би се съгласила. Аз не я привличам.

— Това от опит ли го знаеш?

— Не. Стигам до подобно умозаключение, без да чувствам нужда да го проверявам. Във всеки случай тя не ми харесва особено.

— Удивително! Повечето мъже биха казали, че е привлекателна.

— Физически наистина е привлекателна. Въпреки туй на мен не ми харесва. Първо е твърде млада, в много отношения още почти дете.

— Значи предпочиташ зрели жени, така ли?

Тривайз замълча. Някакъв капан ли беше? После измърмори предпазливо:

— Достатъчно съм живял, за да познавам няколко зрели жени. Но това пък какво общо има с моя кораб?

— Забрави за момент своя кораб — отвърна Лизалор. — Аз съм на четиридесет и шест години и не съм омъжена. Някак си бях твърде заета, за да го направя.

— В такъв случай, според правилата на вашето общество, трябва досега да сте останала целомъдрена. Затова ли попитахте откога не съм имал секс? Искате да ви дам съвет? Ако е тъй, бих казал, че то не е като храната и водата. Не е приятно да си лишен от секс, но не е и невъзможно да се живее без него.

Министърът се усмихна и хищните искрици отново се появиха в очите й.

— Не ме разбирай грешно, Тривайз. Рангът има своите привилегии и една от тях е дискретността. Не съм пълна въздържателка. При все това компорелонските мъже са незадоволителни. Приемам факта, че моралът е безспорно благо, но той обременява нашия свят с такова чувство за вина, че мъжете стават неавантюристични, непредприемчиви, бавно започват, бързо свършват и въобще са непохватни.

Тривайз още по-предпазливо каза:

— С нищо не мога да променя положението.

— Да не намекваш, че вината е у мен? Че не съм възбуждаща?

Съветникът вдигна ръка.

— Изобщо не намеквам това.

— Тогава как би реагирал ти, ако ти се отдаде възможност? Мъж от един аморален свят, за когото се предполага, че е имал най-различни сексуални преживявания от всякакъв род, пришпорен от неколкомесечно принудително въздържание, макар през цялото време да е бил близо до очарователна млада дама. Как би реагирал ти в присъствието на личност като мен, зряла жена, каквито твърдиш, че харесваш?

— Бих се държал с уважението и благоприличието, подобаващи на вашия ранг и влияние — отвърна Тривайз.

— Не бъди глупак! — изсумтя министърът.

Ръката й се плъзна отдясно на талията. Бялата лента, която я опасваше, се разхлаби и размота от гърдите и шията.

Горната част на черната рокля сега падаше много по-свободно.

Тривайз седеше вкаменен. Откога ли се въртеше в главата й тази идея? Или всичко бе своеобразен подкуп, за да постигне онова, което не бе успяла със заплахи?

Горната част на роклята се свлече заедно с банелите. Министърът седеше с гордо презрение, изписано на лицето й, гола до кръста. Гърдите й бяха умалено издание на самата нея — масивни, твърди и съкрушаващо внушителни.

— Е? — каза тя.

Тривайз съвсем откровено възкликна:

— Великолепно!

— И какво ще направиш?

— Какво диктува моралът на Компорелон, госпожо Лизалор?

— Нима го засяга това мъжът от Терминус? Сега е важен вашият морал. Не чакай повече. Гърдите ми са студени и жадуват за топлина.

Тривайз се изправи и започна да се съблича.

VI. ЕСТЕСТВОТО НА ЗЕМЯТА

22

Чувстваше се като упоен и се питаше колко ли време е минало.

До него бе Мица Лизалор, министърът на транспорта. Лежеше по корем, с глава, извърната на една страна, с отворена уста и хъркаща здраво. Тривайз изпита облекчение, че тя все пак спи. Надяваше се, когато се събуди, да си даде ясна сметка, че е била заспала.

Той също копнееше за сън, но му се струваше жизнено важно да не си го позволи. Не трябваше да го види заспал. Хубаво би било да разбере, че докато тя е потъвала в безсъзнателното, той е издържал. Сигурно би очаквала подобна издръжливост от един аморален тип, отрасъл във Фондацията, и на този етап бе по-добре да не се разочарова.

Всъщност той се беше представил отлично. Правилно бе предположил, че при нейните габарити и физическа сила, при политическата й власт и презрението към компорелонските мъже, с които бе имала връзка, при смесицата от ужас и очарование, внушени й от разказите (какво ли беше чувала, питаше се Тривайз) за сексуалните подвизи на декадентите от Терминус, Лизалор ще иска да бъде подчинена. Може би дори очакваше да се озове в положение, в което ще й бъде отнето правото на собствени желания.

Реши да действа според тази своя догадка и за късмет бе открил, че е напълно прав. (Тривайз, вечно правият, иронично си напомни той.) Не само достави удоволствие на жената, но и го направи така, че тя да се умори, докато неговите сили останаха сравнително запазени.

Не беше лесно. Тя имаше великолепно тяло (бе казала, че е на четиридесет и шест години, но и двайсет и пет годишна атлетка не би се срамувала от подобна физика) и огромна енергия, превъзхождана само от лекомислената жар, с която я разпиля.

Действително, ако можеше да бъде обуздана и приучена към умереност; ако практиката (но той самият би ли оцелял след такава практика?) й разкриеше нейните собствени възможности и, най-важното, активизираше неговите, щеше да е приятно да…

Хъркането внезапно спря и жената се размърда. Той сложи ръка на рамото й и леко го погали — тя отвори очи. Опрян на лакът, Тривайз се стараеше да изглежда неизтощим и изпълнен с живот.

— Радвам се, че поспа, мила — рече той. — Имаше нужда от почивка.

Тя му се усмихна сънено и за миг на него му се стори, че може да й се прииска да възобновят действията, но Лизалор просто се протегна и се обърна по гръб.

— Правилно прецених от самото начало — каза тя с тих и доволен глас. — Ти си цар на сексуалността.

Тривайз си придаде подчертано скромен вид.

— Трябваше да съм по-умерен.

— Глупости. Беше много точен. Страхувах се, че онази млада жена те е изцедила, но ти ме увери в противното. Не си ме излъгал, нали?

— Нима се държах като заситен човек?

— Не, съвсем не! — Тя избухна в смях.

— Още ли мислиш за психопроби?

Лизалор отново се изсмя.

— Да не си луд? Ще искам ли да те изгубят сега?

— Все пак ще е по-добре да ме изгубиш за малко…

— Какво? — намръщи се тя.

— Ако остана тук твърде дълго, моя… моя мила, скоро ще започнат да шушукат. Мога обаче да изпълнявам мисията си и периодически да ти докладвам. Тогава ще бъде съвсем естествено да оставаме насаме за известно време, а мисията ми е наистина важна.

Тя помисли над думите му, чешейки разсеяно дясното си бедро. После каза:

— Предполагам, че си прав. Не ми е приятно, но предполагам, че си прав.

— Не бива да се опасяваш, че няма да се върна — рече Тривайз. — Не съм толкова безпаметен, за да забравя какво ме чака тук.

Тя му се усмихна, нежно докосна бузата му и го погледна в очите.

— Приятно ли ти беше, скъпи?

— Много повече от приятно, мила.

— Все пак си от Фондацията. Мъж в разцвета на младостта, от самия Терминус. Сигурно си свикнал с всякакви жени и какви ли не умения…

— Не съм срещал никоя — никоя — като теб! — каза Тривайз с убедителност, каквато леко се удава на човек, който в края на краищата говори самата истина.

Лизалор отвърна с тихо доволство:

— Е, щом така казваш. Но старите навици умират трудно и не мисля, че ще се доверя на мъжка дума без някаква гаранция. Ти и твоят приятел Пелорат ще можете евентуално да изпълнявате вашата мисия, след като чуя каква е тя и я одобря, но младата жена ще задържа тук. Ще бъде третирана добре, не се безпокой, макар да предполагам, че ще липсва на доктор Пелорат. Което пък ще ви кара да се връщате по-често на Компорелон, дори ако твоят ентусиазъм те увлече повече, отколкото самият ти искаш.

— Но, Лизалор, това е невъзможно.

— Така ли? — в очите й веднага се прокрадна съмнение. — Защо невъзможно? За какво ще ви е нужна жената?

— Не за секс. Казах ти вече и не съм те излъгали Тя е близка на Пелорат и аз не се интересувам от нея. Освен това, сигурен съм, че Блис просто би се разпаднала, ако се опита да направи това, което ти с такъв успех стори.

Лизалор понечи да се усмихне, но се овладя и каза сурово:

— Тогава какво пречи тя да остане на Компорелон?

— Това, че Блис е от основно значение за нашата мисия. Затуй трябва да бъде с нас.

— Е, та каква казваш е вашата мисия? Време е да ми обясниш.

Тривайз за момент се поколеба. Трябваше да каже истината. Не можеше да измисли толкова убедителна лъжа.

— Слушай — каза той. — Компорелон е стар свят, един от най-старите дори, но не е най-старият. Човешкият вид не е възникнал тук. Първите човешки същества са пристигнали от някакъв друг свят, но вероятно не са възникнали и там, а са дошли от друг, още по-стар. Накрая обаче това връщане във времето все някъде ще спре и ние ще достигнем първичната планета, от която произхожда човекът. Аз търся Земята.

Промяната, която неочаквано настъпи в Мица Лизалор, го смая.

Както си лежеше в леглото, очите й се разшириха, дишането й изведнъж стана припряно, а мускулите й до един се стегнаха. Тя вдигна рязко ръце и кръстоса показалеца и средния пръст и на двете.

— Ти го каза — прошепна дрезгаво Лизалор.

23

Не продума нищо повече, не го и погледна. Бавно свали едрите си ръце, прехвърли крака през ръба на леглото и седна с гръб към него. Тривайз остана да лежи неподвижно.

След малко си спомни думите на Мун Ли Компор, когато се срещнаха в безлюдния туристически център на Сейшел. Спомни си как говореше за планетата на своите прадеди — същата, на която Тривайз се намираше в момента: „Те са суеверни. Винаги когато споменат името й, вдигат двете си ръце с кръстосани пръсти, за да се предпазят от нещастие.“

Колко излишно бе да си го припомня сега, след дъжд качулка.

— Какво толкова казах, Мица? — измънка той.

Тя поклати леко глава, стана, отправи се към една врата и потъна в нея. Вратата се затвори зад гърба й и след малко се чу шум от течаща вода.

Тривайз нямаше друг избор освен да чака — гол, развенчан, чудейки се дали да се присъедини към нея под душа. Реши, че все пак е по-добре да не го прави. Ала тъй като в известен смисъл душът му бе отказан, моментално изпита нарастваща нужда да се изкъпе.

Най-сетне тя се появи и мълчаливо започна да си подбира дрехи.

— Имаш ли нещо против да… — подхвана той.

Лизалор не отговори и Тривайз прие мълчанието й за съгласие. Опита се да закрачи към банята с твърда мъжка стъпка, но се чувстваше странно — също както на времето, когато майка му, обидена от някаква негова пакост, вместо да го накаже, млъкваше и той чак се сгърчваше от неудобство.

Огледа гладкостенната кабинка, която беше гола — съвсем гола. Вгледа се още по-внимателно. Нямаше нищо.

Отвори вратата, подаде глава навън и попита:

— Слушай, как се пуска душът?

Тя остави дезодоранта (Тривайз реши, че флаконът, който държеше е с такава функция), дойде до душ-кабината и, без да го поглежда, посочи с пръст. Той проследи посоката и забеляза на стената кръгла издатина в бледорозово, едва различима, сякаш дизайнерът не бе искал да нарушава съвършената белота заради такова маловажно нещо.

Сви леко рамене, приведе се към стената и докосна издатинката. Изглежда тъкмо това трябваше да направи, защото в миг върху него от всички посоки се изсипа порой от водни струи. Поемайки дълбоко въздух, той отново докосна същото място и водата спря.

Отвори вратата, съзнавайки, че изглежда още по-унизително, разтреперан тъй силно, че му бе трудно да говори.

— Как се пуска топлата вода?

Лизалор най-после го удостои с поглед и видът му явно надви яда й, страха или каквато и да беше емоцията, която я мъчеше, защото се закикоти, а сетне изведнъж избухна в гръмогласен смях.

— Каква топла вода? — рече тя. — Да не мислиш, че ще прахосваме енергия да затопляме вода за миене? Това е чудесна хладка вода. Какво повече искаш? Мекушави терминусци! Влизай вътре и се къпи!

Тривайз се поколеба, но не за дълго, тъй като бе ясно, че няма избор.

С огромна неохота отново натисна розовата издатина и стегна мускули, за да посрещне ледения душ. Хладка вода? По тялото му внезапно се появи пяна и той се затърка припряно — тук, там, навсякъде — преценявайки, че цикълът за измиване няма да трае дълго.

Последва цикъл на изплакване. А, топъл! Е, може би не чак топъл, но не и толкова студен и Тривайз определено го усещаше като приятен за замръзналото си тяло. После, тъкмо когато си мислеше дали да натисне издатината, за да спре струите, и се питаше как Лизалор излезе съвсем суха, след като нямаше и подобие на хавлия, водата изчезна. На нейно място нахлу въздушното течение, което с положителност би го повалило, ако не идваше с еднаква сила от различни посоки.

Беше горещо, почти нетърпимо горещо. Да, естествено, за затопляне на въздуха бе необходима много по-малко енергия, отколкото за затопляне на водата. Капчиците по тялото му се изпариха и след няколко минути Тривайз излезе толкова сух, все едно не бе виждал душ през живота си.

Лизалор се бе съвзела напълно.

— Добре ли се чувстваш?

— Доста добре — отвърна той. Наистина се чувстваше удивително комфортно. — Трябваше само да се подготвя за началото. Ти не ми каза…

— Мекушавец — прекъсна го Лизалор с леко презрение.

Той си услужи с дезодоранта й и започна да се облича, съзнавайки, че за разлика от него тя има чисто бельо за смяна.

— Как трябваше да нарека… този свят?

— Ние го наричаме Най-стария — каза министърът.

— Откъде да зная, че името, което употребих, е забранено? Ти предупреди ли ме?

— А ти попита ли?

— Не знаех, че трябва да попитам.

— Сега вече знаеш.

— Сигурно ще забравя.

— Недей.

— Какво значение има? — Тривайз усети внезапен прилив на гняв. — Това е просто дума, звук.

— Има думи, които не се произнасят — отвърна мрачно Лизалор. — Употребяваш ли всички думи, които знаеш, при всякакви обстоятелства?

— Някои са вулгарни, други неприлични, трети може да са оскърбителни… Каква е думата, която използвах?

— Това е тъжна дума — каза Лизалор. — Тежка дума. Тя обозначава свят, който е родоначалник на всички ни и който вече не съществува. Трагично е и ние го чувстваме, защото е бил близо до нас. Предпочитаме да не говорим за него или, ако все пак се налага, да не споменаваме името му.

— А кръстосаните пръсти? Облекчават ли болката и тъгата?

Лицето на Лизалор пламна.

— Това беше автоматична реакция и не бих могла да ти благодаря, задето ми я натрапи. Някои хора вярват, че тази дума и дори самата мисъл за нея носи нещастие и така ще го предотвратят.

— И ти ли вярваш, че кръстосването на пръстите предпазва от нещастие?

— Не. Всъщност, в известен смисъл, да. Чувствам се неловко, ако не го направя — Лизалор избягваше погледа му. После, нетърпелива да смени темата, бързо каза:

— И как тъй вашата чернокоса жена има основна роля в мисията ви да достигнете… света, който спомена?

— Кажи „Най-стария“. Или предпочиташ да не произнасяш и това?

— Предпочитам въобще да не го обсъждам, но в случая е необходимо.

— Струва ми се, че нейният народ е пристигнал на сегашната си планета от Най-стария.

— Като нас — каза гордо Лизалор.

— Народът й има някакви предания, които, твърди тя, са ключ към разбирането на Най-стария, но само при условие, че отидем на нейния свят и проучим летописите му.

— Лъже.

— Възможно е, но трябва да проверим.

— Щом вярвате на тая жена със съмнителната й информация и искате да отидете на Най-стария с нея, защо дойдохте на Компорелон?

— За да открием местонахождението на Най-стария. Имах един приятел от Фондацията, чиито предтечи са били компорелонци. Та той ме увери, че голяма част от историята на Най-стария е добре известна тук.

— Наистина ли? А той самият разправи ли ти нещо от тази история?

— Да — кимна Тривайз, доверявайки се отново на истината. — Каза, че Най-старият е мъртъв, изцяло радиоактивен свят. Не знаеше защо, но допускаше, че се дължи на ядрени експлозии. Вероятно при война.

— Не! — избухна Лизалор.

— Какво? Не е имало война или Най-старият не е радиоактивен?

— Радиоактивен е, но не е имало война.

— Тогава как е станал такъв? Не е възможно да е бил радиоактивен от самото начало, защото човешкият род се е зародил именно на него.

Лизалор се поколеба. После се изправи, като дишаше тежко, сякаш щеше да се задуши.

— Това е било наказание. Този свят е използвал роботи. Знаеш ли какво е робот?

— Да.

— Имали са роботи и затова са били наказани. Всички светове, които са имали роботи, са наказани и вече не съществуват.

— Кой ги е наказал, Лизалор?

— Великият Наказател. Силите на историята. Не зная — тя неловко отвърна поглед от него и добави с приглушен глас:

— Питай някой друг.

— Бих искал, но кого? Има ли тук хора, които са учили първобитна история?

— Има. Не са популярни сред нас, средните компорелонци, но Фондацията, твоята Фондация настоява за интелектуална свобода, както те самите я наричат.

— Според мен това не е лошо — каза Тривайз.

— Всичко, наложено отвън, е лошо — отвърна Лизалор.

Съветникът сви рамене. Нямаше смисъл да спорят по въпроса.

— Моят приятел доктор Пелорат — рече той — също е специалист по първобитна история. Сигурен съм, че би искал да се срещне със своите компорелонски колеги. Можеш ли да уредиш това, Лизалор?

Тя кимна.

— Има един историк, Васил Дениадор, който работи в университета в града. Не преподава, но вероятно ще може да ви каже нещо от онова, което искате да научите.

— Защо не преподава?

— Не че му е забранено. Просто студентите не избират неговия предмет.

— Предполагам — вметна Тривайз, опитвайки се да не прозвучи язвително, — че студентите са насърчавани да не го избират.

— За какво им е? Той е скептик. Имаме ги и такива. Винаги ще се намерят индивиди, които противопоставят разбиранията си на общоприетия начин на мислене и твърде арогантно смятат, че единствено те са прави, а мнозинството бърка.

— Не е ли възможно в някои случаи да е наистина така?

— Никога! — отсече Лизалор толкова твърдо, че веднага стана ясна цялата безпредметност на по-нататъшното обсъждане на въпроса. — Но въпреки скептицизма си той ще бъде принуден да ви каже същото, което всеки компорелонец би ви казал.

— А то е?

— Че ако търсите Най-стария, няма да го намерите.

24

В самостоятелния апартамент, който им бе предоставен, Пелорат замислено изслуша Тривайз. Продълговатото му сериозно лице дълго време оставаше безизразно, а после той смутолеви:

— Васил Дениадор? Не си спомням да съм чувал това име, но е възможно да намеря негови статии в библиотеката си на кораба.

— Сигурен ли си, че не си го чувал? Помисли! — настоя Тривайз.

— В момента не мога да си спомня — предпазливо отвърна Пелорат, — но в края на краищата, драги приятелю, навярно има стотици изтъкнати учени, за които не съм чувал или пък съм забравил.

— Все пак едва ли е много известен, иначе щеше да го знаеш.

— Изучаването на Земята…

— Свикни да казваш „Най-стария“, Янов. В противен случай ще си имаме усложнения.

— Изучаването на Най-стария — покорно повтори Пелорат — не е благодатна ниша в коридорите на науката, така че дори първокласни учени в областта на първобитната история по правило не надничат там. Или, ако погледнем от обратната страна, тези, които се занимават с това, не си създават достатъчно голямо име, за да ги смятат за първокласни учени, дори и да са такива. Сигурен съм, че аз, например, не съм първокласен в очите на никого.

— В моите очи си първокласен, Пел — нежно каза Блис.

— Да, в твоите очи, разбира се, мила моя — отвърна Пелорат с лека усмивка, — но ти не ме преценяваш като учен.

Според часовника вече се свечеряваше и Тривайз почувства леко раздразнение — както винаги, когато Блис и Пелорат си разменяха гальовни думи.

— Ще се опитам да уредя среща с този Дениадор утре — рече той, — но ако знае по въпроса колкото министъра, няма да напреднем много.

— Може пък да ни насочи към някой по-сведущ — предположи Пелорат.

— Съмнявам се. Отношението на Компорелон към Земята… най-добре е и аз да свиквам да не я наричам с името й! Та отношението на този свят към Най-стария е глупаво и суеверно — той се огледа. — Денят беше тежък и би трябвало да помислим за вечеря, ако разбира се успеем да преглътнем бездарната им кухня, и после за малко сън. Вие двамата научихте ли се как да използвате душа?

— Драги ми приятелю — отвърна Пелорат, — към нас се отнасят много мило. Дадоха ни всякакви наставления, повечето от които въобще не ни бяха нужни.

— Слушай, Тривайз — каза Блис. — Ами корабът?

— Какво корабът?

— Компорелонското правителство ще го конфискува ли?

— Не. Мисля, че няма да го конфискува.

— А, много хубаво. Защо няма да го задигнат?

— Защото убедих министъра да се откаже.

— Удивително — рече Пелорат. — Тази жена не ми се стори особено податлива на убеждаване.

— Не съвсем — възрази Блис. — Устройството на ума й подсказваше, че е привлечена от Тривайз.

Съветникът я стрелна с внезапен гняв в погледа си.

— Правила ли си нещо, Блис?

— Какво искаш да кажеш, Тривайз?

— Искам да кажа, бърника ли…

— Не съм бърникала. Но като забелязах, че я привличаш, не можах да се въздържа да не прекъсна някоя и друга задръжка. Съвсем дребна работа. Тези задръжки можеха и сами да се скъсат, а ми се стори важно да сме сигурни, че тя е изпълнена с благоволение към теб.

— Благоволение? Беше повече от благоволение! Тя се размекна, да, но след съвкуплението.

— Да не искаш да кажеш, старче…

— Защо не? — отвърна Тривайз сопнато. — Може да не е в първа младост, но добре познава това изкуство. Съвсем не е начинаеща, уверявам те. Едва ли мислиш, че ще се правя на джентълмен и ще те лъжа заради нея. Идеята беше на Лизалор — благодарение на манипулациите на Блис със задръжките й — и нямах възможност да откажа, дори да ми бе хрумнала подобна мисъл, обаче случаят не се оказа такъв. Хайде, Янов, не ме гледай с таткова пуритански поглед. От месеци не ми се е откривала възможност. Ти… — той направи неопределен жест към Блис.

— Повярвай ми, Голан — промърмори Пелорат сконфузено, — ако тълкуваш изражението ми като пуританско, грешиш. Нямам нищо против.

— Но тя е пуритан — обади се геянката. — Имах намерение само да я благоразположа към теб, не съм разчитала на сексуални пристъпи.

— Точно това предизвика, моя малка вмешателко. На министъра явно й се налага да си придава пуритански вид пред обществото, ала той само разпалва огъня.

— Значи, ако я почешеш, където я сърби, ще пренебрегне Фондацията…

— Във всеки един случай щеше да го направи — кимна Тривайз. — Тя иска кораба… — изведнъж спря и попита шепнешком:

— Подслушват ли ни?

— Не! — каза Блис.

— Сигурна ли си?

— Напълно. Невъзможно е да се въздейства на ума на Гея по непозволен начин, без Гея да го усети.

— Компорелон иска кораба за себе си като ценна придобивка за флотата му.

— Фондацията не би го допуснала.

— Няма намерение да уведомява Фондацията.

Блис въздъхна.

— Ето, това са изолатите! Министърът възнамерява да предаде Фондацията заради Компорелон, а заради секс е готова тутакси да предаде и Компорелон. Колкото до Тривайз, той с радост предоставя услугите си, за да я подтикне към подобно предателство. Каква анархия цари във вашата Галактика. Какъв хаос.

— Грешиш, момиче… — студено заяви съветникът.

— Това, което току-що казах, не го изрече момичето Блис, а Гея. Аз съм цялата Гея.

— Тогава грешиш, Гея. Не съм продал услугите си. Дадох ги с радост. Беше ми приятно и на никого не съм навредил. Колкото до последствията, те се стекоха добре от наша гледна точка, това приемам. Ако Компорелон иска кораба за свои цели, кой може да каже дали е прав или не? Това е фондационен кораб, но ми беше даден, за да търся Земята. Значи е мой, докато завърша търсенето, и смятам, че другата страна няма право да отстъпва от уговорката ни. Колкото до Компорелон, явно не му харесва господството на Фондацията и мечтае за независимост. В собствените му очи това е правилно, също както и стремежът да ни измами, защото тая измама за него не е предателство, а патриотичен акт. Кой знае?

— Точно така. Кой знае? В една анархична Галактика не е възможно разумните постъпки да се отделят от неразумните. Как да направиш разлика между правилно и неправилно, добро и зло, справедливост и престъпност, полезно и безполезно? И как да обясниш предателството на министъра към собственото й правителство чрез решението да ти остави кораба? Да не би да копнее за лична независимост от един потиснически свят? Тя предател ли е или патриот на самата себе си?

— В интерес на истината — каза Тривайз, — не съм сигурен дали реши да ми остави кораба само защото ми бе благодарна за удоволствието, което й дарих. Струва ми се, че избра такъв ход едва когато обясних, че търся Най-стария. За нея тази планета вещае зло и след като я търсим, ние и корабът, с който пътуваме, също ставаме злокобни. Имам чувството, че Лизалор вярва, че е навлякла зла поличба на себе си и на своя свят, като се е опитала да плени кораба, от който сигурно вече изпитва ужас. Вероятно мисли, че като ни остави да си вървим по пътя, предпазва Компорелон от нещастие и по този начин извършва патриотичен акт.

— Ако това е така, в което се съмнявам, Тривайз — възрази Блис, — действията й са мотивирани от суеверие. Възхищаваш ли му се?

— Нито се възхищавам, нито я осъждам. Суеверието винаги ръководи постъпките там, където липсва знание. Фондацията вярва в Плана на Селдън, макар че никой в пределите й не може да го разбере, да изтълкува детайлите му, нито да го използва за предвиждане на бъдещето. Ние го следваме сляпо от незнание. Това не е ли суеверие?

— Да, възможно е.

— Гея също. Вие вярвате, че съм ви дал правилното решение, като отсъдих, че трябва да погълнете Галактиката в един огромен организъм, но нито знаете на какво основание съм прав, нито дали за вас ще бъде безопасно да приемете такова решение. Вие сте склонни да го следвате само от незнание и дори се дразните от мен, защото искам да стигна до доказателства, които да разпръснат невежеството и направят вярата излишна. Това не е ли суеверие?

— Мисля, че те хвана на тясно, Блис — обади се Пелорат.

— Не е. В своето търсене той или няма да намери нищо, или ще открие онова, което потвърждава решението му.

— И в подкрепа — заключи Тривайз — разполагаш само с невежеството и вярата. С други думи, чисто суеверие!

25

Васил Дениадор беше нисък човек с дребни черти, който явно имаше навик да вдига поглед, без да прави същото с главата си. Това, съчетано с внезапните усмивки, които периодично озаряваха неговото лице, създаваше впечатлението, че се надсмива над целия свят.

Кабинетът му беше дълъг и тесен, засипан с ленти в привиден безпорядък, не защото бяха разхвърляни, а понеже не бяха равномерно разположени в нишите си и това придаваше неугледен вид на рафтовете. Трите стола, които той посочи на своите посетители, също не бяха еднакви и по тях личаха следи от неотдавнашно бърсане на прах.

— Янов Пелорат, Голан Тривайз и Блис — каза той. — Не зная второто ви име, госпожо.

— Обикновено ме наричат просто Блис — рече тя и седна.

— Това всъщност е достатъчно — стрелна я с очи Дениадор. — Вие сте толкова очарователна, че може да ви се прости дори ако нямахте никакво име.

След като всички вече бяха седнали, ученият подхвана:

— Чувал съм за вас, доктор Пелорат, макар да не сме си кореспондирали. Вие сте от Фондацията, нали? От Терминус?

— Да, доктор Дениадор.

— А вие, съветник Тривайз? Струва ми се, научих, че неотдавна са ви изключили от Съвета и изпратили в изгнание. Но така и не разбрах защо.

— Не съм изключен, господине. Все още съм член на Съвета, въпреки че не знам кога ще поема отново задълженията си. И не съм изпратен в изгнание. Възложена ми е задача, относно която искаме да се посъветваме с вас.

— Ще се радвам да ви бъда полезен — кимна Дениадор. — А госпожа Блаженство? И тя ли е от Терминус?

— Тя е от другаде, докторе — бързо вметна Тривайз.

— А, странен свят, този Другаде. Много необикновен вид човешки същества живеят там. Но след като сте от столицата на Фондацията, Терминус, плюс една привлекателна жена, а министър Мица Лизалор не е известна със симпатиите си и към двете категории, как така тя ви препоръча толкова горещо на моите скромни грижи?

— Мисля — отговори Тривайз, — че за да се отърве от нас. Видите ли, колкото по-бързо ни помогнете, толкова по-скоро ще напуснем Компорелон.

Дениадор погледна заинтригувано към Тривайз (отново проблясна усмивка) и рече:

— Разбира се, млад енергичен мъж като вас би й харесал откъдето и да идва. Тя играе ролята на студена весталка доста добре, но не и съвършено.

— Нямам представа за това — отвърна съветникът сухо.

— По-добре да нямате. Публично поне. Но тъй като съм скептик, аз съм професионално настроен да не вярвам на привидностите. Е, кажете каква е вашата мисия. Нека да видим дали ще мога да ви помогна.

— По този въпрос има думата доктор Пелорат — поясни Тривайз.

— Не възразявам — отвърна Дениадор. — Доктор Пелорат?

— Най-просто казано, драги докторе — започна историкът, — целият ми съзнателен живот е посветен на задачата да проникна в сърцевината на знанието за света, от който произхожда човешкият род. Бях изпратен с моя добър приятел, Голан Тривайз — макар дотогава да не го познавах — да намерим, ако можем… ъ-ъ… Най-стария. Струва ми се, че така го наричате.

— Най-стария? — учудено рече Дениадор. — Предполагам, че имате предвид Земята?

Пелорат чак зяпна и леко се запъна:

— Бях с впечатление… тоест, дадоха ми да разбера… че не бива…

Той погледна безпомощно към Тривайз.

— Министър Лизалор ме предупреди, че тази дума не се използва на Компорелон.

— Искате да кажете, че направи така? — Дениадор изви надолу устни, сбърчи нос и простря ръце напред, кръстосвайки показалеца и средния пръст.

— Да — кимна Тривайз. — Това имам предвид.

Компорелонецът се отпусна назад в стола си и се разсмя.

— Глупости, господа. Ние го правим по силата на навика. В затънтените гори може и да го приемат на сериозно, но, общо взето, това нищо не означава. Не познавам тукашен, който да не каже „Земя“, когато е ядосан или уплашен. При нас си е най-обикновена вулгарност.

— Вулгарност? — промълви Пелорат.

— Или ругатня, ако предпочитате.

— Въпреки всичко — натърти Тривайз, — стори ми се, че министърът доста се разстрои, когато употребих тази дума.

— Е, тя е планинска жена.

— Какво ще рече пък това, докторе?

— Ще рече… планинска жена. Мица Лизалор е от Централната планинска верига. Там възпитават децата си в добрата стара традиция, което означава, че колкото и образовани да станат, никога не можеш да им избиеш от ума кръстосаните пръсти.

— Значи думата Земя не ви притеснява никак, така ли, господине? — запита Блис.

— Ни най-малко, мила госпожо. Аз съм скептик.

— Зная какво означава думата скептик на галактически език — възползва се от случая Тривайз, — но вие в какъв смисъл я употребявате?

— Точно в същия, съветник. Аз приемам само това, което достоверните факти ме принуждават да приема, и запазвам мнението си открито до получаване на допълнителни такива. Затуй не сме особено популярни.

— Защо? — не разбра Тривайз.

— Никъде не бихме били популярни. Съществува ли свят, на който хората да не предпочитат удобното, уютно и изтъркано убеждение, колкото и нелогично да е то, пред мразовития вятър на неизвестността? Помислете си как вие вярвате в Плана на Селдън без никакви доказателства.

— Да — бавно каза Тривайз, загледан във върховете на пръстите си. — И аз изтъкнах този пример вчера.

— Нека да се върнем на темата, приятелю — обади се Пелорат. — Какво е известното за Земята, което един скептик може да приеме?

— Твърде малко — отвърна Дениадор. — Ние допускаме, че има някаква планета, на която се е развил човешкият род, тъй като е крайно невероятно един и същи вид — толкова подобен, че да може да се кръстосва — да се е появил независимо на няколко планети, та дори и само на две. Можем условно да наричаме този първоначален свят Земя. Всеобщото мнение е, че Земята се намира в нашия край на Галактиката, тъй като тукашните светове са извънредно стари, а е логично първите заселени да са по-близо до първоначалния.

— Земята има ли някакви специфични особености, освен че е първоначалната планета? — попита Пелорат разпалено.

— Нещо конкретно ли имате предвид? — вметна Дениадор с мимолетната си усмивка.

— Имам предвид спътника й, който някои наричат Луна. Той е необичаен, нали?

— Това е подвеждащ въпрос, доктор Пелорат. Насочвате ме към определени мисли.

— Не казвам какво е необичайното в Луната.

— Размерите й, разбира се. Прав ли съм? Да, виждам, че съм прав. Във всички легенди за Земята се говори за внушителното й количество биологически видове и за огромния й спътник — около 3000–3500 километра в диаметър. Лесно е да се приеме разнообразието от видове, тъй като то идва естествено с биологическата еволюция, ако изобщо познанията ни за този процес са верни. По-трудно е да се повярва в гигантския спътник. Никой друг обитаем свят в Галактиката не притежава подобен. Големите спътници предпочитат газовите гиганти, на които няма живот. Затова аз като скептик не приемам съществуването на Луната.

— Ако Земята е уникална със своите милиони видове — каза Пелорат, — не е ли допустимо да има и уникален спътник? Двете особености може да са свързани.

Дениадор се усмихна.

— Не виждам как наличието на милиони видове на Земята може да създаде гигантски спътник от нищото.

— А обратното? Може би гигантският спътник е спомогнал за създаването на милионите видове.

— Не, не разбирам как е възможно да стане.

— А историята за радиоактивността на Земята? — запита Тривайз.

— Това е всеобщото мнение или, ако предпочитате, всеобщото вярване.

— Но — възрази съветникът — Земята не е могла да бъде толкова радиоактивна, че да направи живота невъзможен в течение на милиардите години, през които го е поддържала. Как е станала радиоактивна? Ядрена война?

— Такова е преобладаващото мнение, съветник Тривайз.

— От начина, по който го казвате, разбирам, че вие не го споделяте.

— Липсват сведения да е имало такава война. Разпространеното вярване, дори да е всеобщо, не е доказателство само по себе си.

— Какво друго може да се е случило?

— Няма данни да се е случило нещо. Възможно е радиоактивността да е една напълно измислена легенда, както и огромният спътник.

— Каква е общоприетата тук версия за историята на Земята? — поинтересува се Пелорат. — През професионалната си кариера съм събрал голяма колекция от легенди за произхода, много от които са свързани със свят, наречен Земя или някакво подобно име. От Компорелон нямам нито една, нищо освен беглото споменаване на Бенбали, за когото никъде в легендите ви не се казва откъде е дошъл.

— Не ме изненадва. Ние по правило не експортираме нашите легенди и съм удивен, че изобщо сте открили нещо за Бенбали. Отново суеверие.

— Но вие не сте суеверен и не бихте се поколебали да говорите за това, нали?

— Така е — кимна дребният историк, вдигайки очи към Пелорат. — Подобна тема положително би утежнила моята непопулярност много, дори опасно много, но вие тримата си заминавате от Компорелон скоро и предполагам, че няма да ме цитирате като свой източник.

— Имате честната ни дума — бързо рече Тривайз.

— Тогава ето в резюме какво се предполага, че се е случило, изчистено от свръхестествени и морализаторски елементи. Земята е съществувала като единствен свят, обитаван от хора, за неизмерим период от време и после, преди около 20–25 хиляди години, човешкият род разработил междузвездните пътувания чрез хиперпространствения скок и колонизирал група планети. Заселниците на тези планети използвали роботи, първоначално изобретени на Земята още преди времето на хиперпространствените пътешествия и… впрочем, знаете ли какво представляват роботите?

— Да — каза нетърпеливо Тривайз. — Неведнъж ни задаваха този въпрос. Знаем какво са роботите.

— Заселниците, благодарение на напълно роботизирано общество, развили високи технологии, постигнали забележително дълголетие и пренебрегнали нишката към своите прадеди. Според по-драматичните версии на тази история те дори станали господари и потисници на прародителския си свят. Накрая Земята изпратила нова група емигранти, сред които роботите били забранени. От колонизираните светове Компорелон бил един от първите. Нашите патриоти настояват, че е първият, но и за това няма данни, които един скептик може да приеме. По-ранните заселници измрели и…

— Защо са измрели, доктор Дениадор?

— Защо ли? Романтиците си представят, че са били наказани за престъпленията си от Великия Наказател, макар че никой не си прави труда да каже защо Той е чакал толкова дълго. Но няма нужда да прибягваме до вълшебни приказки. Лесно може да се допусне, че общество, което е изцяло обслужвано от роботи, става изнежено и упадъчно, стопява се и отмира от чиста скука или, по-изискано казано, защото изгубва желание за живот. Втората вълна — заселниците без роботи, оцелява и завзема цялата Галактика, но родната им планета вече е радиоактивна и постепенно бива забравена. Причината, която обикновено се посочва за това, е, че роботи е имало и на Земята, тъй като заселниците от първата вълна са поощрявали производството им.

Намеси се Блис, която бе изслушала разказа с видимо раздразнение:

— Добре, доктор Дениадор, радиоактивна или не, и независимо колко вълни от заселници е имало, ключовият въпрос си остава. Къде точно се намира Земята? Какви са координатите й?

— Отговорът на този въпрос е, че не зная — смирено отвърна Дениадор. — Но хайде, време е за обяд. Ще поръчам да ни сервират тук и тогава ще можем да говорим за Земята, колкото искате.

— Не знаете! — възкликна Тривайз, може би малко по-силно, отколкото предполагаше добрият тон.

— Всъщност, не ми е известно някой да знае.

— Но това е невероятно!

— Съветник — рече Дениадор с лека въздишка, — ако желаете да наречете истината невероятна, това си е ваше право, ала то с нищо няма да ви помогне.

VII. ОТПЪТУВАНЕ ОТ КОМПОРЕЛОН

26

Обядът се състоеше от купчина меки, разноцветни кюфтета, покрити с коричка и съдържащи различен пълнеж.

Дениадор взе някакъв малък предмет, който, като се разгъна, се оказа чифт тънки, прозрачни ръкавици, и си ги сложи. Гостите последваха примера му.

Блис попита:

— Какво има в тези неща, моля?

— Розовите са пълни с пикантна кълцана риба — отвърна домакинът, — голям компорелонски деликатес. Жълтите са с пълнеж от сирене с изключително мек вкус. Зелените съдържат зеленчукова смес. Яжте, докато са топли. После ще ни донесат бадемов пай и обичайните напитки. Мога да ви препоръчам горещия сайдер. При нашия климат имаме склонност да подгряваме храната, дори десертите.

— Добре си угаждате — обади се Пелорат.

— Не — отвърна Дениадор, — просто ви оказвам гостоприемство. Аз самият минавам със съвсем малко. Както сигурно сте забелязали, телесната маса, която поддържам, не е голяма.

Тривайз отхапа от едно розово топче и откри, че е наистина вкусно, с цял пласт пикантни подправки, но миризмата им, както и на самата риба — помисли той — щеше да го съпътства през остатъка от деня, ако не и по-дълго.

Когато отдалечи нахапаното топче от устата си, забеляза, че коричката се беше затворила плътно. Нито капка от съдържанието не бе изтекла и той за миг се запита за предназначението на ръкавиците. Нямаше опасност пръстите му да се намокрят или да станат лепкави и затова реши, че всичко е въпрос на хигиена. Ръкавиците сигурно заместваха измиването на ръцете, ако за него не съществуваха удобства, но изглежда обичаят сега диктуваше да се използват дори с измити ръце. (Лизалор не си бе сложила ръкавици, когато се храниха заедно предишната вечер. Може би защото беше… планинска жена.)

— Неучтиво ли ще е да говорим за работа по време на обяда? — попита той.

— Според компорелонските норми, да, съветник, обаче вие сте мои гости и ще се ръководим от вашите норми. Ако желаете да разговаряме сериозно и не смятате, че това ще ви развали удоволствието от храната, моля. Аз ще се присъединя.

— Благодаря. Министър Лизалор загатна — не, направо го каза, че скептиците не са популярни на този свят. Така ли е?

Доброто настроение на Дениадор видимо се повиши.

— Естествено. Иначе щяхме да се чувстваме много обидени. Разбирате ли, Компорелон е разочарован свят. Без да са известни подробности, съществува едно митично вярване, че някога, преди много хилядолетия, когато населената Галактика била още малка, нашата планета е имала водеща роля. Ние не забравяме това и фактът, че в известната история не сме първи, ни гложди, изпълва ни… населението като цяло, искам да кажа… с чувство за несправедливост. Но какво можем да направим? Правителството е било принудено навремето да стане лоялен васал на императора, а сега светът ни е лоялна асоциирана сила във Фондацията. И колкото по-осезателно ни се напомня подчиненото ни положение, толкова по-гореща става вярата във великото мистериозно минало. Какво да сторят бедните компорелонци? По-рано не са могли да се опълчат срещу империята, сега пак не могат открито да се противопоставят на Фондацията. Затова се утешават, като ни нападат и мразят, понеже не вярваме в легендите и се надсмиваме над суеверията. При все това — продължаваше кротко Дениадор, — ние сме защитени срещу по-бруталните форми на преследване. Ние контролираме техниката и заради нас се пълнят университетите. Вярно, някои скептици, които са твърде прями, имат проблеми с воденето на курсове. Аз например имам такъв проблем, макар че се събираме без много шум със студентите ми извън университета. Въпреки всичко, ако наистина ни пропъдят от обществения живот, техниката ще излезе от строя, а цялата Галактика ще престане да признава университетите ни. Като се вземе предвид човешкото безразсъдство, перспективата за интелектуално самоубийство съвсем не може да бъде изключена, но Фондацията ни подкрепя. Затова нас постоянно ни гълчат, подиграват ни се и ни отричат, но не ни закачат.

Тривайз попита:

— Обществената опозиция ли ви спира да ни кажете къде се намира Земята? Страхувате се, че въпреки всичко антискептичните настроения могат да станат застрашителни, ако отидете твърде далеч?

Дениадор поклати глава.

— Не. Местоположението на Земята е неизвестно. Аз не крия нищо от вас от страх или по някаква друга причина.

— Но, вижте — продължи Тривайз настойчиво, — в този сектор на Галактиката има краен брой планети, притежаващи физически характеристики, съвместими с обитаемостта. Почти всички сред тях ще са не само обитаеми, но и населени и, следователно, добре известни вам. Толкова ли е трудно да се претърси секторът за планета, която също щеше да е обитаема, ако не беше радиоактивна? При това, придружена от огромен спътник. С радиоактивността и спътника си Земята няма как да бъде сбъркана с никоя друга, нито пропусната дори при бегъл оглед. Може просто да отнеме време и това е единственото затруднение.

— Възгледът на скептиците — каза Дениадор, — разбира се, е, че радиоактивността и огромният спътник на Земята са просто легенди. Да ги търсим е все едно да чакаме мляко от врабец или пера от заек.

— Възможно е, но не пречи поне да се опита. Ако откриете радиоактивен свят с нужната големина и с огромен спътник… колко много би допринесло то за престижа на компорелонските легенди като цяло!

Дениадор се засмя.

— Може би тъкмо затова Компорелон не я търси. Ако се провалим или ако намерим Земя, напълно различна от описаната в легендите, ще има обратен ефект. Компорелонските предания ще бъдат оплюти и ще станат за подигравка. Тук не биха поели такъв риск.

Тривайз замълча, но после продължи разпалено:

— Още повече, дори да оставим тези две уникалности — ако има такава дума в галактическия език — радиоактивността и големия спътник, съществува трета, която можем да приемем по дефиниция, без да се позоваваме на никакви легенди. На Земята би трябвало да има цветущ живот с невероятно разнообразие, останки от такъв живот или най-малкото вкаменелости от него.

— Съветник — отвърна Дениадор, — въпреки че Компорелон не е изпращал специални отряди да търсят Земята, ние доста пътуваме из космоса и понякога получаваме сведения от кораби, които по някаква причина са се отклонили от пътя си. Скоковете, както сигурно знаете, не винаги са идеални. При все това няма никакви съобщения за планети с качества, подобни на тези на легендарната Земя, нито за свят, преливащ от живот. Е, не че е много вероятно някой кораб да кацне на необитаема на вид планета само за да тръгне екипажът му да търси фосили[70]… И тъй, след като от хиляди години нямаме сведения за нищо подобно, аз съм склонен да вярвам, че Земята не може да бъде локализирана, просто защото я няма.

— Трябва да я има! — възрази Тривайз почти отчаяно. — Някъде трябва да има планета, на която се е зародило човечеството и всички познати форми на живот, свързани с хората. Ако Земята не е в тази част на Галактиката, значи е другаде.

— Възможно е — равнодушно сви рамене Дениадор, — но за толкова време не се е появила никъде.

— Хората не са я търсили.

— По всичко личи, че вие го правите. Желая ви късмет, но не бих заложил на вашия успех.

— Има ли опити — попита Тривайз — да се определи предполагаемото й местоположение по косвен път, а не чрез пряко търсене?

— Да — казаха два гласа едновременно. Дениадор, притежателят на единия, се обърна към Пелорат:

— За проекта на Яриф ли мислите?

Историкът кимна.

— Бихте ли го обяснили на съветник Тривайз? Струва ми се, че на вас ще повярва по-лесно, отколкото на мен.

Пелорат започна:

— Видиш ли, Голан, в залеза на империята е съществувал период, в който търсенето на произхода, както го наричали тогава, било популярно развлечение. Вероятно, за да се откъснат хората от неприятната заобикаляща ги реалност — империята се разпадала. На един ливиански историк, Хумбал Яриф, му хрумнало, че която и да е първоначалната планета, тя ще се е разселила най-напред в близките светове и после в по-отдалечените. Изобщо, колкото по-далече е един свят от точката на общия произход, толкова по-късно е заселен. Да предположим тогава, че се датира заселването на всички обитаеми планети в Галактиката и се свържат в мрежи онези от тях, които са на определен брой хилядолетия. Една мрежа може да се прекара през всички светове на дванайсет хиляди години, например, друга през тези на петнадесет хиляди и така нататък. Теоретически всички мрежи ще бъдат приблизително сферични, както и приблизително концентрични. По-старите ще образуват сфери с по-малък радиус от по-младите и ако се изчислят центровете на сферите, те трябва да попаднат в един сравнително малък обем от пространството, който да включва първоначалната планета — Земята.

Лицето на Пелорат беше много сериозно, а ръцете му сякаш рисуваха сфери във въздуха.

— Разбираш ли идеята, Голан?

Тривайз кимна.

— Да. Но разбирам и че нищо не е излязло от нея.

— Теоретически, приятелю, би трябвало тя да има успех. Бедата е, че данните за възникване на световете били съвсем неточни. Всеки свят преувеличавал възрастта си в една или друга степен, а няма лесен начин за определяне на възрастта, който да е независим от легендите.

— Разпадането на въглерод-14 в древните дървета — подхвърли Блис.

— Разбира се, мила — отвърна Пелорат, — но за това е необходимо съдействието на въпросните светове, а те не го оказвали. Никой не искал да бъде опровергана преувеличената възраст, която сам си приписвал, пък и империята не била в състояние да отделя прекалено голямо внимание за такова незначително нещо. Тя имала други грижи.

— Единственото, което Яриф успял да направи — продължи Пелорат, — било да използва само светове на не повече от две хиляди години, чието основаване било акуратно документирано при напълно надеждни обстоятелства. Такива имало малко и макар наистина да се оказали разположени приблизително в сферична симетрия, центърът им се намирал близо до Трантор, имперската столица, защото колонизаторските експедиции за тия относително малобройни светове тръгвали именно оттам. Това, разбира се, е допълнителен проблем. Земята не е единствената изходна точка за заселване на световете. С течение на времето по-старите изпращали свои заселнически експедиции и в разцвета на империята Трантор станал доста голям източник на такива пътешествия. Яриф съвсем несправедливо бил осмян и подигран, а професионалната му репутация — унищожена.

— Разбирам каква е историята, Янов — обади се Тривайз. — Доктор Дениадор, не можете ли да кажете нещо, което да запали дори слаба искрица надежда? Няма ли друг свят, където евентуално би съществувала информация за Земята?

За известно време Дениадор потъна в дълбок размисъл.

— Ами-и — реши се той накрая, разтегляйки думата неуверено, — като скептик трябва да ви кажа, че не съм сигурен, че самата Земя съществува, нито че изобщо някога е съществувала. Обаче… — и пак замълча.

Блис малко нетърпеливо подметна:

— Мисля, че сте се сетили нещо, което може да се окаже важно, докторе.

— Важно? Съмнявам се — промърмори Дениадор, — но може би забавно. Земята не е единствената планета, чието местоположение е мистерия. Същото се отнася за световете на първата група заселници, космонитите, както са известни в нашите легенди. Някои наричат планетите, които те обитавали, просто „космонитски“, други пък — „Забранените светове“. Сега по-често се използва второто.

След малка пауза той продължи:

— В разцвета им, разказва легендата, техните обитатели живеели по няколко века и отказвали да приемат нашите недълголетни прадеди на своята планета. След като сме ги победили, положението се променило напълно. Ние сме ги презрели и оставили да правят каквото щат, като сме забранили на нашите кораби и търговци да имат всякакво вземане-даване с тях. Така тези планети станали „Забранените светове“. Били сме сигурни, твърди легендата, че Великият Наказател ще ги унищожи и без нашата намеса и, изглежда, точно така е станало. Във всеки случай от много хилядолетия насам не ни е известно в Галактиката да се е появявал космонит.

— Смятате ли, че те ще знаят за Земята? — попита Тривайз.

— Вероятно, тъй като техните светове са по-стари от нашите. Искам да кажа, ако изобщо съществуват някакви космонити, което е крайно съмнително.

— Дори те да не съществуват, световете им ги има и на тях може да са останали летописи.

— Ако, разбира се, откриете тези светове.

Тривайз почти се вбеси.

— Да не искате да кажете, че ключът към Земята, чието местоположение е неизвестно, може да се намери на космонитските светове, чието местоположение също е неизвестно?

Дениадор сви рамене.

— Не сме имали контакти с тях от двайсет хиляди години. Не сме се и сещали дори. И те, като Земята, са потънали в мъгла.

— На колко свята са живели космонитите?

— Легендите говорят за петдесет — подозрително кръгла цифра. Вероятно са били доста по-малко.

— И вие не знаете местоположението на нито един от петдесетте?

— Ами, чудя се…

— Какво се чудите?

— Тъй като първобитната история ми е хоби — неохотно поде Дениадор, — както впрочем и на доктор Пелорат, понякога съм изследвал стари документи с надеждата да открия нещо за ранните времена, искам да кажа нещо повече от легенди. Миналата година се натъкнах на записките на един древен кораб, почти невъзможни за разчитане. Те датираха от много далечна епоха, когато нашият свят още не се е наричал Компорелон. Използваше се името „Балисвят“, което, струва ми се, е ранен вариант на „Света на Бенбали“…

— Публикувахте ли ги? — попита развълнувано Пелорат.

— Не — отвърна Дениадор. — Не искам да скачам, преди да съм сигурен, че в басейна има вода, както гласи старата поговорка. Видите ли, в записките се казваше, че капитанът на кораба е посетил някакъв космонитски свят и е отвел със себе си една космонитка.

— Нали споменахте, че космонитите не приемали посетители — обади се Блис.

— Именно, и точно по тази причина не публикувам материала. Звучи невероятно. Съществуват мъгляви разкази, които биха могли да се тълкуват като легенди за космонитите и за техния конфликт със заселниците — нашите прадеди. Такива легенди има не само на Компорелон, но в най-различни варианти и на много други светове, обаче в едно отношение всичките съвпадат. Космонитите и заселниците не са общували. Не е имало социални контакти, да не говорим за сексуални, и въпреки туй изглежда капитана-заселник и космонитската жена ги е свързвала любов. Това е толкова невероятно, че не виждам шанс подобна история да бъде приета за нещо друго освен, в най-добрия случай, за романтична приказка.

Тривайз изглеждаше разочарован.

— Това ли е всичко?

— Не, съветник, има още нещичко. Открих някакви цифри в останките от бордовия дневник, които е възможно да представляват космически координати. Ако са такива — а честта ми на скептик ме заставя да подчертая, че спокойно може и да не са — интуицията пък ми подсказва, че са именно координатите на три от космонитските светове. Един от тях може би е този, на който капитанът е кацнал и откъдето е отвел своята любима.

— Не е изключено, дори историята да е измислена, координатите да са истински — каза Тривайз.

— Напротив, възможно е — отвърна Дениадор. — Ще ви дам числата. Обаче току-що ми хрумна нещо много забавно — бързата му усмивка проблесна.

— Какво? — попита съветникът.

— Ами ако сред тези числа са координатите на самата Земя?

27

Яркооранжевото компорелонско слънце изглеждаше по-голямо от слънцето на Терминус, но бе разположено ниско над хоризонта и излъчваше слаба топлина. Вятърът, за щастие лек, докосваше с ледени пръсти страните на Тривайз.

Той трепереше в електрифицираното палто, подарено му от Мица Лизалор, която сега стоеше до него.

— Сигурно понякога времето става по-топло, Мица — подхвърли съветникът.

Тя гледаше към слънцето, продължавайки да стои на празния космодрум без никакви признаци за дискомфорт — висока, едра, облечена в палто, по-тънко от това на Тривайз, и сякаш неуязвима за студа.

— Имаме прекрасно лято — отвърна на полувъпроса му Лизалор. — Не е дълго, но нашите посеви за храна са приспособени към него. Сортовете са специално подбрани да израстват бързо на слънцето и да не измръзват лесно. Домашните ни животни са с гъста козина и компорелонската вълна, по общо признание, е най-добрата в Галактиката. Освен това в орбита около Компорелон имаме ферми за тропически плодове. Дори експортираме консервирани ананаси с превъзходен аромат. Повечето хора, които ни познават като студен свят, не знаят това.

— Благодаря ти, че дойде да ни изпратиш, Мица — каза Тривайз, — както и че се съгласи да ни съдействаш в нашата мисия. За свое собствено спокойствие обаче трябва да те попитам дали смяташ, че ще имаш сериозни неприятности.

— Не! — тя гордо поклати глава. — Никакви неприятности. Първо, няма да ме разпитват. Аз ръководя транспорта, което означава, че определям правилата за космодрумите, входните станции и корабите, които пристигат и заминават. Министър-председателят разчита на мен за всичко това и май няма нищо против да не знае подробностите. Пък дори и да ме разпитват, достатъчно е да кажа истината. Правителството ще ме аплодира, задето не съм предала кораба на Фондацията. Народът също, ако решим, че е безопасно да му го съобщим. А самата Фондация няма да узнае.

— Правителството може да е склонно да не връща кораба, но дали ще одобри факта, че си ни оставила да заминем с него?

Лизалор се усмихна.

— Ти си благороден човек, Тривайз. След като така упорито се бори да запазиш кораба си, сега, когато го имаш, си се загрижил за нас — тя посегна към него, сякаш изкушена да изрази нежност с някакъв жест, и с видимо усилие овладя порива си.

После продължи делово:

— Дори да подложат на съмнение моето решение, достатъчно е да им изтъкна, че вие сте търсили и още търсите Най-стария, за да кажат, че съм постъпила добре, като съм се отървала бързо от подобни демони заедно с кораба им. И ще изпълнят ритуала за изкупление поради това, че въобще сме ви пуснали да кацнете тук, макар да не е имало откъде да знаем какво възнамерявате да правите.

— Наистина ли те е страх, че нещастие ще сполети теб и твоя свят заради моето присъствие?

— Да — твърдо отвърна Лизалор.

После добави, малко по-приглушено:

— Ти вече ми донесе нещастие, защото след като познавам теб, компорелонските мъже ще ми се струват още по-скучни. Ще остана с моя неутолим копнеж. Великият Наказател се е погрижил.

Тривайз се поколеба, преди да отговори:

— Не искам да си променяш мнението по този въпрос, както не искам и да страдаш от излишни страхове. Трябва да знаеш, че това, дето съм ти донесъл нещастие, е чисто суеверие.

— Предполагам, скептикът ти го е казал.

— Знам го, без никой да ми го казва.

Лизалор прокара ръка през лицето си, тъй като изпъкналите й вежди се бяха заскрежили, и прибави:

— Скептиците действително го смятат за суеверие. Но че Най-старият носи нещастие, е факт. Проявявал се е многократно и никакви хитроумни аргументи не могат да скрият истината.

Тя внезапно протегна ръка.

— Сбогом, Голан. Качвай се на кораба при приятелите си, преди нежното ти терминуско тяло да е замръзнало на нашия студен, макар и хубав вятър.

— Сбогом, Мица. Надявам се да те видя, като се върна.

— Да, обеща да се върнеш и аз се опитах да ти повярвам. Дори си казах, че ще изляза да те посрещна на кораба ти в космоса, та нещастието да сполети само мен, а не и моя свят. Само че ти няма да се върнеш.

— Напротив! Ще се върна! Нима ще те изоставя толкоз лесно, след като преживях такова удоволствие? — В този момент Тривайз бе дълбоко убеден, че е искрен.

— Не се съмнявам в романтичните ти пориви, сладки ми терминуски младежо, но тези, които тръгват да търсят Най-стария, не се връщат… никога. Зная го до дъното на душата си.

Тривайз се опитваше да спре тракането на собствените си зъби. Тракаха от студ и не искаше Мица да си помисли, че е от страх.

— И това е суеверие — каза той.

— Въпреки всичко — отвърна тя — е вярно.

28

Приятно беше да е отново в пилотското помещение на „Далечната звезда“. Може да беше тясно, подобно на мехурче-затвор в безкрайното пространство, но все пак бе познато, приветливо и топло.

Блис каза:

— Радвам се, че най-сетне се качи на борда. Чудех се колко дълго ще стоиш долу с министъра.

— Не особено много — отвърна Тривайз. — Студено е.

— Стори ми се — рече геянката, — че ти мина през ума да останеш с нея и да отложиш търсенето на Земята. Не искам да надничам в мислите ти, но бях загрижена за теб и изкушението, с което се бореше, сякаш ми се предаде.

— Напълно си права — отвърна Тривайз. — Макар и за миг, бях раздвоен. Министърът е забележителна жена и никога не съм срещал друга като нея. Ти подсили ли съпротивата ми, Блис?

— Много пъти съм ти казвала, че не бива и няма да се меся в ума ти по никакъв начин, — напомни му тя. — Предполагам, че си победил изкушението със силното си чувство за дълг.

— Не, не мисля — той кисело се усмихна. — Нямаше нищо толкова драматично и благородно. От една страна, съпротивата ми се засили от големия студ, а от друга, от тъжната мисъл, че само няколко сеанса с нея биха ме убили. Нямаше да издържа дълго на такова темпо.

— Е, както и да е, вече си на борда — намеси се Пелорат. — Какво ще правим сега?

— В непосредствено близко бъдеще бързо ще се придвижим през планетната система, докато се отдалечим достатъчно от компорелонското слънце, за да скочим.

— Мислиш ли, че ще ни спрат или проследят?

— Не. Вярвам, че Мица Лизалор действително иска да се махнем колкото е възможно по-скоро и да стоим далеч, за да не бъде сполетяна планетата от отмъщението на Великия Наказател. Впрочем…

— Да?

— Тя смята, че отмъщението със сигурност ще ни настигне. Твърдо е убедена, че никога няма да се върнем. Това, бързам да добавя, не е свързано с евентуалната трайност на моите чувства, които едва ли е имала възможност да прецени. Просто е напълно сигурна, че Земята е такъв страшен носител на нещастие, че всеки, който я търси, трябва да умре.

— Колцина са тръгвали от Компорелон да търсят Земята, за да твърди такова нещо? — запита Блис.

— Съмнявам се, че някой компорелонец изобщо го е правил. Казах й, че тия нейни страхове са си чисто суеверие.

— Сигурен ли си, че ти самият го вярваш, или си се оставил да те разколебае?

— Знам, че във формата, в която ги изразява, опасенията й наистина са чисто суеверие, но въпреки всичко може да са основателни.

— Искаш да кажеш, че ако опитаме да се приземим, радиоактивността ще ни убие?

— Не вярвам, че Земята е радиоактивна. Мисля обаче, че тя се пази. Спомнете си, в библиотеката на Трантор всички справки за нея бяха заличени. Дори прекрасната памет на Гея, в която участва цялата планета — чак до скалните пластове на повърхността и разтопения метал в ядрото й — не се простираше достатъчно назад във времето, та да ни каже нещо. Съвсем ясно е — продължи Тривайз, — че ако има властта да направи това, първичната планета ще може да настройва и умовете, за да ги накара да вярват в нейната радиоактивност. Така никой няма да я търси. Може би тъкмо защото Компорелон е толкова близо, че представлява особена заплаха, Земята се е подсигурила допълнително до такава степен, та дори Дениадор, който е скептик и учен, е напълно убеден в безполезността на издирването й. Казва, че не може да бъде намерена и толкова. Затова и суеверието на министъра изглежда основателно. Ако планетата така грижливо се укрива, няма ли да ни убие или пренастрои, за да не ни позволи да я намерим?

Блис се намръщи.

— Гея…

— Не казвай, че Гея ще ни защити — прекъсна я Тривайз. — След като Земята е успяла да заличи най-ранните спомени на вашия свят, ясно е кой ще победи в един конфликт между нея и него.

Блис хладно попита:

— Откъде знаеш, че спомените са заличени? Възможно е на Гея просто да й е трябвало известно време да развие планетарна памет и сега ние да се връщаме само до момента, когато процесът е завършил. А дори и тези спомени наистина да са изтрити, как можеш да си сигурен, че Земята го е направила?

— Не знам — поклати глава Тривайз. — Просто споделям с вас догадките си.

Пелорат вметна някак плахо:

— Ако тя е толкова мощна и толкова загрижена да не бъде, как да го кажа, обезпокоявана, каква полза да я търсим? Ти май също смяташ, че няма да го допусне и ако трябва, ще ни убие, за да ни спре. В такъв случай защо не зарежем цялата работа?

— Признавам, може всичко да е именно, както го представяш, Янов, но аз имам силно вътрешно убеждение, че Земята съществува и че трябва да я намеря. И ще я намеря! Пък и Гея твърди, че когато почувствам такава силна вътрешна увереност, съм прав.

— Но как можем да останем живи, след като я намерим, драги приятелю?

— Не е изключено — каза Тривайз, стараейки се да изглежда безгрижен — първичната планета също да оцени моята способност да бъда прав и да ме остави на мира. Но — и това е, което всъщност искам да ви кажа — не съм сигурен, че вие ще останете живи, и то ме тревожи. Тревожеше ме през цялото време, но сега още повече и ми се струва, че трябва да ви върна на Гея и да продължа сам. По начало именно аз реших да търся Земята, а не вие; за мен е важно, а не за вас; аз изпитвам непреодолимото желание… Нека тогава и риска да поема аз. Оставете ме да продължа сам. Янов?

Продълговатото лице на Пелорат се издължи още повече, когато той наведе глава.

— Не отричам, че съм притеснен, Голан, но бих се срамувал да те изоставя. Ще изменя на самия себе си, ако постъпя така.

— Блис?

— Гея няма да те изостави, Тривайз, каквото и да предприемеш. Ако Земята се окаже опасна, Гея ще те закриля, доколкото може. И, във всеки случай, в ролята си на Блис аз няма да изоставя Пел. Така че ако той остава с теб, аз пък оставам с него.

— Добре тогава — мрачно кимна Тривайз. — Дадох ви възможност. Продължаваме заедно.

— Заедно — потвърди геянката.

Пелорат леко се усмихна и стисна рамото му.

— Винаги заедно.

29

— Пел, погледни — каза Блис.

Беше насочила бордовия телескоп на ръка, почти безцелно — просто за да се разнообрази от проучването на легенди за Земята.

Пелорат приближи, обгърна с ръка раменете й и погледна екрана. Виждаше се един от газовите гиганти на компорелонската планетна система, увеличен така, че даваше доста ясна представа за естествените си размери.

На цвят беше меко оранжев, опасан от по-бледи ивици. Гледан от планетната равнина и бидейки по-отдалечен от слънцето, отколкото корабът, гигантът изглеждаше почти като плътен кръг светлина.

— Колко е красиво — не се сдържа Пелорат.

— Централната ивица излиза извън планетата, Пел.

Историкът присви вежди и каза:

— Знаеш ли, Блис, струва ми се, наистина е така.

— Мислиш ли, че е оптическа измама?

— Не съм сигурен. И аз съм космически дилетант като теб. Голан!

Тривайз се отзова на повикването с едно слабо „Какво има?“ и влезе в пилотската стая с леко неугледен вид, сякаш до момента бе дрямал на леглото си с дрехите — както си и беше.

— Моля ви, не пипайте инструментите! — тутакси раздразнено каза той.

— Но това е просто телескоп — отвърна Пелорат. — Виж.

Тривайз погледна.

— Газов гигант. Според информацията, която получих, се нарича Галия.

— Как разбра от един бегъл поглед?

— Първо — поясни съветникът, — на разстоянието, на което се намираме от слънцето, и при размерите и орбиталното положение на планетите, които проучих, докато трасирах пътя ни, Галия е единствената, която може да се увеличи до такава степен по това време. Второ, по пръстена.

— Пръстен? — озадачено попита Блис.

— Сега виждате само една тънка бледа линия, защото го наблюдаваме отстрани. Можем да се издигнем над планетната равнина и да получим по-добър изглед. Искате ли?

— Не бих желал да изчисляваш отново разположението и курса, Голан.

— Е, компютърът лесно ще свърши тази работа!

Тривайз седна, постави длани върху очертанията на пулта и те ги поеха. Компютърът, фино настроен към ума му, направи останалото.

„Далечната звезда“, без проблеми с горивото и инерционните усещания, бързо набираше скорост и съветникът отново почувства онази любов към комбинацията компютър — кораб, която реагираше тъй, сякаш собствената му мисъл я задвижваше и ръководеше като мощно и послушно продължение на волята му.

Нищо чудно, че Фондацията искаше да си върне звездолета; нищо чудно, че Компорелон искаше да го задържи за себе си. Единствената изненада беше, че суеверието накара онзи студен свят да се откаже от него.

Надлежно въоръжен, той би могъл да изпревари и победи в бой всеки кораб или комбинация от кораби в Галактиката, при условие, че не се изправи срещу друг себеподобен.

Разбира се, сега не беше надлежно въоръжен. Поверявайки му кораба, кмет Бранно бе достатъчно предпазлива да го лиши от бойните му възможности.

Пелорат и Блис наблюдаваха внимателно как планетата Галия бавно-бавно се наклонява към тях. Показа се горният полюс (неизвестно кой), заобиколен от голяма вихрова окръжност, а долният се скри зад изпъкналостта на сферата.

В горната част тъмната страна на Галия сякаш настъпваше срещу оранжевата светлина и красивият кръг ставаше все по-несиметричен. Централната бледа ивица вече не беше права, а извита, както и тези на север и на юг, но по-забележимо.

Сега тя съвсем отчетливо се простираше извън краищата на планетата в тесни дъги от двете й страни. Не можеше и дума да става за илюзия; наличието й бе очевидно. Това беше пръстен от материя, който опасваше газовия гигант и се скриваше зад него.

— Мисля, че е достатъчно, за да добиете представа — каза Тривайз. — Ако се издигнем над Галия, ще видите пръстена в действителната му форма, концентрично разположен около нея, без никъде да се допира. Вероятно ще забележите, че дори не е един, а са няколко.

— Не съм и предполагал, че е възможно — озадачи се Пелорат. — Какво го задържа в пространството?

— Същото, което държи всички спътници — отвърна Тривайз. — Пръстените се състоят от малки частици, всяка от които обикаля в орбита около планетата. Те са толкова близо до нея, че въздействието на приливите и отливите не им позволява да се слеят в единна маса.

Пелорат поклати глава.

— Ужасно е, като си помисля, приятелю. Как е възможно цял живот да съм бил учен, а да знам толкова малко от астрономията.

— Аз пък не зная съвършено нищо за митовете на човечеството, Янов. Никой не може да обхване цялото знание. Въпросът е, че тези пръстени не са необичайни. Почти всеки газов гигант ги има, даже да са само от тънък слой прах. По стечение на обстоятелствата в планетното си семейство слънцето на Терминус няма същински газов гигант, така че жителите му, ако не са пътували в космоса или поне учили астрономия в университета, обикновено не знаят нищо за пръстените. Необичайно обаче е, че този е толкова обширен и светъл. Красив е! Сигурно е широк няколко стотици километра.

Пелорат неочаквано щракна с пръсти.

— Значи това било.

Блис го погледна изненадано.

— Какво има, Пел?

— Веднъж се натъкнах на откъс от поема — много стара, на архаичен и трудно разбираем галактически език, но това свидетелстваше за древността й. Макар че точно аз не бива да се оплаквам от архаизмите, нали, приятели? Покрай моята работа съм станал специалист в няколко варианта на старогалактическия, което ми носи голямо удовлетворение, въпреки че не служи за нищо извън работата ми. Та за какво говорех?

— Стар откъс от поема, мили Пел.

— Благодаря, Блис — кимна той и се обърна към Тривайз. — Тя внимателно следи какво казвам, за да ме връща, когато се отклоня от курса, което се случва доста често.

— Това е част от чара ти, Пел — усмихна се Блис.

— Както и да е, този откъс имаше претенции да описва планетната система, включваща Земята. Не зная защо, тъй като цялата поема не е запазена или поне аз не успях да я открия. Оцелял е единствено откъсът, вероятно заради астрономическото си съдържание. Във всеки случай в него се говореше за светлия троен пръстен на шестата планета: „Широк, а също и голям, та гърчав бе светът под него.“ Още го помня, виждаш ли! Не разбирах какво може да означава планетен пръстен. Спомням си, че си представях редица от три окръжности от едната страна на описвания свят. Изглеждаше толкова безсмислено, че дори не си направих труда да го включа в библиотеката. Сега съжалявам, задето не съм попитал някого — той поклати глава. — Да си митолог в днешната Галактика е толкова самотно занятие, че забравяш ползата от питането.

— Може би си бил прав, като си го игнорирал, Янов — каза Тривайз утешително. — Погрешно е поетическите брътвежи да се приемат буквално.

— Но те тъкмо това са имали предвид — отвърна Пелорат, сочейки екрана. — Ето за какво е ставало дума в поемата. Три пръстена, концентрични, по-широки от самата планета.

— Никога не съм чувал подобно нещо — призна Тривайз. — Не мисля, че пръстените могат да бъдат чак толкова обширни. В сравнение с планетата, която опасват, те са винаги много по-тесни.

— Не бяхме чували и за обитаема планета с гигантски сателит, нали? Нито за обитаем свят с радиоактивна кора — напомни Пелорат. — Ето ти уникалност номер три. Ако намерим радиоактивна планета, която би била обитаема, с гигантски сателит, и друга такава в системата — с огромен пръстен, няма да има никакво съмнение, че сме открили Земята.

Тривайз се усмихна.

— Съгласен съм, Янов. Ако открием тези три неща, определено ще сме намерили Земята.

— Ако! — въздъхна Блис.

30

Бяха минали покрай по-големите светове и се устремиха в пространството между двата най-външни в планетната система, така че в обсег от 1,5 милиарда километра нямаше значителна маса. Пред тях лежеше само големият кометен облак, който бе гравитационно пренебрежим.

„Далечната звезда“ бе набрала скорост от 0,1 c — една десета от скоростта на светлината. Тривайз добре знаеше, че теоретически корабът може да развие скорост близка до светлинната, но знаеше също, че на практика именно 0,1 c е разумната граница.

При тази скорост можеха да се разминат с всеки обект с осезаема маса, но нямаше начин да избегнат безбройните частици прах в космоса, а още по-малко отделните атоми и молекули. При по-високи скорости дори такива дребни обекти биха причинили вреда, одрасквайки корпуса на кораба. При скорости, близки до тази на светлината, всеки атом, който се разбиеше в корабния корпус, щеше да има качествата на космически лъч. От такова проникващо лъчение никой на борда не би оцелял дълго.

На екрана не се забелязваше видимо движение на далечните звезди и макар корабът да се носеше с трийсет хиляди километра в секунда, изглеждаше, като че ли стои на едно място.

Компютърът сканираше пространството далеч напред за евентуални обекти с малки, но значими размери, движещи се по насрещен курс, и „Далечната звезда“ плавно маневрираше, за да избегне удара в редките случаи, когато се налагаха маневри. Предвид малките обеми на евентуалните насрещни обекти, скоростта, с която ги отминаваха, и липсата на инерционен ефект при смяната на курса, не можеше да се разбере дали въобще някога са се разминавали „на косъм“.

Затова Тривайз не се безпокоеше от подобни проблеми и дори не се замисляше за тях. Той бе съсредоточил цялото си внимание върху трите групи координати, които Дениадор му бе дал и по-специално върху тази, която обозначаваше най-близкия до тях самите обект.

— Числата ли не са наред? — попита Пелорат загрижено.

— Не мога още да кажа — отвърна Тривайз. — Сами по себе си координатите са безполезни, ако не знаеш нулевата точка и условностите, според които са построени — например в коя посока да отмерваш разстоянието, кой е еквивалентът на първичния меридиан и така нататък.

— Как тогава откриваш тези неща? — попита Пелорат озадачено.

— Взех координатите на Терминус и на няколко други известни спрямо Компорелон точки. Ако ги заложа в компютъра, той ще изчисли условностите, според които координатите отговарят на вярното им местонахождение. Просто се опитвам да организирам нещата в ума си, за да мога правилно да програмирам компютъра. След като се определят началните допускания, числата, които имаме за Забранените светове, могат евентуално да придобият смисъл.

— Евентуално? — запита Блис.

— Опасявам се, че евентуално — отвърна Тривайз. — Все пак са стари числа — компорелонски, предполага се, но и това не е сигурно. Ами ако се базират на други условности?

— В такъв случай?

— В такъв случай разполагаме с безсмислени цифри. Сега ще разберем.

Пръстите му пробягаха по светещите с мека светлина клавиши и подадоха нужната информация. Сетне той постави длани върху очертанията на пулта и зачака. Компютърът изчисли условностите за известните координати, направи пауза, после пресметна тези на най-близкия Забранен свят според същите условности и накрая локализира координатите върху галактическата карта в паметта си.

На екрана се появи звездно поле във вихрово движение. Когато достигна покой, то се разшири така, че звездите сякаш потекоха във всички посоки, докато накрая не остана почти нищо. През цялото време окото не смогваше да проследи бързата промяна; виждаше се просто размазана точкова маса. После според индексите под екрана остана само пространство със страна една десета от парсека. Повече промени не настъпиха и на тъмния екран замъждукаха едва пет-шест светлинки.

— Коя е Забраненият свят? — тихо попита Пелорат.

— Никоя — отвърна Тривайз. — Четири от тях са червени джуджета, една — почти такова, а последната — бяло джудже. Никоя от тях не може да има обитаем свят в орбита около себе си.

— Как тъй от един поглед познаваш, че са червени джуджета?

— Ние не гледаме истински звезди, а част от галактическата карта, съхранена в паметта на компютъра. Всяка звезда е маркирана. Не можете да го видите, а обикновено и аз не мога, но когато ръцете ми са в контакт с него, както е сега, получавам информация за обекта, върху който съсредоточавам погледа си.

— Значи координатите за нищо не ги бива — огорчено въздъхна Пелорат.

Тривайз вдигна поглед към него.

— Не, Янов. Не съм свършил. Остава въпросът с времето. Координатите на Забранения свят са отпреди двайсет хиляди години, По това време той, както и Компорелон, е обикалял около центъра на Галактиката и е съвсем възможно да са го правили с различна скорост, в орбити с различен наклон и ексцентрицитет. Следователно с течение на времето двата свята ще се приближат или ще се отдалечат един от друг, а за двайсет хиляди години Забраненият може да се е изместил от половин до пет парсека. И положително не се включва в този квадрат от една десета.

— Какво ще предприемеш тогава?

— Ще накараме компютъра да върне Галактиката с двайсет хиляди години назад спрямо Компорелон.

— Може ли да го направи? — попита Блис, явно впечатлена.

— Е, разбира се, не самата Галактика, но може да върне картата в паметта си.

— Ще видим ли как става? — полюбопитства геянката.

— Гледайте — каза Тривайз.

Много бавно шестте звезди запълзяха по екрана. От левия му край изплува нова, която досега не беше се появявала, и Пелорат развълнувано я посочи:

— Ето! Ето!

— Съжалявам — отвърна Тривайз. — Още едно червено джудже. Те се срещат много често. Поне три четвърти от звездите в Галактиката са червени джуджета.

Екранът се установи и застина.

— Е, и? — обади се Блис.

— Това е всичко — отвърна Тривайз. — Видът на тази част от Галактиката както е изглеждала преди двайсет хиляди години. В самия център на екрана е точката, в която би трябвало да се намира Забраненият свят, ако е дрейфувал с някаква средна скорост.

— Би трябвало, но го няма — почти му се сопна Блис.

— Няма го — съгласи се Тривайз с удивително спокойствие.

Пелорат изпусна една дълга въздишка.

— О, жалко, Голан.

— Не се отчайвай — успокояващо рече Тривайз. — Аз и не очаквах да видя звездата тук.

— Така ли? — удиви се историкът.

— Да, естествено. Нали ви казах, че това не е истинската Галактика, а просто компютърната й карта. Ако някоя реална звезда не е включена в картата, ние не я виждаме. Щом планетата се нарича „Забранена“ и са й викали така двайсет хиляди години, по всяка вероятност не биха я отбелязали на никаква карта. И наистина не са, защото не я виждаме.

— Може би не я виждаме, понеже не съществува — предположи геянката. — Нищо чудно компорелонските легенди да не са верни или пък координатите да са сгрешени.

— Точно така. Сега обаче, след като е локализирал мястото, където вероятно се е намирала планетата преди двайсет хиляди години, компютърът може да изчисли приблизителните й настоящи координати. Използвайки коригираните спрямо времето числа — корекция, която можех да направя само с помощта на звездната карта — вече ще се прехвърлим към реалното звездно поле на Галактиката.

— Но ти просто прие средна скорост за Забранения свят — каза Блис. — Ами ако скоростта му не е била такава? Тогава няма да си получил и точните координати.

— Вярно е, обаче с корекцията почти сигурно се доближаваме повече до реалното местоположение, отколкото ако тя не се извърши.

— Само се надяваш! — подхвърли Блис със съмнение.

— Точно това правя — кимна Тривайз. — Надявам се. А сега нека да погледнем реалната Галактика.

Двамата се взираха напрегнато, докато съветникът (вероятно за да намали собственото си напрежение и отложи решителния момент) говореше звучно, сякаш изнасяше лекция.

— Реалната Галактика е по-трудна за наблюдаване. Картата в компютъра е изкуствено творение, от което могат да се премахват ненужните елементи. Ако гледката е скрита от мъглявина, например, мога да я отстраня. Ако ъгълът на зрение е неудобен за моите цели, мога да го променя, и така нататък. Истинската Галактика обаче трябва да се приема такава, каквато я виждаш, и ако настоявам за промяна, налага се да се придвижа физически в пространството, което отнема много повече време, отколкото изисква пренагласяването на картата.

Докато говореше, на екрана се появи някакъв толкова богат на звезди облак, че приличаше на безформена маса прах.

Тривайз каза:

— Това е общ поглед към част от Млечния път, а на мен, разбира се, ми трябва преден план. Но ако увелича предния план, другото ще избледнее. Координатната точка е доста близо до Компорелон, така че би трябвало да мога да докарам картината до положение, близко до изгледа от картата. Нека сега задам необходимите команди, стига да съм успял да запазя ума си достатъчно бистър. Хоп!

Звездното поле се разшири взривно и хиляди слънца изскочиха във всички посоки от рамката, създавайки у наблюдателите толкова реално усещане за приближаване към екрана, че и тримата неволно се облегнаха назад, сякаш в отговор на внезапен тласък.

Старият образ се върна — не така тъмен, какъвто бе на картата, но шестте звезди бяха разположени както преди. И там, близо до центъра, имаше още една, която светеше по-ярко от останалите.

— Ето я — прошепна Пелорат със страхопочитание.

— Възможно е. Ще накарам компютъра да анализира спектъра й.

Последва доста дълга пауза, преди Тривайз да започне с обясненията:

— Спектрален клас С4, което значи по-тъмна и по-малка от слънцето на Терминус, но доста по-ярка от това на Компорелон. Никоя звезда от клас C не бива да бъде пропусната в галактическата карта на компютъра. Тъй като с тази случаят е точно такъв, разполагаме със сериозна индикация, че тя може да е слънцето, около което обикаля Забраненият свят.

Блис попита:

— Има ли някаква вероятност да се окаже, че липсва обитаема планета, която да се върти около тази звезда?

— Предполагам, че вероятност има. В такъв случай ще се опитаме да открием другите два Забранени свята.

— Ами ако и те са фалшива тревога? — упорстваше геянката.

— Тогава ще опитаме нещо друго.

— Какво например?

— Де да знаех — мрачно отвърна Тривайз.

ЧАСТ ТРЕТА

АВРОРА

VIII. ЗАБРАНЕНИЯТ СВЯТ

31

— Голан — обади се Пелорат. — Ще те притеснява ли, ако гледам?

— Ни най-малко, Янов — отвърна Тривайз.

— А ако задавам въпроси?

— Питай.

— Какво правиш в момента?

Тривайз отмести погледа си от екрана.

— Трябва да измеря разстоянието до всяка звезда, която тук изглежда близо до Забранения свят, за да определя колко близо е в действителност. Трябва да зная гравитационното й поле, а за това ми е нужна масата и разстоянието. Без тези данни не можем да сме сигурни, че ще направим чист скок.

— Как постигаш всичко това?

— Ами, координатите на всяка една звезда, която виждам, са в информационните банки на компютъра и могат да бъдат превърнати в координати по компорелонската система. А те, от своя страна, могат леко да се коригират съобразно реалното положение на „Далечната звезда“ в пространството спрямо слънцето на Компорелон — и това ми дава отстоянието на звездата. На екрана всички тези червени джуджета изглеждат едва ли не долепени до Забранения свят, но някои може да са по-близо, други по-далече. Необходимо ни е триизмерното им положение, разбираш ли?

Пелорат кимна и каза:

— Доколкото виждам, вече имаш координатите на Забранения свят…

— Да, но това не е достатъчно. Нужни са ми отстоянията на другите звезди с отклонение не повече от един процент. Тяхната гравитационна сила в района на Забранения свят е толкова слаба, че малка грешка не е от значение. Обаче слънцето, около което той евентуално обикаля, явно притежава изключително силно гравитационно поле и отстоянието му трябва да ми е известно с точност може би хиляда пъти по-голяма от тази при останалите звезди. Само координатите му няма да свършат работа.

— Тогава какво ще предприемеш?

— Измерваме привидното отстояние на Забранения свят — или по-скоро на неговото слънце — от три съседни звезди, които са толкова бледи, че е необходимо огромно увеличение, за да станат въобще различими. Приемаме, че тези три звезди са много отдалечени. После поставяме една от тях в центъра на екрана и скачаме в посока под прав ъгъл спрямо зрителната линия към Забранения свят на десета от парсека. Това можем спокойно да направим и без да знаем отстоянията на по-далечните слънца. Отправната звезда ще остане в центъра и след скока. Другите две, при положение, че всички са наистина много отдалечени, няма да изменят забележимо положението си. Забраненият свят обаче е достатъчно близо, за да промени видимото си положение с паралактично преместване. От размера на това преместване можем да определим отстоянието. Ако искам да се подсигуря, избирам други три звезди и повтарям процедурата.

— Колко време отнема? — попита Пелорат.

— Немного. Тежката работа я върши компютърът. Аз само му казвам какво да прави. Проверката на резултатите наистина отнема известно време, защото трябва да се уверя, че са правдоподобни и не съм сбъркал нещо в инструкциите. Ако съм от онези луди глави, дето имат пълно доверие в себе си и в техниката, може да стане за няколко минути.

— Наистина е удивително — каза Пелорат. — Представи си каква чудесна работа ни върши този компютър.

— През цялото време си го мисля.

— Какво би правил без него?

— А какво бих правил без гравитационен кораб? Какво бих правил без астронавтското си образование? Какво бих правил без хилядите години хиперпространствена техника зад гърба ми? Фактът е, че аз съм, какъвто съм — тук и сега. Ако можем ние самите да си се представим след още двадесет хиляди години, на какви ли технически чудеса ще се радваме? Напълно възможно е също след двадесет хиляди години човечеството просто да не съществува.

— Едва ли — отвърна Пелорат. — Едва ли няма да съществува. Дори да не станем част от Галаксея, винаги можем да се ръководим от психоисторията.

Тривайз се завъртя в своя стол и отдръпна ръцете си от компютъра.

— Да го оставим да изчислява разстоянията — каза той — и да провери няколко пъти резултатите. Не бързаме.

После насмешливо погледна Пелорат и рече:

— Психоисторията! Знаеш ли, Янов, тя бе спомената два пъти, докато бяхме на Компорелон, като и двата пъти бе наречена суеверие. Първия път го казах аз, а после и Дениадор. В края на краищата, как другояче ще определиш психоисторията освен като суеверие на Фондацията? Не е ли тя вяра без доказателства и факти? Какво мислиш, Янов? Това е повече в твоята област, отколкото в моята.

— Защо казваш, че няма доказателства, Голан? — възрази Пелорат. — Изображението на Хари Селдън се е появявало в Криптата на Времето десетина пъти, за да коментира събитията, които са се случили. Той не би знаел какви ще са тези събития, ако не е могъл да ги предвиди с помощта на психоисторията.

Тривайз кимна.

— Звучи впечатляващо. Е, излъгал се е за Мулето, но дори да оставим този факт настрана, пак е впечатляващо. Въпреки всичко, има някакъв магически оттенък, който ме смущава. Добрият фокусник може да прави невероятни номера.

— Никой фокусник не може да предвижда бъдещето с векове напред.

— Прав си. Никой фокусник не може да направи това, което те кара да вярваш, че прави.

— Стига, Голан. Не се сещам за такъв фокус, който би ми позволил да предскажа какво ще се случи след пет века.

— Нито пък се досещаш за трика, който позволява на някого да прочете бележка, скрита в псевдотесеракта на борда на спътник без екипаж. Така или иначе, аз съм виждал човек, дето го прави. Хрумвало ли ти е, че Криптата на Времето, заедно с изображението на Хари Селдън, може да са измислени от правителството?

Пелорат изглеждаше погнусен от подобна възможност.

— Не биха го направили.

Тривайз скептично изсумтя.

— Щяха да ги хванат, ако опитат подобно нещо — настоя историкът.

— Никак не съм сигурен. Работата е там, че изобщо нямаме представа как действа психоисторията.

— Аз не знам как действа и компютърът, но знам, че действа.

— Е, има други хора, които знаят как действа. Какво би станало, ако никой не го знаеше? Тогава, спре ли по някаква причина, ще сме безпомощни. Както и ако психоисторията неочаквано престане да…

— Хората от Втората фондация познават механизмите на психоисторията.

— Откъде знаеш това, Янов?

— Така разправят.

— Всичко могат да разправят. А, ето, получихме отстоянието на звездата спрямо Забранения свят. Надявам се, че е съвсем точно. Да видим цифрите.

Той дълго ги гледа, като от време на време помръдваше устни, сякаш извършваше изчисления на ум. Накрая попита, без да вдига очи:

— Какво прави Блис?

— Спи, приятелю — отвърна Пелорат и добави някак оправдателно: — Тя има нужда от сън, Голан. Да се поддържаш като част от Гея през хиперпространството сигурно е доста енергоемко.

— Предполагам — кимна Тривайз и се обърна към компютъра. Постави ръце върху пулта и промърмори:

— Ще го накарам да направи няколко скока и да проверява данните след всеки пореден. После отдръпна дланите си и продължи:

— Сериозно говоря, Янов. Какво всъщност знаеш за психоисторията?

Пелорат го погледна изненадано.

— Нищо. Да си историк, какъвто съм донякъде аз, е на светлинни години по-различно от това да си психоисторик. Разбира се, помня двете фундаментални аксиоми на тази наука, но тях май всеки ги знае.

— Дори аз. Първото изискване за достоверността на статистическата обработка е броят на участващите в нея да е достатъчно голям. Но какво означава „достатъчно голям“?

— Данните сочат, че населението на Галактиката — отвърна Пелорат — е около десет квадрилиона, а вероятно и повече. Това положително е достатъчно голям брой участващи.

— Откъде знаеш?

— Защото психоисторията действа, Голан. Колкото и да я нищиш чрез логиката, психоисторията наистина действа.

— А второто изискване — каза Тривайз — е хората да не знаят за нея, за да не влияе тя на реакциите им. Хората обаче знаят…

— Знаят само, че съществува, приятелю. Това не се брои. Второто изискване всъщност е хората да не знаят за предвижданията на психоисторията и те действително не ги знаят — с изключение на членовете на Втората фондация, но те са частен случай.

— И науката психоистория е изградена само върху тези два постулата? Трудно е да се повярва.

— Не само върху тези два постулата — натърти Пелорат. — Тя включва висша математика и сложни статистически методи. Работата е следната — ако те интересуват преданията — Хари Селдън е създал психоисторията, като е следвал модела на кинетичната теория на газовете. Всеки газов атом или молекула се движи произволно, така че не сме в състояние да определим положението или скоростта на който и да е от тях. Въпреки това, с помощта на статистиката, можем с голяма точност да изведем правилата, които управляват съвкупното им поведение. По същия начин Селдън е възнамерявал да открие съвкупното поведение на човешките общества, въпреки че моделът му нямало да е валиден за поведението на отделните индивиди.

— Може би, но хората не са атоми.

— Вярно е — отвърна Пелорат. — Човекът има съзнание и поведението му е достатъчно сложно, за да изглежда като плод на свободна воля. Нямам никаква представа как Селдън се е справил с този проблем и съм сигурен, че не бих го разбрал, дори ако някои се опита да ми го обясни — но факт е, че е успял.

— Всичко е разчетено за много хора — продължи Тривайз, — които са в неведение. Не ти ли се струва твърде несолидна основата, върху която строиш огромна математическа структура? Ако изискванията не са зададени правилно, кулата се срутва.

— Но тъй като Планът не се е провалил…

— Или пък ако изискванията, дори да не са грешни или недостатъчни, просто са по-малко строги, отколкото трябва, психоисторията може да действа адекватно с векове, а после, достигайки някаква криза, да се срине — както временно се е случило при Мулето. Ами ако има и трето изискване?

— Какво трето изискване? — попита Пелорат и леко се намръщи.

— Не зная — сви рамене Тривайз. — Едно разсъждение може да изглежда напълно логично и елегантно и въпреки това да съдържа неизказани допускания. Възможно е третото изискване да е нещо толкова очевидно, че на никой да не му е хрумвало да го споменава.

— Нещо, което се приема за чак толкова очевидно, обикновено е вярно, иначе нямаше да се смята за такова.

Тривайз изсумтя.

— Янов, ако познаваше историята на науката също толкова добре, колкото традиционната, щеше да разбереш колко далеч от истината са думите ти. Но да оставим сега това. Вече сме във владенията на слънцето на Забранения свят.

И наистина, в центъра на монитора имаше една ярка точка — толкова ярка, че когато екранът автоматично филтрира светлината й, другите звезди избледняха напълно.

32

Удобствата за миене и лична хигиена на борда на „Далечната звезда“ бяха ограничени и разходът на вода се поддържаше в границите на разумния минимум, за да не се претоварват рециклиращите съоръжения. Тривайз не пропускаше да напомня това както на Пелорат, така и на Блис.

Въпреки всичко геянката имаше свеж вид през цялото време, дългата й черна коса беше винаги лъскава, а ноктите й блестяха.

Тя влезе в пилотската стая и каза:

— А, ето ви тук!

Тривайз вдигна очи.

— Какво толкова те изненадва? Едва ли бихме напуснали кораба, а с една трийсетсекундна обиколка можеш да ни откриеш където и да сме, дори и ако не долавяш присъствието ни ментално.

— Изразът, който употребих, е просто форма на поздрав и не трябва да се приема буквално, както много добре знаеш — отговори Блис. — Къде сме? Само не казвай „в пилотската стая“.

— Скъпа Блис — рече Пелорат и протегна ръка към нея, — ние сме в периферията на планетната система на най-близкия от трите Забранени свята.

Тя се приближи до него и леко постави длан на рамото му, а неговата обгърна талията й.

— Не ще да е толкова забранен — прошепна геянката. — Нищо не ни е спряло още.

Тривайз обясни:

— Той е Забранен свят само защото Компорелон и останалите планети от втората вълна на заселничество умишлено са обявили тези от първата — космонитските — за забранена територия. Щом ние не се чувстваме обвързани с това споразумение, какво друго да ни спре?

— Космонитите, ако още съществуват, също може да са обявили световете от втората вълна за забранена територия. Фактът, че ние сме готови да ги посетим, още не означава, че те нямат нищо против.

— Вярно е — кимна Тривайз, — ако съществуват. Но засега дори не знаем дали има планета, на която живеят космонити. Дотук виждаме само обичайните газови гиганти. Два гиганта, и то неособено големи.

Пелорат го прекъсна:

— Но това съвсем не означава, че космонитският свят не съществува. Обитаемите планети са много по-малки и по-близо до слънцето и от такова разстояние трудно се различават. За да ги открием, трябва да направим микроскок навътре — явно беше много горд, че говори като стар космически пътешественик.

— В такъв случай — обади се Блис — защо не се движим към центъра?

— Още не — отвърна Тривайз. — Възложил съм на компютъра да проверява колкото се може по-отдалеч за някаква изкуствена конструкция. Ще се приближаваме към центъра на етапи — цяла дузина, ако е необходимо — и ще проверяваме на всеки един етап. Този път не искам да ни хванат в капан, както стана с Гея. Помниш ли, Янов?

— В такъв капан, скъпи ми Голан, можеш да се хващаш всеки ден. Той ми донесе Блис. — Историкът я погледна нежно.

Тривайз се ухили:

— Надяваш се на нова Блис всеки ден, така ли?

Пелорат като че се обиди, а геянката каза с нотка на раздразнение:

— Драги приятелю, или както там Пел упорито те нарича, можеш спокойно да навлизаш по-бързо към центъра. Докато съм с вас, няма да ни хванат в капан.

— Силата на Гея…

— …е способна да долавя присъствието на разум? Разбира се.

— Сигурна ли си, Блис? Разбирам, че ти е нужен повече сън, за да се възстановиш от усилията, които ти коства поддържането на контакт с основното ядро на Гея. Доколко мога да разчитам на снижените ти поради огромното разстояние възможности?

Тя се изчерви.

— Връзката е достатъчно силна.

— Не се засягай — рече Тривайз, — просто питам. Сега не ти ли се струва недостатък, че си Гея? Аз не съм Гея. Аз съм цялостен и независим индивид. Това значи, че мога да отида колкото далеч пожелая от моя свят и да си остана Голан Тривайз. Всичките ми способности, в степента, в която ги притежавам, са непроменени, където и да съм. Ако съм сам в космоса, на парсеци разстояние от човешки същества и, по някаква причина, без възможност да комуникирам с никого, да не виждам блясъка на нито една звезда на небето дори, аз ще си остана Голан Тривайз. Възможно е да не мога да оцелея и да умра, но ще умра като Голан Тривайз.

Блис възрази:

— Сам в космоса и далеч от всички ти няма да можеш да се възползваш от помощта на себеподобните си, от техните най-различни таланти и знания. Когато си сам, твоите възможности ще избледнеят в сравнение с това, което си като част от интегрираното общество. И ти го знаеш.

— Въпреки всичко едва ли ще избледнеят до такава степен както в твоя случай — отвърна Тривайз. — Между теб и Гея съществува много по-силна връзка, отколкото между мен и моето общество. Тази връзка се простира през хиперпространството и изисква енергия за поддържането й. Ти сигурно се задъхваш от умственото усилие и се чувстваш много повече като… като смалена частица, отколкото аз.

Свежото лице на Блис доби строго изражение и след миг тя вече не изглеждаше млада, а сякаш без възраст. Приличаше повече на Гея, отколкото на Блис, сякаш за да опровергае твърдението на съветника.

— Дори всичко, което казваш, да е така, Голан Тривайз — рече тя, — тоест да е било, да е и да продължава да бъде така, нима мислиш, че за спечелените придобивки не се плаща цена? Не е ли по-добре да си топлокръвно същество, каквото си, отколкото студенокръвно създание — риба или нещо подобно?

— Костенурките също са студенокръвни — обади се Пелорат. — На Терминус няма костенурки, обаче на някои светове ги има. Те са с черупки и се движат бавно, но живеят дълго.

— Е, тогава не е ли по-добре да си човешко същество, отколкото костенурка? Не е ли по-добре да поддържаш високоенергийни дейности, бързо свиващи се мускули, бързо работещи нервни влакна, интензивна и дълготрайна мисъл — отколкото да пълзиш едва-едва, да усещаш постепенно и да имаш смътна представа за това, което непосредствено те заобикаля? Не е ли така?

— Съгласен съм — отривисто кимна Тривайз. — Така е. И какво от това?

— Е, не знаеш ли, че трябва да платиш за топлокръвието? За да поддържаш температурата си по-висока от околната, трябва да изразходваш енергия много по-разточително от костенурката. Трябва почти непрекъснато да ядеш, за да вливаш сили в тялото си със същата скорост, с които те изтичат. Ще огладняваш много по-бързо, отколкото костенурката, и също тъй по-бързо ще умреш. Предпочиташ ли да бъдеш костенурка, за да живееш по-бавно и по-дълго? Или ще платиш цената да си бързодвижещ се, бързоусещащ и мислещ организъм?

— Сравнението равностойно ли е, Блис?

— Не, Тривайз, защото положението с Гея е по-благоприятно. Ние не изразходваме големи количества енергия, когато сме заедно. Единствено щом някаква част от планетата се намира на хиперпространствени разстояния от останалата Гея, енергийните разходи нарастват. Но, спомни си, че това, което ти избра, не е просто по-голяма Гея, не е и по-голям отделен свят. Ти избра Галаксея, огромен комплекс от светове. В която и точка на Галактиката да се намираш, ще бъдеш част от Галаксея, заобиколен от елементите на нещо, дето се простира от междузвездното атомче до централната черна дупка. Тогава малки количества енергия ще са достатъчни, за да се запазва целостта. Никоя част няма да е много далече от останалите. Ти предпочете всичко това, Тривайз. Как можеш да се съмняваш, че си направил добър избор?

Съветникът бе свел глава в размисъл. Накрая вдигна очи и каза:

— Може да съм направил добър избор, но трябва да съм убеден в него. Решението, което взех, е най-важното в историята на човечеството и не е достатъчно да е добро. Аз искам да знам, че то е такова.

— Какво повече ти трябва от това, което казах?

— Мисля, че ще го открия на Земята — в гласа му имаше някаква непоколебима убеденост.

— Голан, дискът на слънцето се показа — обади се Пелорат.

И наистина компютърът, зает със своите задачи и без да се интересува от дискусията, която се водеше около него, се бе приближавал на етапи до звездата и беше достигнал зададеното от Тривайз разстояние.

Намираха се все още извън равнината на еклиптиката и умната машина раздели екрана, за да покаже поотделно три малки вътрешни планети.

Най-близката имаше повърхност с температура в обхвата на течната вода, както и кислородна атмосфера. Тривайз изчака да се изчисли орбитата й и първото грубо приближение му се стори логично. Но не прекрати пресмятането, защото колкото по-дълго се наблюдаваше движението на планетата, с толкова по-голяма точност се определяха орбиталните й елементи.

След известно време той спокойно заяви:

— Планетата, която виждаме, е обитаема. Много вероятно е и да е обитавана.

— Ах! — възкликна Пелорат по детски радостно, доколкото иначе сериозният му вид му позволяваше това.

— Опасявам се обаче — продължи Тривайз, — че няма огромен спътник. Всъщност никакъв спътник не е засечен засега. Значи не е Земята. Поне ако се вярва на легендата.

— Не се притеснявай за това, Голан — каза Пелорат. — Аз подозирах, че тук няма да намерим Земята, още когато видях, че никой от газовите гиганти не притежава система от пръстени.

— Добре тогава — кимна Тривайз. — Следващата стъпка е да изследваме естеството на живота на планетата. От факта, че притежава кислородна атмосфера, можем да сме абсолютно сигурни, че на нея има растителен живот, но…

— И животински също — рязко каза Блис. — При това изобилен.

— Какво? — Тривайз се обърна към нея.

— Усещам го. Наистина, съвсем слабо от това разстояние, но планетата без съмнение е не само обитаема, а и обитавана.

33

„Далечната звезда“ беше в полярна орбита около Забранения свят, на достатъчно голямо разстояние, за да поддържа период на обиколка от малко повече от шест дни. Тривайз, изглежда, не бързаше да излезе от орбита.

— Тъй като планетата е обитаема — обясни той, — и тъй като според Дениадор на времето е била обитавана от хора с напреднала техника, представители на първата вълна заселници — така наречените космонити, — те може и да не хранят особено добри чувства към нас, хората от втората вълна, които сме ги изместили. Бих искал да се покажат, за да ги опознаем малко, преди да рискуваме с кацането.

— Ами ако не знаят, че сме тук? — предположи Пелорат.

— Ние на тяхно място щяхме да знаем. В такъв случай трябва да приема, че ако те наистина съществуват, най-вероятно ще се опитат да влязат в контакт. Може дори да решат да дойдат и ни пленят.

— Но ако тръгнат след нас и са технически напреднали, няма ли да се окажем безпомощни и…

— Не ми се вярва — прекъсна го Тривайз. — Техническият напредък не е непременно универсален. Възможно е да са по-напред в някои отношения, но е ясно, че не се занимават с междузвездни пътувания, например. Ние сме тези, които са колонизирали Галактиката, а не те, и в цялата история на империята не знам факт, който да сочи, че са напускали своите светове и са попадали в полезрението ни. Ако не пътуват в космоса, как ще очакваме да имат сериозни постижения в астронавтиката? А щом нямат, не биха могли да притежават нищо, подобно на гравитационен звездолет. Ние сме невъоръжени, но даже да се втурнат след нас с боен кораб, не биха могли да ни стигнат. Не, няма да сме безпомощни.

— Напредъкът им може да е в менталната област. Възможно е Мулето да е бил космонит…

Тривайз вдигна рамене с явно раздразнение.

— Мулето не би могъл да е всичко. Геяните го описваха като анормален геянец. Смятан е също за случаен мутант.

— А има и догадки — каза Пелорат, — които не са приемани на сериозно, разбира се, че е бил механично творение. С други думи робот, макар да не го наричаха с тази дума.

— Ако има нещо, което крие ментална опасност, ще трябва да разчитаме на Блис да го неутрализира. Впрочем тя в момента спи ли?

— Спеше — отвърна Пелорат, — но като излизах, се размърда.

— Размърда се, така ли? Трябва да е напълно будна в случай, че се зададе заплаха. Ти ще се погрижиш за това, Янов.

— Да, Голан — тихо каза историкът.

Тривайз прехвърли вниманието си върху компютъра.

— Това, което ме безпокои, са входните станции. Обикновено те са сигурен отличителен знак за планета, обитавана от хора с напреднала техника. Но тези…

— Има ли нещо нередно?

— Няколко неща. Първо, много са архаични. Възможно е да са на хиляди години. Второ, няма излъчвания, а термали.

— Какво значи термали?

— Всеки предмет, по-топъл от заобикалящата го среда, се характеризира със своето топлинно излъчване или термал. То е сигнатура, типична за всичко, следващо определен модел в зависимост от температурата. Тъкмо това излъчват тия входни станции. Ако на борда им работят съоръжения, направени от човешка ръка, непременно ще има утечка на нетермални, следващи някаква логика лъчения. Тъй като тук наблюдаваме само термали, можем да приемем, че или станциите са безлюдни и са били такива навярно хиляди години, или, ако на тях има хора, техниката им е толкова напреднала, че от нея не изтичат никакви излъчвания.

— Възможно е — обади се Пелорат — на планетата да има високо развита цивилизация, но входните станции да са празни, защото светът толкова дълго е бил изолиран от нашите заселници, че вече не мисли за посетители.

— Възможно е… Или пък е някаква уловка.

Влезе Блис и забелязвайки я с крайчеца на окото си, Тривайз кисело подхвърли:

— Да, ето ни отново тук.

— И аз това казвам — отвърна невъзмутимо геянката. — Все в същата орбита. Поне дотолкова разбирам.

Пелорат бързо се зае да разведрява обстановката:

— Голан е предпазлив, мила. Входните станции изглеждат празни и не сме сигурни какво означава това.

— Няма защо да се тревожим — заяви Блис равнодушно. — На планетата, около която кръжим, не се забелязват признаци на разумен живот.

Тривайз се обърна към нея — изненадано и гневно:

— Какво говориш? Ти твърдеше…

— Твърдях, че на планетата има животински живот и наистина е така, но кога и къде са те учили, че животински живот непременно означава човешки същества?

— Защо не го каза веднага?

— Защото от такова разстояние не можех да съм сигурна. Едва долавях вълните на животинска нервна дейност, но при тяхната интензивност нямаше начин да различа пеперудите от хората.

— А сега?

— Сега сме много по-близо и може да сте си помислили, че спя, но аз не спях, е, освен съвсем за кратко. Аз, ако мога да употребя една неособено точна дума, се вслушвах за някакъв признак на умствена дейност, достатъчно сложна, за да означава присъствие на интелигентност.

— И не я откри?

— Бих казала — отвърна Блис с явна предпазливост, че щом от това разстояние не долавям нищо, на планетата не може да има повече от няколко хиляди човешки същества. Ако се приближим, ще мога да определя с още по-голяма точност.

— Ами това променя нещата — рече Тривайз очевидно объркан.

— Предполагам! — сопна се Блис, тъй като сънливостта изглежда я правеше раздразнителна. — Вече можете да оставите тази работа с анализите на излъчването, умозаключенията и каквото там още сте вършили. Моите геянски сетива се справят със задачата много по-ефикасно и по-сигурно. Сега разбираш какво имам предвид, когато казвам, че е по-добре да си геянин, отколкото изолат.

Тривайз не отговори веднага, полагайки усилия да се овладее. Накрая продума с любезен, почти официален тон:

— Много съм ти задължен за информацията. Все пак трябва да разбереш, че — ще използвам едно сравнение — мисълта за предимството да притежавам по-остро обоняние не е достатъчен мотив да се откажа от своята човешка същност и да стана хрътка.

34

Когато слязоха под облачния слой и бавно заплаваха през атмосферата, Забраненият свят вече се виждаше. Изглеждаше странно — като прояден от молци.

Полярните области бяха заледени, както можеше да се очаква, но не и обширни. Планинските райони бяха голи, тук-там с глетчери, ала също неособено просторни. Имаше разпръснати и отделни пустинни места.

Ако наблюдателят се абстрахираше от всичко това, планетата обещаваше да е красива. Континенталните й области бяха доста големи, начупени, така че бреговата линия бе дълга и имаше богати крайбрежни равнини. Виждаха се пищни масиви от тропически и умерено по-ясни гори, опасани от зелени ливади — и въпреки туй всичко изглеждаше като проядено от молци.

Сред горите бяха пръснати полупустинни петна, а на места в ливадите линееше оскъдна растителност.

— Някакво заболяване по растенията? — предположи Пелорат.

— Не — бавно отвърна Блис. — Нещо по-лошо и по-трайно.

— Виждал съм много светове — рече Тривайз, — но не и като този…

— Аз пък съм виждала съвсем малко светове — натърти геянката, — обаче разсъждавам с мислите на Гея. Точно така би трябвало да изглежда един свят, от който хората са изчезнали.

— Защо? — попита Тривайз.

— Помисли! — остро настоя Блис. — В никой обитаем свят няма пълно екологично равновесие. Земята първоначално го е имала, защото ако тя е планетата, на която се е зародило човечеството, трябва да е преживяла дълги епохи, през които не са съществували нито хората, нито някакъв вид, способен да развие напреднала технология и да изменя околната среда. В такъв случай, значи, е съществувало естествено равновесие — непрекъснато променящо се, разбира се. Докато на всички други обитаеми светове хората са тераформирали новата си среда и са въвеждали растителен и животински свят. Но екологичната система, която са създали, е неизбежно разбалансирана. Тя притежава само ограничен брой видове, и то тъкмо тези, които заселниците са предпочели или без които не са могли.

Пелорат каза:

— Знаеш ли за какво ми напомня това? Блис, извинявай, че те прекъсвам, но картината толкова добре съвпада, та не мога да се въздържа да не ви го спомена още сега, преди да съм забравил. Веднъж открих един стар мит за сътворението; в него животът се формира на една планета и включва ограничен контингент от видове, само такива, които са полезни или приятни за човечеството. И точно тогава първите човешки същества направили нещо глупаво — все едно какво, драги приятелю, защото старите митове обикновено са символични и действат объркващо, ако ги приемаш буквално — но тъй или иначе почвата на планетата била прокълната. „Тръни и бодили ще ти ражда тя“[71], цитираше се проклятието, макар че пасажът звучи много по-добре на архаичен галактически, на който е и написан. Въпросът е, наистина ли това е било Проклятие? Неща, които хората не са харесвали или не са искали, като тръните и бодилите, може да са били необходими за баланса на екологията?

Блис се усмихна.

— Удивително е, Пел, как на теб всичко ти напомня за някоя легенда и колко яснота внасят тези легенди понякога. Когато тераформират един свят, хората не включват тръните и бодилите и после трябва да полагат усилия, за да поддържат този свят жизнен. Той не е самоподдържащ се организъм като Гея. По-скоро е разнороден сбор от изолати, но не и достатъчно разнороден, за да позволи на екологичното равновесие да трае безкрайно. Ако човечеството изчезне, ако ги няма ръководещите му ръце, моделът на живот на планетата неизбежно се разпада. Тя чисто и просто се антитераформира.

Тривайз скептично отбеляза:

— Дори това да е така, то явно не става бързо. Този свят може би е безлюден от двадесет хиляди години, но въпреки туй в по-голямата си част изглежда в цветущо здраве.

— Разбира се — кимна Блис, — зависи колко сполучлив екологичен баланс е създаден първоначално. Ако равновесието е било добро, то може да трае дълго време даже при отсъствието на хора. В края на краищата двадесет хиляди години, макар да са дълъг период според човешкия аршин, са като ден в живота на една планета.

— Предполагам — каза Пелорат, загледан съсредоточено в пейзажа, — че щом този свят дегенерира, можем да сме сигурни, че на него няма хора.

— Все още не долавям умствена дейност на човешко ниво и съм склонна да вярвам, че планетата е безлюдна. Но съществува постоянен фон от бръмчене и жужене на по-ниски нива на съзнание, нива, достатъчно сложни, за да представляват птици и млекопитаещи. Не съм сигурна, че антитераформирането е достатъчна гаранция, че хората са си отишли. Една планета може да се изроди дори когато на нея има човеци, ако самото общество е анормално и не разбира важността на опазването на околната среда.

— Естествено — съгласи се Пелорат, — такова общество бързо ще загине. Мисля, че е невъзможно обаче хората да не са разбирали важността на факторите, които им осигуряват живот.

— Пел, не споделям твоята наивна вяра в човешкия разум — меко възрази Блис. — На мен лично ми се струва съвсем вероятно в планетарно общество, състоящо се единствено от изолати, местните и дори личните грижи да надделеят над общопланетните.

— Аз пък съм съгласен с Пелорат, че подобно късогледство е немислимо — взе страна Тривайз. — Всъщност, Блис, след като съществуват милиони обитавани от хора светове и никой от тях не се е изродил антитераформационно, страхът ти от изолатите може би е пресилен.

Корабът напусна светлата полусфера и навлезе в нощната. Ефектът напомняше бързо сгъстяващ се сумрак и после пълна тъмнина отвън, с изключение на блясъка на звездите.

Компютърът поддържаше неизменен курс, като прецизно следеше атмосферното налягане и силата на гравитацията. Движеха се на достатъчно голяма височина, за да не се натъкнат на някой планински масив, още повече, че планетата беше във фаза, когато отдавна бе спряло образуването на нови планини. Все пак за всеки случай умната машина опипваше пътя с микровълновите й пръсти.

Тривайз се взря в кадифената тъмнина и каза замислено:

— Това, което изглежда като най-убедителен знак, че светът е безлюден, е липсата на забележима светлина от тъмната му страна. Никое техническо общество не би търпяло мрака. Щом преминем отново в осветената, ще се спуснем по-ниско.

— Каква ще е ползата от това? — попита Пелорат. — Там няма нищо.

— Кой е казал, че няма нищо?

— Блис. И ти също.

— Не, Янов. Аз казах, че няма излъчване от техническо естество, а Блис — че липсват признаци за човешка умствена дейност, но това съвсем не значи нищо. Дори вече да няма хора на планетата, с положителност ще са се запазили някакви останки. Аз търся информация, Янов, и следите от техника също могат да бъдат полезни в тази насока.

— След двадесет хиляди години? — повиши тон Пелорат. — Какво мислиш, че може да се запази двадесет хиляди години? Няма да има филми, хартия, нищо печатно; металът отдавна ще е изяден от ръжда, дървото — изгнило, пластмасата ще се е разпаднала. Даже камъкът ще се е натрошил и ерозирал.

— Може да не са двадесет хиляди години — търпеливо отговори Тривайз. — Споменах го като най-дългия възможен период, в който планетата е била без хора, защото според компорелонските легенди точно преди толкова време този свят е бил процъфтяващ. Но представете си, че последните човешки същества са умрели, изчезнали или избягали само преди десет века.

Те достигнаха другия край на нощната страна, разсъмна се и зората почти моментално прерасна в ярка слънчева светлина.

„Далечната звезда“ се спусна надолу и забави ход, докато подробностите на земната повърхност станаха отчетливи. Островчетата, които осейваха крайбрежието на континента като точки, сега се виждаха ясно. Повечето бяха отрупани със зелена растителност.

Тривайз каза:

— Според мен трябва да обърнем специално внимание на повредените райони. Струва ми се, че там, където е имало най-големи концентрации от хора, екологичното равновесие ще е най-лошо. Именно тези места може да са ядрото на разпространяващата се напаст на антитераформирането. Какво мислиш, Блис?

— Възможно е. Във всеки случай, тъй като не разполагаме с точна информация, нека погледнем там, където най-лесно се вижда. Ливадите и горите ще са погълнали повечето следи от човешко обитаване, така че търсенето им би било губене на време.

— Хрумва ми — каза Пелорат, — че един свят в крайна сметка ще създаде равновесие с това, с което разполага. Могат да се появят нови видове и злокачествените райони да бъдат реколонизирани.

— Възможно е, Пел — рече Блис. — Зависи все пак от това, колко нарушено е било равновесието на света първоначално. А за да се излекува и постигне отново такова чрез еволюция, ще са нужни много повече от двадесет хиляди години. Някъде от порядъка на милиони…

„Далечната звезда“ вече не обикаляше около планетата, а бавно плаваше над петстотинкилометров равнинен пояс, обрасъл с пирен и прещип, и тук-там с по някоя група дървета.

— Какво ще кажете за това? — попита неочаквано Тривайз.

Корабът спря на дрейф и увисна във въздуха. Чуваше се тихото, но непрекъснато бръмчене на двигателите, включили се на високи обороти, за да неутрализират почти напълно гравитационното поле на планетата.

Там, където сочеше Тривайз, не се забелязваше нищо особено. Нащърбени насипи пръст, обрасли с рядка трева.

— Нищо не ми напомня — пръв се обади Пелорат.

— Тези насипи са подредени в прави линии. Прави и успоредни. Има и едва забележими напречни, ако се вгледаш по-внимателно. Виждаш ли? Това е невъзможно за никое естествено образувание. Явно е човешко творение, защото очертава основи и стени — така ясно, сякаш самите те стоят пред нас.

— Да речем, че си прав — каза Пелорат. — Но това са просто развалини. Ако ще правим археологически проучвания, трябва дълго да копаем. На археолозите им отнема години, за да изследват професионално…

— Да, ние нямаме толкова време. Но ако там долу са очертанията на древен град и е останало нещо неразрушено? Нека проследим линиите и видим къде ще ни отведат.

И наистина, в единия край на района — където дърветата бяха по-гъсто групирани — се мернаха цели или почти цели стени.

— За начало е добре. Кацаме — обяви Тривайз.

IX. ОЧИ В ОЧИ С ГЛУТНИЦАТА

35

„Далечната звезда“ спря в подножието на малко възвишение — хълм сред равнинната местност. Без много-много да се замисля, Тривайз реши, че ще е най-добре корабът да не се вижда прекалено ясно от всички посоки.

Той каза:

— Температурата навън е 24° С, вятърът е северен, със скорост около 11 километра в час, има разкъсана облачност. Липсват достатъчно данни за общата циркулация на въздуха, та да може да се предвиди времето. Но тъй като влажността е към 40 процента, едва ли ще вали. Общо взето, изглежда сме избрали удобна ширина или годишен сезон, а след Компорелон това ще бъде направо удоволствие.

— Предполагам — вметна Пелорат, — че с напредването на антитераформацията и промените в климата на планетата ще стават по-резки.

— Сигурна съм, че е така — рече Блис.

— Бъдете колкото си щете сигурни — иронизира Тривайз, — защото имаме хиляди години в аванс. Засега планетата е все още приятна и ще остане такава, докато сме живи, а и много време след това.

Докато говореше, той опасваше никакъв широк колан около кръста си. Блис рязко попита:

— Какво е това, Тривайз?

— Така съм обучаван във флота — отвърна съветникът. — Не слизам на непознат свят невъоръжен.

— Сериозно ли възнамеряваш да вземеш оръжие?

— Абсолютно сериозно. Тук отдясно — той потупа един кобур, в който имаше обемист предмет с широко дуло — е бластерът ми, а тук отляво — невронният камшик.

— Две разновидности на убийството — промълви Блис отвратена.

— Само една. Бластерът убива. Невронният камшик — не. Той просто въздейства на нервите и причинява такава болка, че ти се иска да не си жив. Поне така са ми разправяли. За щастие никога не съм бил от другата страна на камшика.

— Защо ги взимаш?

— Казах ти. Не е изключено това да е враждебен свят.

— Тривайз, но тук няма никой.

— Така ли? Няма технологично общество, както по всичко личи. Ами ако са останали примитиви от посттехнологичната ера? Те може да не разполагат с по-страшни неща от тояги и камъни, но и с тях се убива.

За пръв път Блис изглеждаше вбесена. Въпреки това понижи глас и се опита да се аргументира:

— Не засичам човешка невронна дейност. А липсата й елиминира всякакъв вид примитиви — и посттехнологични, и други.

— Тогава няма да се налага да използвам оръжията си — кимна Тривайз. — Но с какво ще навреди, ако ги нося? Просто увеличават леко теглото ми, ала тъй като гравитационното привличане на повърхността е около 91 процента от гравитацията на Терминус, мога да си го позволя. Вижте, самият кораб е невъоръжен, обаче има добър арсенал от ръчни оръжия. Предлагам и вие двамата…

— Не — отсече Блис. — Аз няма да направя и най-малката стъпка към убиване, нито към причиняване на болка.

— Не става въпрос ние да убиваме, а да не ни убият, ако разбираш какво имам предвид.

— Мога да се защищавам по свой начин.

— Янов?

Пелорат се поколеба.

— На Компорелон нямахме оръжие.

— Стига, приятелю. Компорелон беше известна величина, асоцииран към Фондацията свят. Освен това веднага ни арестуваха. Ако имахме оръжие, щяха да ни го вземат. Искаш ли един бластер?

Пелорат поклати глава.

— Не съм бил във флота, стари друже. Не знам как да боравя с такова нещо, а в извънредна ситуация няма и да се сетя за него. Просто ще побягна и… сигурно ще ме убият.

— Няма да те убият, Пел — намеси се Блис енергично. — Гея те е поставила под моя/своя защита, както и този, дето се прави на герой.

— Добре — каза Тривайз. — Не възразявам да бъда закрилян, нито се правя на герой. Просто се подсигурявам двойно и ви уверявам, че ще бъда много доволен, ако въобще не се наложи да посегна към тези неща. Но все едно те трябва да са с мен.

Той нежно потупа двете оръжия и каза:

— А сега нека да слезем на този свят, който може да не е усещал върху себе си тежестта на човешки стъпки от хиляди години.

36

— Имам чувството — рече Пелорат, — че денят е напреднал, а слънцето си е толкова високо, сякаш още е обед.

— Подозирам — отвърна Тривайз, оглеждайки спокойната панорама, — че впечатлението ти е предизвикано от оранжевия цвят на слънцето, какъвто обикновено е той при залез. Ако сме още тук, когато действително залязва, и облаците са подходящо разположени, би трябвало да го видим по-тъмно червено, отколкото сме свикнали. Не зная дали ще ти се стори красиво или потискащо. В интерес на истината слънцето на Компорелон беше още по-неприятно, но почти през цялото време ние се намирахме на закрито.

Той бавно се завъртя, разглеждайки околността във всички посоки. Освен възприеманата почти подсъзнателно странност на светлината, светът имаше и характерна миризма, поне в тази си част. Напомняше на плесен, въпреки че далеч не беше така неприятна.

Близките дървета бяха средно високи и изглеждаха стари, с чвореста кора и леко наклонени стволове, макар да не можеше да се определи дали това се дължи на постоянен вятър или на необичайна почва. Дърветата ли придаваха заплашителен вид на света или нещо друго — по-нематериално?

— Какво смяташ да правиш, Тривайз? — попита Блис. — Сигурно не сме били толкова път, за да се любуваме на гледката.

— Всъщност — каза съветникът — точно такава трябва да е моята роля сега. Предлагам Янов да проучи района. Натам има развалини и той е човекът, който може да прецени стойността на евентуалните находки. За разлика от мен, разбира от надписи и филми на архаичен галактически. А ти, Блис, предполагам, ще искаш да го придружиш, за да го пазиш. Колкото до моя милост, аз ще остана тук като преден пост.

— Пост срещу кого? Примати с тояги и камъни?

— Може би.

Усмивката изчезна от лицето му и той добави:

— Колкото и да е странно, нещо в тази планета ме смущава. Не мога още да кажа точно какво.

— Хайде, Блис — обади се нетърпеливо Пелорат. — Цял живот съм бил единствено колекционер на стари истории и никога не съм се докосвал до истински древни документи. Представяш ли си, ако намерим…

Тривайз ги гледаше как се отдалечават. Гласът на Пелорат затихваше, докато той крачеше ентусиазирано към развалините, а геянката вървеше редом.

Известно време слушаше разсеяно, после се обърна, за да продължи с изучаването на околността. Какво би могло да предизвиква безпокойството му?

Никога не бе стъпвал на ненаселена с хора планета, но бе наблюдавал много такива от космоса. Обикновено те бяха малки светове — твърде малки, за да задържат въздух или вода, и доста полезни като място за среща по време на флотските маневри (през неговия живот не бе имало война, нито даже цял век преди раждането му, но маневрите продължаваха) или при упражненията за симулиран принудителен ремонт. Тривайз беше летял в орбита около подобни светове, беше кацал на тях, но никога не бе имал повод да слезе от кораба.

Дали се безпокоеше, защото сега действително се намираше на един безлюден свят? По същия начин ли щеше да се чувства на някоя от онези малки безвъздушни планети, които бе виждал през студентските си години — че и по-късно?

Поклати глава. Нямаше да се разтревожи толкова. Сигурен бе в това. Щеше да бъде облечен в скафандър, както безброй пъти, когато е бивал извън кораба си в космоса. Това бе позната ситуация и допирът с едно обикновено парче скала едва ли щеше да промени усещането. С положителност — не!

Разбира се… но сега беше без скафандър.

Стоеше на един възможен за обитаване свят, приятен за сетивата поне колкото Терминус и много повече от Компорелон. Усещаше полъха на вятъра върху лицето си, топлината на слънцето върху гърба си, шумоленето на растителността в ушите си. Всичко бе познато, само дето нямаше хора — или вече нямаше.

Това ли беше причината? Тя ли придаваше толкова зловеща атмосфера на подробностите? Нима защото сега се намираха не просто на необитаем, а на изоставен свят?

Никога не бе попадал на изоставен свят; никога не бе чувал за изоставени светове; никога не бе допускал, че свят може да бъде изоставен. Всички планети, които познаваше, веднъж заселени с хора, оставаха обитаеми завинаги.

Той вдигна очи. Една птица пресече полезрението му; изглеждаше дори някак си по-естествена от сиво-синьото небе между оранжевите облаци. (Беше сигурен, че ако прекара два-три дни на планетата, ще свикне с непривичните цветове и небето и облаците ще започнат да му се струват нормални.)

От дърветата долитаха птичи песни и тихо жужене на насекоми. Блис бе споменала за пеперуди и те бяха тук — в удивително количество, с пъстроцветни окраски.

От време на време гъстата трева около дърветата се раздвижваше, но той все още не можеше да разбере какво причинява това движение.

Нито пък очевидното присъствие на живот наблизо предизвикваше страха му. Както беше казала Блис, на тераформираните светове от самото начало липсваха опасни животни. Вълшебните приказки от детството и героическите фантазии на юношеството неизменно имаха за сцена легендарни планети, взети на заем най-вероятно от мъглявите митове за Земята. Холографският екран на хипердрамата гъмжеше от чудовища — лъвове, еднорози, дракони, китове, бронтозаври, мечки. Имаше ги с дузини и той дори не помнеше имената им; някои бяха определено митични, а може би и всичките. Имаше по-дребни същества, които хапят и жилят, както и страшни при допир растения — но това бяха измислици. Естествено, бе чувал, че някогашните пчели са можели да жилят, но сегашните бяха, разбира се, съвсем безобидни.

Тривайз бавно тръгна надясно и заобиколи хълма. Тревата беше висока и гъста, само че пръсната на туфи. Разходи се между дърветата, които също растяха на отделни неголеми групи.

После се прозя. Определено не се случваше нищо вълнуващо и през ума му мина да се върне на кораба и да подремне. Не, немислимо е. Трябва да стои на пост.

Какво, може би трябваше и да марширува: едно, две, едно, две, да се завърта рязко кръгом и да изпълнява сложни фигури с параден електрожезъл? (Това оръжие не се използваше от три века насам, но все още бе задължително при строевата подготовка, без някой да може да посочи точната причина.)

Усмихна се на хрумването си, после се запита дали да не се присъедини към Пелорат и Блис край развалините. Защо? С какво можеше да им помогне?

Ами ако забележи нещо, което Янов случайно е пропуснал? Е, ще разполага с достатъчно време да огледа, след като те се върнат. По-добре беше, има ли артефакти за намиране, да остави Пелорат да ги открие.

Възможно ли е двамата да са в беда? Глупости! Каква беда?

Пък ако случайно бяха в беда, щяха да извикат.

Той спря и се ослуша. Не чу нищо.

После отново го обзе непреодолимата мисъл за караула и закрачи с маршова стъпка, вдигайки високо крак, а сетне удряйки го в земята, като в същото време сваляше въображаемия електрожезъл от рамото си, завърташе го, задържаше го пред себе си — строго отвесно, отново го завърташе и го поставяше на другото рамо. Рязко, с един отривист кръгом Тривайз се озова пак с лице към кораба, който бе вече доста далеч.

И тогава наистина замръзна.

Не беше сам.

До този момент не бе зърнал никакво живо същество освен растения, насекоми и няколко птици, нито беше видял или чул нещо да се приближава. Сега обаче между него и кораба стоеше животно.

Чисто и просто куче.

Тривайз не си падаше по кучетата. Никога не бе имал куче и не изпитваше кой знае какви приятелски чувства, когато срещаше някое. Този път също не изпита. С раздразнение си помисли, че няма планета, на която тези гадини да не са съпътствали човека. Съществуваха безброй разновидности и съветникът отдавна имаше досадното впечатление, че на всеки свят има поне една типична само за него порода. Така или иначе всички кучета си приличаха по едно — независимо дали ги отглеждаха за развлечение, шоу или някаква полезна работа, те биваха възпитавани в любов и доверие към хората.

Тривайз обаче не се бе прехласвал и по тези любов и доверие. На времето бе живял с една жена, която имаше куче. Това създание, което той търпеше заради нея, започна да го обожава, следваше го, облягаше се на гърдите му да си почине (с всичките си петдесет фунта), покриваше го със слюнка и косми в най-неочаквани моменти, клечеше пред вратата и скимтеше, когато той и тя се опитваха да правят секс.

От този контакт бе останал с твърдото убеждение, че по някаква причина, известна само на кучешкия разсъдък и невероятната способност да се анализират миризми, той е неизменен обект на преданост.

Затова когато първоначалната му изненада премина, Тривайз разгледа кучето без особена тревога. Беше едро животно — високо и стройно, с дълги крака. Гледаше го втренчено, без видими признаци за обожание. Устата му бе леко отворена, което можеше да се приеме като усмивка за добре дошъл, но зъбите вътре бяха толкова големи и страшни, че той сто на сто би се чувствал по-удобно, ако кучето не беше пред очите му.

Тогава му хрумна, че то никога не е виждало човек, също както и безброй поколения преди него. Вероятно бе не по-малко изненадано и озадачено от внезапната поява на пришълеца, колкото Тривайз от неговата. Той поне бе разбрал веднага с кого си има работа, докато кучето нямаше дори това преимущество. Бе все още объркано и може би разтревожено.

Естествено, нямаше да бъде безопасно да остави едно животно с такива зъби в състояние на тревога. Трябваше веднага да установи приятелство.

Той се приближи съвсем бавно и без резки движения. Протегна ръка, готов да позволи да го подушат, като издаваше нежни, успокояващи възклицания от рода на „добро кученце“, което в случая му изглеждаше крайно конфузно.

Без да сваля очи от Тривайз, кучето отстъпи една-две крачки назад, сякаш не му се доверяваше. После горната му устна се сгърчи, зъбите му се оголиха и от гърлото му се изтръгна дрезгаво ръмжене. Въпреки че съветникът никога не се бе срещал с подобно поведение, нямаше как да го изтълкува другояче освен като враждебно.

Затова той замръзна на място. С крайчеца на окото си забеляза някакво странично движение и бавно извърна глава. Още две кучета се приближаваха към него. Видът им бе също толкова убийствен като на първото.

Убийствен? Това прилагателно му хрумна едва сега и ужасната му уместност го шокира.

Сърцето му изведнъж заби силно. Пътят към кораба бе блокиран. Не можеше да бяга напосоки, защото тези дълги и многобройни кучешки крака щяха да го стигнат след броени метри. Ако вместо да отстъпи използваше бластера, докато застреля едното, другите две сигурно щяха да се нахвърлят върху му. А в далечината зърна и още няколко. Комуникираха ли по някакъв начин? На глутници ли ловуваха?

Той бавно се отмести вляво, в посоката, в която — все още — имаше свободен изход. Бавно. Бавно.

Кучетата се придвижваха едновременно с него. Убеден беше, че единственото, което го спасява от незабавно нападение, е фактът, че те никога не са виждали или подушвали подобно същество. Нямаха установен стереотип на поведение за такъв случай.

Бягството, разбира се, би представлявало нещо познато за кучетата. Щяха да знаят какво да сторят, ако индивид с ръста на Тривайз демонстрира страх и побегне. И те ще побягнат. По-бързо.

Той продължаваше да се промъква странешком към едно дърво. Изпитваше дивото желание да се качи нависоко, където зверовете не ще могат да го последват. Те също се придвижваха с тихо ръмжене и скъсяваха разстоянието. И трите бяха вперили втренчени погледи в него. Още две приближаваха към тях, а по-надалеч се мяркаха и други. В един момент той трябваше да спринтира. Не биваше да го отлага твърде дълго, нито да побегне прекалено рано. И двете грешки можеха да се окажат фатални.

Сега!

Със сигурност постави личен рекорд за рязък старт и въпреки това беше на косъм. Усети щракване на челюсти край петата си и за момент те дори го задържаха, докато зъбите не се приплъзваха върху твърдия керамоид.

Не беше особено ловък в катеренето по дървета. Не се бе качвал на дърво сигурно от десетгодишен, а и тогава, доколкото си спомняше, не блестеше с особени успехи. В настоящия случай обаче стволът не беше съвсем отвесен, а кората бе чвореста и той имаше къде да се хване. Още повече, че го гонеше свирепа нужда, а е удивително какво може да направи човек, притиснат от обстоятелствата.

Озова се седнал на един чатал десетина метра над земята. В момента не си даваше сметка, че си е одраскал ръката и от нея капе кръв. В основата на дървото седяха пет огромни песа, загледани нагоре с изплезени езици, и търпеливо чакаха.

А сега — какво?

37

Известно време Тривайз не беше в състояние да разсъждава логично. Мислите му сякаш проблясваха хаотично една през друга и ако можеха да бъдат подредени, щяха да изглеждат горе-долу така:

Блис твърдеше, че при тераформирането на една планета хората създават екологично неравновесие, което могат да крепят само с безкрайни усилия. Заселниците например никога не са водили със себе си по-едри хищници. Малките обаче не са могли да избегнат. Насекоми, паразити, дори птици, земеровки и така нататък.

Стряскащите животни от легендите и мъглявите литературни съчинения — тигри, мечки гризли, китове-убийци, крокодили? Кой би ги пренасял от свят на свят, дори да имаше смисъл? И къде то би имало смисъл?

Това означаваше, че хората бяха единствените по-големи хищници и на тях се падаше да пробират онези растения и животни, които, оставени сами на себе си, биха се задушили в собствените си свръхпопулации.

И ако по някакъв начин хората изчезнеха, трябваше да ги заместят други хищници. Но кои? Най-едрите и толерирани още от дълбока древност бяха кучетата и котките — опитомени и живеещи от човешкото благоволение.

Ако обаче хората ги нямаше, за да ги хранят? Тогава те трябва сами да си търсят прехраната — за оцеляването си и, в интерес на истината, за оцеляването на вида, с който засищат глада си и чиято популация трябва да се контролира.

И така, кучетата — всичките им разновидности — ще се размножават: големите ще нападат оставените без надзор тревопасни, по-малките ще ловят птици и гризачи. Котките ще ходят на лов през нощта, както кучетата през деня; първите — поединично, вторите — на глутници.

И вероятно по пътя на еволюцията в крайна сметка ще се създадат нови видове, за да запълнят допълнителни екологични ниши. Дали някои кучета няма да развият земноводни способности, за да могат да се хранят с риба? А някои котки да започнат да се задържат за известно време във въздуха и да ловят по-тромавите птици?

Всичко това пробяга през ума му, докато очакваше логичното мислене да му подскаже какво би могъл да направи.

Броят на кучетата растеше. Изброи двадесет и три около дървото, а прииждаха още. Колко голяма беше глутницата? Всъщност какво значение имаше? И така тя беше достатъчно многобройна.

Извади бластера от кобура, но тежката дръжка в ръката му не даде онова чувство за сигурност, което би желал. Кога за последен път го бе зареждал с енергиен блок и колко заряда можеше да изстреля? Положително не двадесет и три.

Ами Пелорат и Блис? Ако се появяха, кучетата щяха ли да се нахвърлят върху тях? А даже да не се появяха тъкмо сега, щяха ли да са в безопасност? Ако хищниците усетеха присъствието на две човешки същества в развалините, какво би им попречило да ги нападнат там? Едва ли имаше врати или прегради, които да ги задържат.

Блис би ли могла да ги спре и прогони? Щеше ли да успее да концентрира достатъчно ментална сила през хиперпространството? И колко време би могла да поддържа такова ниво?

Тогава — да извика за помощ? Дали щяха да дотичат, ако се провикне, а кучетата да си плюят на петите под страховития поглед на геянката? (Страховит поглед ли беше нужен или просто ментално действие, неуловимо за наблюдателите, които не притежават тази способност?) Или пък, ако се появят, нямаше ли да бъдат разкъсани на парчета пред очите му, а той да е принуден да наблюдава безпомощно от относително безопасната си позиция на дървото?

Не, ще трябва да използва бластера. Ако успее да убие едно от кучетата, а другите побягнат от уплаха, би могъл да слезе, да извика Пелорат и Блис, да убие още няколко, проявили прекалено нахалство, а после тримата да се доберат до кораба.

Той нагласи силата на микровълновия лъч на три четвърти от максимума. Щеше да е достатъчна, за да ликвидира някое от кучетата с голям шум. Гърмежът можеше да прогони другите без излишен разход на енергия.

Тривайз внимателно се прицели в едно животно сред глутницата, което изглеждаше (поне във въображението му) по-злобно от останалите — може би само защото седеше по-спокойно и следователно по-хладнокръвно очакваше плячката си. Кучето гледаше право в оръжието, сякаш презираше онова, което човекът можеше да направи с него.

На Тривайз му хрумна, че той самият никога не бе стрелял с бластер срещу живо същество, нито бе виждал друг да го прави. При тренировките стреляха в чучела от кожа и пластмаса, пълни с вода; течността почти мигновено се загряваше до точката на кипене и експлодираше, разкъсвайки опаковката на парчета.

Но кой, след като нямаше война, ще стреля в човек? И кой би се противопоставил срещу бластер, за да предизвика използването му? Само тук, на един свят, станал патологичен поради изчезването на хората…

Отчитайки странната способност на мозъка да регистрира несъществени подробности, Тривайз забеляза, че един облак бе скрил слънцето — и стреля.

Странен блясък премина през въздуха по права линия между дулото на бластера и кучето; трептяща светлина, която можеше и да не се забележи, ако слънцето грееше с пълна сила.

Животното сигурно усети наближаващата гореща вълна и леко помръдна, като че искаше да отскочи. После експлодира и част от кръвта и клетъчното му съдържание се изпариха.

Експлозията вдигна разочароващо малък шум, защото кучешката кожа просто не беше толкова здрава, колкото на чучелата за тренировка. Плът, кожа, кръв и кости се разпиляха наоколо и Тривайз усети, че му се повдига.

Кучетата се дръпнаха, някои от тях засегнати от неприятно горещите парчета. Но това бе само моментно стъписване. Сетне те отново се струпаха плътно, за да изядат това, което им се предлагаше. На Тривайз съвсем му прилоша. Не само че не ги плашеше, а ги и хранеше! При това положение никога нямаше да си отидат. Напротив — миризмата на прясна кръв и топло месо щеше да привлече още такива хищници, а може би и други, по-малки месоядни твари.

Някой извика:

— Тривайз! Какво…

Той погледна натам. Блис и Пелорат бяха излезли от развалините. Геянката бе спряла и разперила ръце, за да задържи историка, който гледаше към глутницата. Положението бе ясно и очевидно. Нямаше нужда от въпроси.

— Опитах се да ги пропъдя — извика Тривайз, — без да ви въвличам в това с Янов. Можеш ли да ги държиш на разстояние?

— Едва ли — отвърна Блис спокойно, така че Тривайз я чу с мъка, макар ръмженето да бе стихнало, сякаш кучетата внезапно бяха покрити с някакво успокояващо и звукопоглъщащо одеяло.

— Много са и не ми е позната невронната им дейност — добави тя. — На Гея нямаме такива екземпляри.

— Нито пък на Терминус. Или на който и да било цивилизован свят — извика Тривайз. — Ще застрелям колкото мога, а ти се погрижи за останалите. С по-малко няма да ти е чак толкова трудно.

— Не, Тривайз. С бластера само ще привлечеш още. Стой зад мен, Пел, защото няма как да ме защитиш. Голан, къде е другото ти оръжие?

— Невронният камшик?

— Да. Който предизвиква болка. Ниска мощност. Ниска мощност!

— Страхуваш се да не ги заболи ли? — ядосано се провикна съветникът. — Сега ли е най-подходящият момент да си припомняме, че животът е нещо свято?

— Аз мисля за живота на Пел. И за моя. Направи каквото ти казвам. Ниска мощност, стреляй по едно куче. Не мога да ги задържам още дълго.

Животните се бяха отдалечили от дървото и наобиколили двамата, които стояха с гръб към някаква порутена стена. Най-близките правеха плахи опити да се приближат още повече и тихо скимтяха, сякаш се мъчеха да проумеят какво ги спира, след като не усещаха никаква преграда пред себе си. Някои напразно се опитваха да се покатерят по стената и да нападнат в гръб.

Ръката на Тривайз трепереше, докато нагласяваше невронното оръжие на ниска мощност. Камшикът изразходваше много по-малко енергия от бластера и една-единствена батерия можеше да произведе стотици удари, а и точният прицел не беше толкова важен. Тъй като спестяването на енергия също нямаше решаващо значение, той можеше да мине с камшика през цялата глутница. Това бе традиционният метод за озаптяване на тълпи, заплашващи да станат опасни.

Все пак последва предложението на Блис. Прицели се в едно куче и стреля. То се претърколи с притреперващи крака и пронизителни писъци.

Останалите се отдръпнаха от раненото животно с присвити назад уши. После заскимтяха на свой ред, обърнаха се и си тръгнаха, отначало бавно, сетне по-бързо и накрая в пълен бяг. Удареното животно с мъка се изправи и закуцука, скимтейки, след тях.

Воят заглъхна в далечината и Блис каза:

— Да се връщаме на кораба. Те ще дойдат отново или ще налетим на други.

След малко Тривайз си помисли, че никога не бе боравил толкова бързо с входния механизъм на звездолета. И се надяваше повече да не му се налага да го прави.

38

Нощта падна преди той да се почувства що-годе нормално. Тънката лентичка синтетична кожа върху одрасканата му ръка бе успокоила физическата болка, но не беше така лесно да се уталожи болката от психическата рана.

Работата не бе в самата опасност, на която бяха изложени. Реагира на нея както всеки средно смел човек би реагирал. Само че опасността дойде от напълно неподозирана посока. Дразнеше го цялата тази нелепост. Какво би станало, ако се разчуеше, че ръмжащи кучета са го накарали да се покатери на дърво? Все едно да се впуснете в бяг от писукането на ядосани канарчета.

Той с часове се ослушваше за нова атака от страна на кучетата, за вой, за драскаме с нокти по външния корпус на кораба.

Пелорат, от своя страна, изглеждаше съвсем спокоен.

— Нито за миг не се съмнявах, драги приятелю, че Блис ще се справи, но трябва да кажа, че и ти стреля добре с това оръжие.

Тривайз сви рамене. Не беше в настроение да обсъжда подобен въпрос.

Ученият държеше в ръка своята библиотека — компактдиска, на който се съхраняваше трудът на целия му живот, преминал в изследвания на митове и легенди — и се оттегли с нея в спалнята, където стоеше малкият му четец.

Изглеждаше доста доволен от себе си. Тривайз го забеляза, но не коментира. Щеше да има достатъчно време по-нататък, когато умът му нямаше да е толкова зает с кучетата.

Щом двамата останаха сами, Блис промълви колебливо:

— Предполагам, че са те изненадали.

— Ами, да — мрачно отвърна съветникът. — Кой би повярвал, че при вида на едно куче — именно куче! — ще хукна да се спасявам.

— След двадесет хиляди години без хора това едва ли са обикновени кучета. Сега тези животни сигурно са доминиращите едри хищници.

Тривайз кимна.

— Така си и помислих, докато седях на клона на дървото в ролята на предпочитана плячка. Ти беше определено права за неуравновесената екология.

— Неуравновесена, да, от гледна точка на хората. Но като видях колко добре се справят кучетата, чудя се дали Пел не е прав в своето предположение, че природната среда може сама да постигне равновесие, като запълни екологичните ниши с еволюирали варианти на относително малобройните видове, присъстващи първоначално на даден свят.

— Колкото и странно да е — рече Тривайз, — и на мен ми хрумна същата мисъл.

— При условие, разбира се, че нарушаването на равновесието не е толкова голямо, та процесът на възстановяване да изисква твърде много време. Междувременно планетата може да стане напълно нежизненоспособна.

Тривайз изсумтя. Блис го погледна замислено.

— Добре, че настоя да се въоръжиш.

— Не ми помогна много. Виж, твоите способности…

— Не, оръжието беше необходимо. Толкова спешно, само с хиперпространствен контакт с останалата част от Гея, при тъй много умове от непознато естество, нямаше да мога да направя нищо без невронния камшик.

— Бластерът обаче не свърши никаква работа. Опитах.

— С бластера, Тривайз, кучето просто изчезва. Останалите могат да се изненадат, но не и да се уплашат.

— Още по-лошо — поясни Тривайз. — Те изядоха останките. Аз направо ги подкупвах да останат.

— Да, разбирам, че ефектът е бил такъв. С невронния камшик е друго. Той причинява болка и раненото куче издава звуци, понятни за другите животни, които по условен рефлекс започват да изпитват страх. След като вече са предразположени към него, аз само побутнах умовете им и те избягаха.

— Да, но ти успя да съобразиш, че в този случай камшикът е по-страшното оръжие, докато аз не успях.

— Свикнала съм да боравя с умове, а ти не си. Затова настоявах за ниска мощност, както и да се прицелиш само в едно животно. Не исках кучето просто да умре от болка. Не исках и тя да е толкова разсеяна, че да има ефекта на бой с камшик. Исках силна болка, концентрирана във фокус.

— И я получи, Блис — кимна Тривайз. — Свърши идеална работа. Дължа ти огромна благодарност.

— Недоволен си — замислено каза геянката, — защото ти се струва, че си играл нелепа роля. А всъщност, пак повтарям, без твоите оръжия нямаше да мога да направя нищо. Това, което ме озадачава, е как си обясняваш въоръжаването си при всичките ми уверения, че на този свят няма хора — нещо, в което продължавам да съм сигурна. Предвиди ли кучетата?

— Не — отвърна Тривайз. — Разбира се, че не. Във всеки случай, не съзнателно. От друга страна, не ходя въоръжен по принцип. На Компорелон не съм се и сетил да взема оръжие. Не бива обаче да се хващам в капана и да мисля, че е някаква магия. Подозирам, че когато започнахме да говорим за извадени от равновесие екологии, някак си подсъзнателно съм си представил животни, станали опасни в отсъствието на човека. Сега вече това изглежда съвсем логично, но е възможно и да съм имал подобно предчувствие. Нищо повече.

— Не го отхвърляй така небрежно. Аз също участвах в разговора за небалансираните екологии, но нямах такова предчувствие. Тъкмо тази интуиция цени у теб Гея. Разбирам също, че сигурно те дразни да имаш скрити способности за предвиждане, естеството на които не можеш да доловиш; да действаш решително, но без разумни основания…

— На Терминус изразът е „да действаш по вътрешен подтик“.

— А на Гея казваме „да знаеш, без да мислиш“. На теб не ти харесва да знаеш, без да мислиш, нали?

— Определено не ми харесва. Не искам да бъда ръководен от предчувствия. Приемам, че те се основават на някаква причина, но ако не я знам, всичко ме кара да мисля, че нямам контрол върху собствения си разсъдък — нещо като лека форма на лудост.

— Когато реши в полза на Гея и Галаксея, ти действаше по интуиция, а сега търсиш причината.

— Поне десет пъти съм го твърдял.

— А аз отказвах да приема твърденията ти за буквална истина. Съжалявам. Повече няма да ти противореча. Надявам се обаче, че мога да продължа да изтъквам преимуществата на Гея.

— Естествено — засмя се Тривайз, — ако ти обаче от своя страна признаеш, че съм свободен да не ги приемам.

— Хрумвало ли ти е в такъв случай, че този непознат свят се връща към някакво варварство и може би в края на краищата ще стане необитаем и ще се превърне в пустош поради отстраняването на единствения вид, способен да играе ролята на ръководещ разум? Ако този свят обаче беше Гея или, още по-добре, част от Галаксея, това не би могло да се случи. Ръководният разум би продължил да съществува в Галактиката като цяло и екологията, чието равновесие по някаква причина се е нарушило, ще се насочи към възстановяването му.

— Това означава ли, че кучетата ще спрат да се хранят?

— Разбира се, че ще се хранят, също както и хората. Но ще се хранят целенасочено, под съзнателно ръководство, за да поддържат екологичното равновесие, а не в резултат на произволни обстоятелства.

— Изгубването на личната свобода може да няма значение за кучетата, но за хората има — каза Тривайз.

— А какво би станало, ако всички човешки същества престанат да съществуват — навсякъде, не само на един или на няколко свята? Ако Галаксея остане без хора? Ще има ли ръководещ разум и тогава? Останалите форми на живот и неодушевената материя ще успеят ли да изградят общ разсъдък, подходящ за тази цел?

Блис се поколеба.

— Такова нещо — рече тя — никога не се е случвало. Нито пък има някакви изгледи да се случи в бъдеще.

— А не ти ли изглежда очевидно — продължи Тривайз, че човешкият мозък е качествено различен от всичко друго и че ако той отсъства, общият сбор от останалите съзнания не би могъл да го замести. Не е ли истина, че хората са специален случай и трябва да бъдат третирани по съответния специален начин? Те не бива да се идентифицират дори един с друг, камо ли с нечовешки обекти.

— Въпреки това ти реши в полза на Галаксея.

— Причината за което все още не мога да проумея.

— Може би главната причина е била именно предчувствието ти за последиците от нарушеното екологично равновесие? Не е ли възможно основният аргумент да е бил, че всички светове в Галактиката са на ръба на острието и от двете страни ги очаква нестабилност, и че единствено Галаксея би могла да предотврати катастрофите, случващи се на този свят, да не говорим за безспирните междучовешки бедствия като войните и лошото управление?

— Не. Когато взимах решението, не мислех за небалансираните екологии.

— Откъде си сигурен?

— Може да не знам какво предугаждам, но ако впоследствие то бъде споменато, бих го разпознал. Както впрочем ми се струва, че наистина съм предвидил наличието на опасни животни на този свят.

— Е — каза Блис сериозно, — тези кучета можеха да ни костват живота, ако не бяха обединените ни сили — твоята интуиция и моят ментализъм. Хайде, нека бъдем приятели.

Тривайз кимна.

— Щом искаш.

В гласа му имаше ледена нотка, която накара геянката да вдигне вежди, но в този момент в стаята се втурна Пелорат, тресящ главата си така, сякаш искаше да я откъсне.

— Мисля — изрева той, — че го открих.

39

По принцип съветникът не вярваше в лесните победи, но в края на краищата човешко е да повярваш на нещо дори против разума си. Той почувства, че мускулите на гърдите и гърлото му се стягат, но все пак успя да изрече:

— Местоположението на Земята? Това ли откри, Янов?

Пелорат го зяпна втрещено и ентусиазмът му сякаш се изпари.

— Ами, не — рече той явно сконфузен, — не съвсем. Всъщност, Голан, няма нищо общо. Бях забравил за това. Открих… друго в развалините. Предполагам, че не е толкова важно.

Тривайз с усилие пое дълбоко въздух и каза:

— Няма защо да се притесняваш, Янов. Всяка находка е важна. Та какво дойде да ни съобщиш?

— Ами — започна Пелорат, — работата е там, че почти нищо не беше оцеляло, разбирате ли? Двадесет хиляди години ветрове и бури не оставят много след себе си. Още повече, растенията също действат като бавни разрушители, а животните… но както и да е. Въпросът е, че „почти нищо“ не означава „нищо“. Развалините, на които попаднахме, трябва да са останки от обществена сграда, тъй като върху едни паднали камъни или късове бетон имаше изсечен надпис. Беше много трудно да се различи, нали разбираш, приятелю, но аз направих снимки с един от онези фотоапарати с вградено компютърно увеличение, които имаме на борда — така и не се наканих да поискам разрешение да го взема, Голан, но ми се стори важно и…

Тривайз махна нетърпеливо с ръка.

— Продължавай.

— Успях да разчета част от надписа, който явно беше много архаичен. Даже с компютърното увеличение и моята осведоменост по отношение на архаичния език беше невъзможно да се разбере каквото и да било с изключение на една кратка фраза. Там буквите бяха по-големи и малко по-ясни от останалите. Може да са били изсечени и по-дълбоко, защото представляваха наименованието на самия свят. Фразата гласеше: „Планета Аврора“, така че предполагам, че светът, на който стоим, се нарича Аврора, или поне се е наричал така.

— Все някак трябва да се нарича — отбеляза Тривайз.

— Да, но имената рядко се избират произволно. Току-що претърсих внимателно библиотеката си и намерих две стари легенди, идващи, както се оказа, от два много отдалечени един от друг свята, така че имаме достатъчно основание да смятаме, че са възникнали независимо, като имаме предвид… както и да е! И в двете легенди Аврора е името на зората. Може да се предполага, че на някакъв прагалактически език „аврора“ е означавало „зора“. Работата е там, че някаква дума за зора или зазоряване често се използва като име на първите построени космически станции или други подобни конструкции. Ако този свят се нарича Зора, независимо на какъв език, възможно е и той да е бил първият по рода си.

Тривайз попита:

— Да не се готвиш да ни излезеш с твърдението, че тая планета всъщност е Земята и Аврора е алтернативното й име, тъй като Земята символизира зората на живота и на човечеството?

— Не мога да отида толкова далеч — отговори Пелорат.

— Все пак няма радиоактивна повърхност — напомни с горчивина в гласа си съветникът, — няма огромен спътник, нито газов гигант с широки пръстени.

— Точно тъй. Но Дениадор от Компорелон смяташе, че тъкмо този е един от световете, усвоени на времето от първата вълна заселници — космонитите. Ако е така, то неговото име може би сочи, че е бил първият от космонитските светове. Възможно е в този момент да стоим на най-стария човешки свят в Галактиката, с изключение на Земята. Това не е ли вълнуващо?

— Във всички случаи е интересно, Янов, но не извлякохме ли твърде много от едно име?

— Има още — заяви Пелорат възбудено. — Доколкото е меродавна справката в моите архиви, днес в Галактиката липсва свят с име „Аврора“ и, сигурен съм, твоят компютър ще го потвърди. Както казах, има всякакви светове и други обекти, наречени „Зора“ или нещо подобно, но никъде не е използвана самата дума „Аврора“.

— А защо ще я използват? Щом е прагалактическа, няма как да е популярна.

— Но имената остават, дори когато са безсмислени. Ако този е първият населен свят, той е бил прочут; може даже за известно време да е бил господстващият свят в Галактиката. С положителност ще има други, кръстени „Нова Аврора“, „Малката Аврора“ и тъй нататък. А такива…

Тривайз го прекъсна:

— Може да не е първият населен свят. Може никога да не е играл важна роля.

— Според мен има по-основателна причина, драги приятелю.

— Каква например, Янов?

— Ако първата вълна заселници е била застигната от втора, на която сега принадлежат всички светове в Галактиката — както впрочем твърдеше Дениадор, — много е вероятно да е имало период на враждебност между двете вълни. И при изграждането на своите, тъй да се каже, светове втората вълна да избягва да използва имената, дадени от първата на нейните си. По този начин от факта, че името „Аврора“ не се повтаря, можем да заключим, че действително са съществували две заселнически вълни и че този свят е от първата.

Тривайз се усмихна.

— Янов, вече добивам представа как работите вие, митолозите. Съграждате красива надстройка, пък било то и върху въздушни основи. Легендите твърдят, че заселниците от първата вълна са били придружени от множество роботи и се предполага, че именно те са причинили гибелта им. Ако бяхме намерили поне един робот на този свят, щях да съм склонен да приема хипотезата за първата вълна, но как можем да очакваме след двадесет хиляди…

Пелорат с усилие мърдаше устни, без да издаде членоразделен звук, докато накрая проговори:

— Ама не ти ли казах? Не, разбира се, че не съм! Толкова съм развълнуван, че всичко ми се обърка в главата. Голан, там имаше робот.

40

Тривайз разтри челото си, сякаш то внезапно го заболя.

— Робот? — попита той. — Имаше робот?

— Да — Пелорат закима енергично с глава.

— Откъде знаеш?

— Ами, беше си робот. Как мога да не го позная, след като съм го видял?

— Ти виждал ли си някога друг път робот?

— Не, но беше метален предмет, който прилича на човек. Глава, ръце, крака, торс. Естествено, като казвам метален, имам предвид най-вече ръждясъл, и когато се приближих към него, предполагам вибрациите от стъпките ми го повредиха още повече, така че докато протегна ръка да го пипна…

— Защо е трябвало да го пипаш?

— Ами, сигурно не съм можел да повярвам на очите си. Беше машинална реакция. Щом го докоснах, той се разпадна. Но…

— Да?

— Преди да се разпадне съвсем, очите му като че ли слабо просветнаха и издаде звук, сякаш се опитва да изрече нещо.

— Искаш да кажеш, че все още е функционирал?

— Едва-едва, Голан. После се срина.

Тривайз се обърна към Блис.

— Потвърждаваш ли всичко това?

— Робот беше и ние го видяхме — отвърна геянката.

— И работеше?

Жената глухо каза:

— Когато се разпадаше, долових слаба невронна дейност.

— Каква невронна дейност? Роботите нямат органичен мозък.

— Предполагам, че притежават компютризирания му еквивалент — отговори Блис — и аз мога да го доловя.

— Долови роботска, а не човешка менталност, така ли?

Тя сви устни:

— Беше твърде слаба, за да разбера друго, освен че я има.

Тривайз я изгледа, после и Пелорат и каза с едва потискана ярост:

— Това променя всичко.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

СОЛАРИЯ

Х. РОБОТИ

41

По време на вечерята Тривайз изглеждаше потънал в мисли, а Блис насочи цялото си внимание към храната.

Пелорат, който комай единствен бе склонен да разговаря, изтъкна, че ако планетата, на която се намират, е Аврора и че ако това е първият колонизиран свят, той би трябвало да е доста близо до Земята.

— Може би си струва да претърсим непосредственото звездно обкръжение — вметна историкът. — То ще рече да пресеем най-много неколкостотин звезди.

Тривайз измърмори, че прийомът на пробите и грешките е последното средство и че преди да открият Земята, би искал да събере колкото е възможно повече информация за нея. Не каза нищо повече и Пелорат, очевидно почувствал се срязан, също потъна в мълчание.

Тъй като съветникът не стана по-общителен и след като се нахраниха, Янов плахо се обади:

— Тук ли ще стоим, Голан?

— Поне за през нощта — отвърна Тривайз. — Имам нужда да помисля малко.

— Дали е безопасно?

— Дори наоколо да има нещо много по-лошо от кучетата — каза Тривайз, — в кораба ще сме в пълна безопасност.

Пелорат се запъна:

— Колко време ще ни трябва, за да излетим, ако тук има нещо много по-лошо от кучетата?

— Компютърът е в готовност за излитане — поясни съветникът. — Мисля, че ще успеем за не повече от две-три минути. И понеже, ако се случи неочаквано събитие, той ще ни разбуди съвсем ефективно, предлагам всички да поспим. Утре сутринта ще реша как да продължим.

На приказки е лесно, помисли малко по-късно Тривайз, уловил се, че се взира в тъмнината. Беше се свил полуоблечен на пода на компютърното помещение. Твърде неудобна поза, ала той бе сигурен, че този път и леглото няма да е по-примамливо, а оттук поне можеше незабавно да предприеме някакви действия, ако компютърът вдигне тревога.

Чу стъпки и инстинктивно се изправи, като си удари главата в ръба на пулта — не толкова силно, че да се нарани, но достатъчно, за да му се наложи да потърка мястото и да изкриви лице.

— Янов? — попита с приглушен глас, докато примигваше.

— Не. Аз съм. Блис.

Тривайз протегна ръка над ръба на пулта, та да има поне частичен контакт с компютъра и нежната светлина открои увитата в леко розово одеяние геянка.

— Какво има? — попита той.

— Погледнах в стаята ти, но там те нямаше. Долових обаче невронната ти дейност. Явно беше буден, така че реших да вляза.

— Е, какво искаш?

Тя седна до стената, вдигна колене нагоре и облегна брадичка на тях. Сетне каза:

— Не се безпокой. Нямам никакви попълзновения към онова, което е останало от девствеността ти.

— Не съм си и въобразявал — язвително отвърна Тривайз. — Защо не спиш? Ти имаш по-голяма нужда от нас.

— Повярвай — рече Блис тихо и някак прочувствено, — тази история с кучетата беше много изтощителна.

— Вярвам ти.

— Само че трябваше да поговоря с теб, докато Пел спи.

— За какво?

— Когато той ти разправи за робота, ти рече, че това променя всичко. Какво имаше предвид?

— Не разбираш ли? — изненада се Тривайз. — Имаме три набора от координати — три забранени свята. Вече искам да посетя и трите, за да науча колкото се може повече за Земята, преди да се опитам да я открия.

Той се доближи леко към нея, за да може да говори още по-тихо, а сетне рязко се отдръпна и каза:

— Слушай, не искам Янов да нахълта да ни търси тук. Не знам той какво ще си помисли.

— Малко е вероятно. Пел заспа и аз съвсем леко му помогнах. Ако се размърда, ще разбера. Продължавай. Искаш да посетиш и трите свята. Какво се е променило?

— В плана ми не влизаше да си пилея времето без нужда на който и да е от тях. Ако тази планета, Аврора, от двадесет хиляди години не е населена с хора, твърде съмнително е, че е оцеляла някаква полезна информация. Не искам да прекарам седмици или месеци в безполезно търсене, да разгонвам кучета, котки, бикове и каквото там още може да подивее и да стане опасно, единствено с надеждата да открия някакво парче архивен материал сред праха, ръждата и развалините. Може да се окаже, че на някой от другите забранени светове или дори и на двата има хора и запазени библиотеки. Така че първоначалното ми намерение беше веднага да напусна Аврора. Ако го бях направил, сега щяхме да сме в космоса и да спим в пълна безопасност.

— Обаче?

— Обаче, ако на този свят все още има функциониращи роботи, те може би пазят важна информация, която ще можем да използваме. По-безопасно ще е да си имаме работа с тях, отколкото с хора, тъй като според онова, което съм чувал, те са длъжни да се подчиняват на заповедите ни и не могат да ни причинят вреда.

— Следователно ти си променил плановете си и сега се каниш да прекараш известно време на този свят, за да търсиш роботи?

— Не ми се иска особено много, Блис. Струва ми се, че роботите не могат да издържат двадесет хиляди години без поддръжка. Само че след като ти си видяла такъв, в който все още има искра на активност, ясно ми е, че не бива да се уповавам единствено на своите, основани на здравия разум, преценки. Не мога да си позволя да се ръководя от невежеството си. Може би роботите са по-издръжливи, отколкото си мисля, или пък имат някакви способности да се самоподдържат.

— Тривайз — прошепна Блис, — послушай ме и запази това, дето ще ти кажа, в тайна.

— В тайна? — извиси глас съветникът. — От кого?

— Шт! От Пел, разбира се. Виж какво, излишно е да си променяш плановете. Беше прав още в началото. На този свят няма функциониращи роботи. Аз не открих нищо.

— Открила си един, а щом…

— Не съм го открила. Той не функционираше; отдавна не е функционирал.

— Но ти каза…

— Знам какво съм казала. Пел си е помислил, че е забелязал движение и е чул някакъв звук. Той е романтик. Прекарал е живота си в търсене на данни, а това е труден начин да оставиш собствена диря в света на учените. Пел страшно би искал да направи някакво откритие. Разчитането на думата „Аврора“ по право му принадлежи и аз видях, че в този момент беше по-щастлив, отколкото можеш да си представиш. Отчаяно му се иска обаче да открие още нещо.

Тривайз се намръщи.

— Да не намекваш, че на него толкова му се иска да направи някакво откритие, та се е самоубедил, че е попаднал на действащ робот, когато всъщност роботът не е действал?

— Това, на което той попадна, не беше нищо повече от купчина ръжда, и в нея имаше точно толкова съзнание, колкото в скалите наоколо.

— Но ти го подкрепи.

— Не можах да се насиля и да го лиша от откритието му. За мен той означава много.

Съветникът я гледа цяла минута, а после рече:

— Имаш ли нещо против да ми обясниш защо той значи толкова много за теб? Искам да знам. Наистина го искам. Янов би трябвало да ти изглежда просто като един възрастен мъж без нищо романтично в себе си. Той е изолат, а ти презираш изолатите. Ти си млада и красива и сто на сто съществуват други части от твоята планета, които притежават тела на жизнени и хубави млади мъже. С тях си в състояние да установиш физически взаимоотношения, които могат да резонират в Гея и да предизвикат върхове от екстаз. Така че какво толкова виждаш у Янов?

Блис мрачно го изгледа.

— Ти не обичаш ли Пелорат?

Тривайз сви рамене и каза:

— Аз го харесвам. Предполагам, би могла да кажеш и че го обичам в несексуалния смисъл на думата.

— Ти не го познаваш от твърде отдавна, Тривайз. Защо го обичаш по този свой несексуален начин?

Съветникът усети, че се е усмихнал незабелязано.

— Ами той е такъв един странен. Честно казано, смятам, че никога през живота си не е помислил нито веднъж за себе си. Наредиха му да тръгне с мен и той тръгна. Никакви възражения. Искаше да идем на Трантор, но когато настоях, че трябва да отида на Гея, изобщо не го оспори. А сега е готов да дирим Земята, макар да би трябвало да знае, че това е опасно. Абсолютно съм сигурен, че ако му се наложи да пожертва живота си заради мен — или за някого другиго — ще го направи, и то без да се замисли.

— А ти би ли пожертвал живота си заради него, Тривайз?

— Бих могъл, ако нямам време за преценка на вариантите. Ако обаче имам, може би бих изкръшкал. Аз не съм толкова добър. И поради това изпитвам ужасна необходимост да го пазя. Не искам Галактиката да го научи да не бъде добър. Разбираш ли? И трябва да го пазя особено много от теб. Не мога да понасям мисълта, че когато тази щуротия, дето те забавлява в момента, приключи, ще го захвърлиш.

— Да, предполагах, че си мислиш нещо такова. А не допускаш ли, че аз виждам в Пел същото, което и ти — и дори повече, тъй като мога пряко да контактувам с ума му? Нима действам, сякаш искам да го нараня? Щях ли да подкрепя илюзията му, че е видял функциониращ робот, ако нещата не бяха такива, че просто не понасям мисълта да му причиня болка? Тривайз, аз съм привикнала към това, което ти наричаш доброта, тъй като всяка част от Гея е готова да се принесе в жертва заради цялото. Ние не знаем и не приемаме никакъв друг начин на действие. Само че когато го вършим, не се лишаваме от нищо, тъй като всяка част е цялото… макар и да виждам, че ти е трудно да го разбереш. Пел обаче е нещо различно.

Блис вече не гледаше към Тривайз. Тя сякаш си говореше сама.

— Той е изолат. Той не е самоотвержен, понеже е част от нещо по-голямо. Той е самоотвержен, просто защото е самоотвержен. Разбираш ли ме? Той може да загуби всичко и нищо да не спечели и въпреки това да е такъв, какъвто е. Дори ме кара да се срамувам, че съм готова на всичко, без да се боя да загубя, докато той ще е такъв, какъвто е и когато няма надежда да спечели.

Тя пак погледна съветника, този път с много сериозно изражение.

— Не разбираш ли колко неща знам за него, дето ти никога не би могъл да узнаеш? Мислиш ли, че съм в състояние да му причиня нещо лошо по какъвто и да е начин?

— Блис — отвърна Тривайз, — днес ти каза: „Нека бъдем приятели“, а аз ти отговорих само: „Щом искаш.“ Рекох го неохотно, понеже си мислех какво можеш да сториш на Янов. Сега е мой ред. Хайде, Блис, нека бъдем приятели. Ти ще продължиш да ми изтъкваш предимствата на Галаксея, а аз — да отхвърлям аргументите ти, но въпреки това, нека бъдем приятели — и той й подаде ръка.

— Разбира се, Тривайз — каза Блис и те здраво стиснаха дланите си.

42

Съветникът тихичко се усмихна на себе си. Усмивката въобще не достигна до устните му и те не се разтеглиха или изкривиха.

Докато бе работил с компютъра, за да намери звездата (ако изобщо имаше такава звезда) от първия набор координати, Пелорат и Блис бяха го наблюдавали внимателно и, разбира се, бяха задавали въпроси. Сега те се намираха в стаята си и спяха или поне почиваха, оставили работата изцяло в ръцете му.

В известен смисъл това го ласкаеше, защото му се струваше, че просто са приели факта, че той знае какво прави и не се нуждае от надзираване или насърчаване. Всъщност още от първия досег с компютъра Тривайз бе натрупал достатъчно опит, за да му се доверява напълно и да е убеден, че умната машина може да се остави ако не без никакъв надзор, то поне със съвсем малък.

Показа се друга звезда — блестяща и неотбелязана на галактическата карта. Тя бе по-светла от онази, около която обикаляше Аврора, и това още повече подчертаваше значението на факта, че не е записана в компютъра.

Удивяваше се на причудливостта на древната традиция. Цели векове можеха да бъдат извикани на фокус или пък да отпаднат напълно. Цели цивилизации можеха да отминат в пълно забвение. И въпреки това от столетията, отскубнати от тези цивилизации, можеше да се появи някой и друг факт, който да бъде запомнен без никакво изкривяване — също както въпросните координати.

Преди време бе отбелязал това пред Пелорат и историкът веднага бе отвърнал, че именно заради него си струва да се занимаваш с изучаване на митове и легенди. „Въпросът е — бе казал Пелорат, — да откриеш или да прецениш кои точно конкретни компоненти на дадена легенда представят скритата под тях истина. То не е никак лесно и различните митолози най-вероятно ще изберат различни елементи — обикновено в зависимост от това, кои прилягат по-добре на техните тълкувания.“

Във всеки случай звездата бе точно на мястото, където координатите на Дениадор, коригирани по време, показваха, че трябва да се намира. В този миг Тривайз бе готов да заложи значителна сума, че и третото слънце също ще бъде на мястото си. А ако се окажеше, че е тъй, бе готов да допусне, че легендата е вярна и в друго отношение — действително е имало общо петдесет забранени свята (въпреки подозрително кръглата бройка) и да се запита къде ли биха могли да са останалите четиридесет и седем.

Около звездата обикаляше един обитаем — и забранен — свят и този път неговото съществувание дори не предизвика тръпка на изненада у Тривайз. Беше абсолютно сигурен, че ще е там. Трябваше просто да насочи кораба в бавна орбита около него.

Облачният слой бе доста рехав и значителна част от повърхността можеше да се види от космоса. Светът бе преобладаващо воден, каквито бяха почти всички обитаеми планети. Имаше един непрекъснат тропически океан, както и два също такива полярни. В средните ширини на едната полусфера се намираше змиевиден континент, опасан с поредица от заливи от всяка страна така, че от време на време се образуваше и по някой тесен провлак. В другите средни ширини земната повърхност бе разчупена на три големи части, всяка от които бе по-широка в посока север-юг.

Сега на Тривайз му се искаше да е изучавал достатъчно задълбочено климатология, за да може да предвиди какви ще са температурите и сезоните. За момент дори се поблазни от идеята да накара компютъра да поработи над този проблем. Само че нещата явно не опираха до климата.

Далеч по-важно беше, че компютърът и този път не откри никакво излъчване, чийто произход би могъл да е от техническо естество. От телескопа научи, че планетата не е като проядена от молци и че няма никакви следи от пустини. Повърхността се движеше назад в различни оттенъци на зеленото, но нито на дневната й страна имаше белези от градски области, нито на нощната — светлини.

Дали това не бе още един свят, пълен с всевъзможен живот освен човешкия?

Той почука на вратата на другата спалня.

— Блис? — прошепна достатъчно високо и пак почука. Чу се шумолене и после гласът на геянката:

— Да?

— Можеш ли да излезеш? Имам нужда от помощта ти.

— Ако почакаш съвсем мъничко, ще се направя по-представителна.

Когато най-подир тя се появи, изглеждаше точно толкова представителна, колкото и всеки друг път. Тривайз усети леко раздразнение, че го е накарала да чака, защото за самия него нямаше особено значение как изглежда Блис. Но сега бяха вече приятели и той потисна яда си.

С усмивка и приятен глас тя рече:

— Какво мога да направя за теб, Тривайз?

Съветникът махна с ръка към екрана.

— Както виждаш, движим се над повърхността на свят, който явно е в добро здраве и сушата му е покрита с доста гъста растителност. Само че през нощта няма никакви светлини, нито пък излъчвания от технически характер. Моля те, вслушай се и ми кажи дали на него съществува някакъв разумен живот. На едно място ми се стори, че забелязвам стада тревопасни, но не бях сигурен. Може би просто съм видял нещо, което страшно ми се иска да видя.

Блис се „вслуша“ или, най-малкото, на лицето й се появи странното напрегнато изражение. Тя каза:

— О, да. Изобилие от животни.

— Млекопитаещи?

— Вероятно.

— Хора?

Сега тя като че ли се концентрира по-силно. Мина минута, после втора и накрая чертите й се отпуснаха.

— Не съм съвсем сигурна. От време на време ми се струва, че долавям полъх от интелигентност, достатъчно интензивна, за да се окаже човешка. Само че е толкова слаба и толкова нарядко, че и аз може би усещам онова, което до немай къде ми се иска да усетя. Разбираш ли…

Тя млъкна насред фразата и Тривайз я подкани с едно „Е?“

— Работата е там — поясни Блис, — че комай долавям още нещо. Не ми е познато, но не виждам и какво друго може да е…

Лицето й отново се напрегна и тя започна да се „вслушва“ с още по-голяма концентрация.

— Е? — пак попита Тривайз след малко. Тя постепенно дойде на себе си.

— Не виждам какво друго може да бъде освен роботи.

— Роботи!

— Да, а щом долавям тях, сигурно би трябвало да мога да доловя и хора. Само че не мога.

— Роботи! — повтори Тривайз и се намръщи.

— Да — кимна Блис, — и доколкото мога да преценя, многобройни.

43

Когато казаха на Пелорат, той също възкликна „Роботи!“, почти изкопирвайки тона на Тривайз. После леко се усмихна.

— Голан, ти беше прав и аз не биваше да се съмнявам в теб.

— Не си спомням да си се усъмнявал в мен, Янов.

— Е, добре де, старче, не мислех, че трябва да го показвам. Просто си рекох, вдън душа, че е грешка да напускаме Аврора, след като там има шанс да изследваме някой робот. Обаче ти явно си знаел, че тук ще намерим по-голям избор от роботи.

— Нищо подобно, Янов. Просто рискувах. Блис ми каза, че менталните им полета са такива, като че ли те са в пълна изправност, а на мен ми се струва, че роботите не могат да са в пълна изправност, ако няма хора, които да се грижат за тях и да ги поддържат. Само че тя не засече нищо човешко, така че все още търсим…

Пелорат замислено се взря в екрана.

— Май всичко долу е гора, а?

— Главно гора. Но има и ясно очертани ивици, които може да са пасища. Работата е там, че не виждам градове, нито някакви светлини през нощта и през цялото време няма нищо друго освен термично излъчване.

— Значи, в края на краищата, липсват хора?

— Чудя се. Блис е в кухнята — опитва се да се концентрира. Аз поставих условен първичен меридиан на планетата, което означава, че в компютъра тя е разделена на длъж и шир. Любимата ти има едно малко устройство, което натиска, колчем попадне на необичайна концентрация на роботска ментална активност — предполагам, че по отношение на роботите не може да се каже „невронна активност“ — или каквато и да било следа от човешка мисъл. Устройството е свързано с компютъра, така че по този начин фиксираме всички дължини и ширини, за да можем да изберем подходящо място за кацане.

Пелорат се обезпокои.

— Разумно ли е да оставяме избора на машина?

— Защо не, Янов? Това е много компетентна машина. Освен това, когато нямаш никаква основа, върху която сам да избереш, каква е вредата поне да се съобразиш с избора на компютъра?

Лицето на Пелорат просветля.

— В това има нещо, Голан. Някои от най-старите легенди включват разкази за хора, които са правели своя избор, като са хвърляли кубчета на земята.

— Тъй ли? И какво са постигали с това?

— На всяка страна на кубчето е имало някакво решение — да, не, може би, отложи и така нататък. Тази страна, която останела отгоре, се приемала като съвет. Или пък пускали едно топче да се търкаля по диск с жлебове с различни решения, разпръснати между тях. Използвало се решението, което било изписано на жлеба, където спирало топчето. Някои митолози мислят, че тези занимания са представлявали по-скоро хазартни игри, отколкото теглене на жребий, но според мен двете неща до голяма степен съвпадат.

— В известен смисъл — рече Тривайз, — ние също играем хазартна игра, за да изберем място на приземяване.

Блис се появи точно навреме, за да чуе последния коментар. Тя каза:

— Никакви хазартни игри. Аз натиснах няколко пъти „може би“ и след това едно абсолютно сигурно „да“ и точно към това „да“ ще се насочим.

— Какво го направи „да“? — попита Тривайз.

— Долових следа от човешка мисъл. Определено. Няма грешка.

44

Трябва да бе валяло, защото тревата беше мокра. Облаците над тях се движеха бързо и имаше признаци, че скоро ще се разкъсат.

„Далечната звезда“ се бе спуснала кротко край една горичка. (В случай, че се появят диви кучета, помисли си Тривайз полу на шега.) Наоколо всичко напомняше на пасбища, а като слизаше от едно възвишение, откъдето се виждаше по-добре, той забеляза нещо, приличащо на овощни градини и полета, засети със зърнени култури, както и — този път без всякакво съмнение — пасящи животни.

Нямаше обаче никакви конструкции. Нищо изкуствено, като се изключи подредеността на дърветата в градините и резките граници между отделните полета — въпреки че сама по себе си тази подреденост бе не по-малко неприродна, отколкото би била някоя приемателна станция на микровълнова енергия.

Възможно ли беше обаче подобно равнище на изкуственост да е предизвикано от роботи? Без наличието на хора?

Тривайз тихо препаса кобурите си. Този път знаеше, че и двете оръжия действат и са напълно заредени. За миг улови погледа на Блис и се поколеба.

— Продължавай — каза тя. — Не мисля, че ще ти потрябват за нещо, но същото смятах и по-рано, нали така?

— Янов, не би ли искал да се въоръжиш и ти? — попита съветникът

Пелорат потръпна.

— Не, благодаря. Когато съм между двама ви — ти с твоята физическа защита и Блис с нейната ментална, въобще не се чувствам в опасност. Сигурно от моя страна е признак на страхливост да разчитам единствено на вашето покровителство, но не мога да изпитам истински срам, след като съм ви прекалено благодарен, че няма защо да се оказвам в положение да използвам сила.

— Разбирам те — кимна Тривайз. — Просто не отивай никъде сам. Ако аз и Блис се разделим, стой с някого от нас и не се втурвай внезапно, пришпорван от собственото си любопитство.

— Няма защо да се безпокоиш, Тривайз — каза Блис. — Аз ще се погрижа за това.

Съветникът излезе пръв от кораба. Вятърът бе свеж и съвсем мъничко хладен след дъжда, но за тях това бе добре дошло. Вероятно преди да завали, тук ще е било неприятно топло и влажно.

Тривайз с изненада пое дъх. Миризмата на света беше великолепна. Той знаеше, че всяка планета има свой собствен мирис, винаги непривичен и обикновено отблъскващ — може би просто защото бе непривичен. Но нима необичайното не би могло да бъде също така и привлекателно? Или просто защото бяха уловили планетата точно след дъжд, в някой по-специален сезон на годината? Каквато и да бе причината, все едно…

— Идвайте — викна той. — Навън е много приятно.

Пелорат се показа и заяви:

— Точната дума определено е „приятно“. Мислиш ли, че винаги мирише така?

— Няма значение. След час ще сме достатъчно свикнали с мириса и нашите обонятелни рецептори ще са се наситили дотолкова, че нищо няма да подушваме.

— Жалко — рече Пелорат.

— Тревата е мокра — вметна Блис с отсянка на неодобрение.

— Защо пък не? В края на краищата, на Гея също вали — напомни й Тривайз и още докато говореше, един лъч слънчева светлина се промуши за миг до тях през малка пролука в облаците. Скоро слънцето щеше да си пробие път.

— Да — отвърна Блис, — но ние знаем кога и сме подготвени.

— Толкоз по-зле — подразни я Тривайз. — Изпускате тръпката от неочакваното.

Блис изненадващо бързо се предаде:

— Прав си. Ще се опитам да не бъда такава провинциалистка.

Пелорат се озърна и разочаровано каза:

— Наоколо май няма нищо.

— Така изглежда — рече младата жена, — но не е. Идват иззад онази височинка. — Тя погледна към Тривайз. — Мислиш ли, че би трябвало да идем да ги посрещнем?

Съветникът поклати отрицаващо глава.

— Не. Ние сме изминали много парсеци, за да се видим с тях. Нека те изминат останалата част от пътя. Ще ги изчакаме тук.

Приближаването можеше да бъде усетено единствено от Блис, докато от посоката, която тя бе показала, над височинката се появи една фигура. Последва я втора, после трета.

— Струва ми се, че засега това е всичко — прошепна геянката.

Тривайз с любопитство наблюдаваше малката група. Макар никога да не бе виждал роботи, у него нямаше и капка съмнение, че са точно такива. Притежаваха схематичните форми на човешки същества и наглед не бяха непременно метални. Телесната им повърхност бе матова и създаваше илюзията за мекота, подобна на плюш.

Някак си той обаче знаеше, че мекотата е само привидна. Изпита внезапно желание да докосне тези безстрастно приближаващи фигури. Ако бе вярно, че това е забранен свят и че насам никога не са идвали космически кораби — а би трябвало да е вярно, защото тукашното слънце не беше включено в галактическата карта — то „Далечната звезда“ и хората, които тя возеше, щяха да представляват нещо ново за роботите. Макар те засега да реагираха с такава спокойна сигурност, сякаш извършваха напълно рутинно действие.

Тривайз тихо каза:

— Тук можем да се доберем до информация, която няма да получим никъде другаде в Галактиката. Можем да ги попитаме например за местоположението на Земята спрямо собствения им свят и ако те знаят, ще ни го съобщят съвсем точно. От колко ли време действат и оцеляват тези… неща? Биха могли да ни отговорят на базата на собствените си спомени. Помислете си само!

— От друга страна — прибави Блис, — те може да са произведени наскоро и нищо да не знаят.

— Или пък — обади се и Пелорат, — може да знаят, но да откажат да ни съобщят.

— Предполагам, че не могат да откажат — възрази Тривайз, — освен ако не им е било изрично наредено. А защо ще им дават такива заповеди, щом никой на планетата не би и могъл да очаква нашето пристигане?

На три метра от тях роботите спряха. Не продумаха нищо и повече не помръднаха.

С ръка на бластера и без да сваля очи от групата, Тривайз каза на Блис:

— Можеш ли да определиш дали са враждебно настроени?

— Ще трябва да се съобразяваме с факта, че нямам никакъв опит, що се отнася до умствените им процеси, но засега не откривам излъчване, което да изглежда враждебно.

Съветникът свали дясната си ръка от ръкохватката на оръжието, но не я отмести много. После вдигна лявата с длан към роботите и бавно изрече:

— Аз ви поздравявам. Дойдохме на този свят като приятели.

Средният наклони глава в нещо като бегъл поклон, което някой оптимист би могъл да приеме и за жест на добра воля, и отговори.

От изумление ченето на Тривайз увисна. В един свят на развити галактически връзки човек не би могъл дори за миг да помисли, че толкова елементарно действие е в състояние да го изненада. Роботът обаче не говореше на стандартен галактически или на нещо наподобяващо го. Всъщност Тривайз не можа да разбере нито една негова дума.

45

Пелорат бе изненадан не по-малко от съветника, но в учудването му имаше и елемент на задоволство.

— Не е ли странно? — попита той.

Тривайз се обърна към него със солидна нотка грубост в гласа си:

— Не странно, а направо пълна безсмислица.

Историкът се възпротиви:

— Изобщо не е безсмислица. Това също е галактически, но много архаичен. Улавям някои думи. Вероятно лесно щях да го разбера, ако беше написано. Истинската трудност е в произношението.

— Добре де, какво каза?

— Мисля, че каза, че не е разбрал какво казваш.

— Не мога да кажа какво е казал — обади се и Блис — но долавям учудване, което си е съвсем на мястото. Разбира се, ако се доверя на моя анализ на роботските емоции — и ако изобщо има такова нещо като роботски емоции.

Много бавно и с очевидно затруднение Пелорат изрече нещо и трите робота наведоха дружно глави.

— Това пък какво беше? — попита Тривайз.

— Рекох им, че не мога да говоря добре, но ще се опитам — отвърна Пелорат. — Помолих ги да ми дадат малко време. Божичко, стари друже, всичко е ужасно интересно.

— Ужасно разочароващо, бих казал — измърмори Тривайз.

— Виж какво — заобяснява Пелорат, — всяка обитаема планета в Галактиката се изхитрява да разработи свой собствен вариант на галактическия език, така че съществуват милиони диалекти, които понякога са почти неразбираеми, но клонят един към друг благодарение на развитието на стандартния галактически. Като се има предвид, че настоящият свят е бил изолиран двадесет хиляди години, езикът би трябвало дотолкова да се отклони от тези в останалата Галактика, че да се превърне едва ли не в съвършено различен. Може би това не се е случило, защото планетата има социална система, която зависи от роботите, а те могат да разбират само ако се говори така, както са програмирани. Вместо да ги препрограмират, езикът е останал същият и сега пред нас има една много архаична форма на галактическия.

— Ето пример — каза Тривайз — как едно роботизирано общество остава статично и започва да се изражда.

— Но скъпи ми приятелю — запротестира Пелорат, — това, че езикът е останал относително непроменен, не е непременно признак за израждане. То си има своите предимства. Документите, които са се запазили с векове и дори хилядолетия, са запазили и значението си и дават по-дълъг живот и авторитет на историческите записи. В останалата част от Галактиката езикът на имперските едикти от времето на Хари Селдън вече е започнал да звучи старомодно.

— А ти владееш ли този архаичен галактически?

— Не бих казал, че го владея, Голан. Просто докато проучвах древните митове и легенди, му хванах чалъма. Речникът не е кой знае колко различен, но ударенията се разминават и има идиоми, които ние вече не използваме, а освен това, както вече май споменах, произношението е абсолютно променено. Мога да опитам като преводач, но няма да съм от най-добрите.

Тривайз сподави една колеблива въздишка.

— Мъничко късмет е по-добре от никакъв. Давай, Янов.

Пелорат се обърна към роботите, почака малко и пак погледна съветника.

— Какво трябва да говоря?

— Карай направо. Попитай ги къде е Земята.

Историкът запроизнася думите една по една и с подчертано жестикулиране.

Роботите се спогледаха и издадоха няколко звука. После отново средният изглежда отговори на Пелорат, който на свой ред му отвърна, като в същото време разтвори ръце, сякаш опъваше гумена лента. Роботът изрече още нещо, разделяйки думите тъй внимателно, както го правеше Пелорат.

Ученият се обърна към Тривайз:

— Не съм сигурен, че разбират какво имам предвид под „Земя“. Изглежда мислят, че говоря за някакъв район на тяхната планета, и ми казват, че не познават такова място.

— Янов, споменават ли името на тази планета?

— Струва ми се, най-близо до онова, което използват като название, е „Солария“.

— Срещал ли си я в твоите легенди?

— Не… не повече, отколкото съм чувал за Аврора.

— Добре, питай ги дали на небето, между звездите, има някакво място, наречено Земя. Посочи нагоре.

След нова размяна на реплики Пелорат пак се обърна към съветника и рече:

— Всичко, което мога да измъкна от тях е, че на небето няма никакви места.

— Попитай ги колко са стари — предложи Блис — или, по-скоро, от колко време функционират.

— Не зная как да кажа „функционират“ — поклати глава Пелорат. — Всъщност не съм сигурен, дали мога да кажа и „колко сте стари“. Не ме бива твърде за преводач.

— Направи каквото можеш, Пел, миличък — настоя Блис.

След няколко въпроса и отговора историкът заяви:

— Функционират от двадесет и шест години.

— Двадесет и шест години — промърмори Тривайз възмутено. — Че те са съвсем малко по-стари от теб, Блис.

С внезапно припламнала гордост Блис започна:

— Ако е там въпросът…

— Зная, зная. Ти си Гея, която е на хиляди години. Както и да е, но тези роботи явно не могат да разказват за Земята от личен опит, а в базите им от данни очевидно не е включено нищо, което ще е излишно за тяхното функциониране, така че бъкел не разбират от астрономия.

— Някъде на планетата може да има и други роботи — предположи Пелорат, — които да са праисторически.

— Съмнявам се — отвърна Тривайз, — но ги попитай, ако можеш да намериш думи за това.

Този път разговорът бе доста дълъг и накрая историкът го прекъсна със зачервено лице и изражение на пълна безизходица.

— Голан — рече той, — някои неща, които се опитват да ми кажат, определено не са ми ясни, но доколкото разбрах, по-старите роботи се използват за ръчна работа и нищо не знаят. Ако този тук беше човек, щях да заявя, че говори за тях чисто и просто с презрение. Тримата са домашни, поне така казват, и не им се полага да остаряват, за да бъдат заменени. И са от онези, които наистина знаят нещата — самите те твърдят това, не аз.

— Не знаят много — изръмжа Тривайз. — Поне за онова, което искаме да научим.

— Съжалявам — клюмна Пелорат, — че така бързо напуснахме Аврора. Ако там бяхме намерили някой оцелял робот, а сигурно щяхме да успеем, понеже първият, на когото попаднах, все още таеше искрица живот у себе си, те сигурно щяха да знаят нещо за Земята от собствените си спомени.

— При условие, че спомените им са недокоснати, Янов — възрази съветникът. — Винаги можем да се върнем там — и с кучешки глутници или не — ако ни се наложи, ще го направим… Само че ако тези роботи са едва двайсетинагодишни, трябва да има и такива, които са ги произвели, а според мен производителите най-вероятно са хора — той се обърна към Блис. — Убедена ли си, че си усетила… Тя внезапно вдигна ръка и на лицето й се появи напрегнато и съсредоточено изражение.

— Идва — тихо рече геянката. — Сега.

Тривайз бързо обърна поглед към височинката. Отначало иззад нея се появи, а сетне и закрачи към тях една несъмнено човешка фигура. Беше с блед тен и дълга и светла коса, леко бухнала от двете страни на главата. Лицето на човека бе внушително и съвсем младо на вид. Голите му ръце и крака не бяха особено мускулести.

Роботите се пораздалечиха, а той продължи да крачи, докато не се оказа между тях.

После заговори с ясен и приятен глас и думите му, макар и използвани по архаичен начин, бяха на стандартен галактически, сиреч лесно разбираеми.

— Привет, странници от космоса — каза той. — Що щете от моите роботи?

46

Тривайз не се прояви особено дипломатично, възкликвайки глуповато:

— Говориш галактически?!

Соларианецът се усмихна някак печално.

— Защо не, след като не съм ням?

— Ами тези? — съветникът посочи металните туловища.

— Това са роботи. Те също говорят нашия език. Само че аз слушам хиперпространствените съобщения между далечните светове и съм се научил да думам като вас, както и моите предци. Те са оставили описания на езика, но аз непрекъснато чувам нови слова и изрази, дето се променят с годините, сякаш вие, заселниците, можете да се застоите на някой свят, но не и на някоя дума. Защо си така изненадан, че разбирам езика ви?

— Не би трябвало да съм изненадан — каза Тривайз. — Извинявам се. Заради разговора с роботите просто вече не очаквах да чуя нормален галактически на този свят.

Докато говореше, той изучаваше соларианеца. Мъжът носеше тънка бяла роба, набрана свободно на рамото му така, че оставяше големи отвори за ръцете. Отпред дрехата също се разтваряше, разголвайки гръдния кош, и откриваше набедрена превръзка. Като се изключат леките сандали, явно нямаше нищо друго.

На съветника му мина през ума, че не може да определи дали всъщност соларианецът е мъж или жена. Наистина гърдите му бяха мъжки, ала по тях липсваха косми, а под тясната набедрена превръзка не се очертаваше никаква издутина.

Той се обърна към Блис и тихо каза:

— Може би също е робот, само че много прилича на човек по…

Геянката отговори също толкова тихо и почти без да движи устните си:

— Умът е на човек, а не на робот.

Соларианецът каза:

— Все още не сте отговорили на въпроса ми. Извинявам грешката и я отдавам на вашата изненада. Сега ви питам отново и гледайте да не сбъркате втори път. Що щете от моите роботи?

— Ние сме пътешественици и търсим информация — поде внимателно Тривайз, — за да стигнем до целта си. Попитахме твоите роботи за неща, които биха ни помогнали, обаче те не ги знаеха.

— Каква информация търсите? Може би аз бих могъл да ви помогна.

— Търсим местонахождението на Земята. В състояние ли си да ни ориентираш?

Веждите на соларианеца се вдигнаха нагоре.

— Мислех, че първото, за което ще полюбопитствате, ще съм аз самият. Е, ще ви дам тази информация, макар да не сте питали за нея. Аз съм Сартон Бандър, а вие сте в имението Бандър, което се простира във всички посоки докъдето ви видят очите и още по-нататък. Не мога да кажа, че сте добре дошли, защото, като сте кацнали тук, сте нарушили едно поверие. Вие сте първите заселници от много хиляди години насам, които стъпват на Солария и, както излиза, сте наминали единствено за да научите какъв е най-добрият начин да стигнете до друг свят. Преди време, заселници, вие и вашият кораб щяхте да бъдете унищожени начаса.

— Това би било варварско отношение към хора, които не ви носят и не ви желаят нищо лошо — предпазливо заяви Тривайз.

— Съгласен съм, обаче когато членове на някое разширяващо се общество попаднат в друго, което е статично и ненападателно, самото съприкосновение с тях е заредено е потенциална вреда. Докато се бояхме от нея, ние бяхме готови да унищожим онези, които идват тук, още в мига на пристигането им. Тъй като вече нямаме основания да се страхуваме, както виждате, сме готови дори да разговаряме.

Тривайз рече:

— Оценявам информацията, която ни предложи така щедро, но и ти все още не си отговорил на въпроса ми. Ще го повторя. Би ли могъл да ни кажеш местоположението на планетата Земя?

— Доколкото схващам, под „Земя“ ти разбираш света, от който произлизат различните видове растения и животни — ръката на соларианеца направи грациозен жест, сякаш искаше да обхване всичко, което ги заобикаляше.

— Точно така, господине.

По лицето на другия внезапно премина гримаса на отвращение. Той заяви:

— Моля, обръщайте се към мен просто с Бандър, ако изобщо трябва да използвате някаква подобна форма. Не ме наричайте с дума, която включва признак за род. Аз не съм нито мъж, нито жена. Аз съм цял.

Тривайз кимна (беше се оказал прав).

— Както искаш, Бандър. Та какво е местоположението на Земята — света, от който всички ние произхождаме?

— Не знам — отговори Бандър. — Нито пък искам да го зная. Но и да знаех или да можех да го открия, това нямаше да ви свърши никаква работа, защото Земята вече не съществува като свят… Ах — продължи той, разпервайки ръце, — толкова е приятно на слънце. Рядко излизам на повърхността, а особено когато слънцето не се вижда — никога. Изпратих моите роботи да ви поздравят, докато то все още се криеше зад облаците. Последвах ги, чак когато облаците се разнесоха.

— Защо Земята вече не съществува като свят? — настойчиво попита Тривайз, готвейки се още веднъж да изслуша приказката за радиоактивността.

Бандър не обърна внимание на въпроса му или, по-скоро, небрежно го отхвърли.

— Това е доста сложна тема — рече той. — Ти каза, че не си дошъл с лоши намерения нали?

— Точно така.

— Тогава защо си въоръжен?

— Просто предпазна мярка. Не знаех с какво мога да се сблъскам.

— Няма значение. За мен тия оръжийца не представляват никаква опасност, но въпреки туй съм любопитен. Разбира се, чувал съм много за вашите битки и за варварската ви история, която изглежда твърде много е зависела от оръжията. Аз обаче никога не съм виждал оръжие. Позволяваш ли да видя твоите?

Тривайз отстъпи крачка назад.

— Опасявам се, че не, Бандър.

Соларианецът изглеждаше развеселен.

— Попитах само от учтивост. Изобщо нямам необходимост да питам.

Той протегна ръка и от десния кобур на Тривайз се появи неговият бластер, а от левия се надигна невронният му камшик. Съветникът посегна към оръжията, но усети собствените си ръце като опасани от стегнати еластични връзки. Пелорат и Блис, които понечиха да тръгнат напред, също разбраха, че са задържани от неизвестна сила.

Бандър им каза:

— Не се мъчете да се намесвате. Не можете. — Оръжията прелетяха до ръцете му и той внимателно ги огледа. — Това — рече, като повдигна бластера, — изглежда е микровълнов излъчвател, който произвежда топлина, и по този начин може да накара всяко съдържащо течности тяло да експлодира. Другото е по-фино и трябва да призная, не успявам от един поглед да разбера какво му е предназначението. Но тъй като ти не ми готвиш нищо лошо, нямаш нужда от оръжия. Ето сега изпразвам енергийното съдържание на зарядите им. Това ги прави безвредни, освен ако не решиш да използваш едното или другото като палка, но те предупреждавам, че са доста неудобни за тази цел.

Соларианецът пусна оръжията и те отново се понесоха във въздуха, този път обратно към Тривайз. Всяко се пъхна ловко в своя кобур.

Съветникът, който също се почувства освободен, веднага извади бластера, но нямаше никакъв смисъл да се опитва да го използва. Спусъкът висеше свободно и енергийният заряд очевидно бе напълно изчерпан. В същото състояние бе и невронният камшик.

Той погледна към Бандър, който с усмивка заяви:

— Ти си съвършено безпомощен, човеко от Външните светове. Ако поискам, мога също толкова лесно да унищожа твоя кораб и, разбира се, теб самия.

XI. ПОД ПОВЪРХНОСТТА

47

Тривайз почувства, че изстива. Опитвайки се да диша нормално, той се обърна към Блис.

Тя бе прегърнала с едната си ръка Пелорат през кръста, сякаш за да го зашити, и по всичко изглеждаше, че е съвсем спокойна. Геянката леко се усмихна и още по-незабележимо кимна с глава.

Тривайз се извърна към Бандър. Беше изтълкувал действията на Блис като признак за увереност и ужасно се надяваше, че е прав.

— Как го направи, Бандър? — мрачно попита той.

Другият се усмихна, явно в твърде добро настроение.

— Кажете ми, малки чуждоземци, вярвате ли във вълшебства? В магии?

— Не, не вярваме, малко соларианче — отсече Тривайз.

Блис го дръпна за ръкава и прошепна:

— Не го дразни. Той е опасен.

— Виждам, че е опасен — отвърна съветникът, като с мъка сдържаше гласа си. — Че направи тогава нещо, де.

С едва доловим шепот тя рече:

— Още не. Ще бъде по-малко опасен, ако се чувства сигурен.

Бандър не обърна никакво внимание на шепнещите си чуждоземци. Той небрежно им обърна гръб и роботите се отместиха, за да му сторят път.

Сетне погледна назад и лениво ги подкани с пръст.

— Елате с мен. И тримата. Ще ви разкажа една история, която може и да не ви е интересна, но пък интересува мен — и бавно продължи пътя си.

Известно време Тривайз остана на място, питайки се как е най-добре да постъпи. Блис обаче тръгна напред, а натискът на ръката й увлече и Пелорат. Най-подир и съветникът се размърда; алтернативата беше да остане насаме с роботите. Геянката весело каза:

— Ще бъде ли Бандър така добро да ни разкаже историята, която може да не ни заинтересува…

Бандър се обърна и съсредоточено се вгледа в Блис, като че ли за пръв път я забелязваше.

— Ти си женският получовек — рече то, — нали така? По-нищожната половина.

— По-малката половина, Бандър. Точно така.

— Значи тези двамата са мъжките получовеци?

— Да.

— Имаш ли вече дете, женска?

— Бандър, името ми е Блис. Все още нямам дете. Това е Тривайз. А това е Пел.

— И кой от тези двама мъжки ще ти помогне, когато ти дойде времето? Или и двамата? Или никой от тях?

— Пел ще ми помогне, Бандър.

Бандър веднага насочи вниманието си към Пелорат.

— Виждам, че косата ти е бяла.

— Бяла е — кимна историкът.

— Винаги ли е била с такъв цвят?

— Не, Бандър, побеля с годините.

— На колко години си?

— На петдесет и две — отвърна Пелорат и бързо добави: — Имам предвид стандартни галактически години.

Бандър продължаваше да върви (към отдалеченото си имение, реши Тривайз), но по-бавно. То каза:

— Не зная колко дълга е стандартната галактическа година, ала сигурно не се различава особено от нашата. И колко стар ще бъдеш, когато умреш, Пел?

— Не зная. Може би ще живея още тридесетина години.

— Значи осемдесет и две. С кратък живот и разделени на две. Не е за вярване и въпреки това моите далечни прародители са били като вас и са живели на Земята… Някои от тях обаче са я напуснали, за да основат нови светове около други звезди — чудесни светове, добре организирани и многобройни.

— Не многобройни — високо каза Тривайз. — Петдесет.

Бандър високомерно го изгледа. Погледът му вече не излъчваше толкова добро настроение.

— Тривайз. Така се наричаш.

— Цялото ми име е Голан Тривайз. Казвам, че космонитските светове са били петдесет. Нашите се броят с милиони.

— Тогава знаеш ли историята, която искам да ви разкажа? — меко попита Бандър.

— Ако е тази, че някога е имало петдесет космонитски свята, знаем я.

— Ние правим сметка не само за бройката, малки получовеко — рече Бандър. — Правим сметка и за качеството. Били са петдесет, но такива петдесет, че и всичките ви милиони не биха могли да направят един от тях. А Солария е била петдесетият и поради това най-добрият. Солария е била толкова по-напред от останалите космонитски светове, колкото те са били по-напред от Земята. Само ние, соларианците, сме разбрали как трябва да се живее животът. Ние не сме се скупчвали на стада или на ята, както са правели на Земята и на другите светове, дори и на другите космонитски светове. Ние сме живели всеки сам за себе си, с роботи за помощници и колкото пъти сме поисквали, сме се появявали по електронен път, но твърде рядко наистина, пред очите на другите. От много години не съм наблюдавал човешки същества така, както сега гледам вас, ала в края на краищата вие сте само получовеци и поради това вашето присъствие не ограничава свободата ми повече, отколкото би я ограничила някоя крава или робот. Все пак и ние някога сме били получовеци. Независимо колко сме усъвършенствали свободата си, независимо колко сме се развивали като самотни господари над безчетните роботи, волята ни никога не е била абсолютна. За да се получат малки, трябвало два индивида да си съдействат. Разбира се, било възможно да се вземат клетки сперма и клетки яйца, за да може оплодителният процес и последващият растеж на ембриона да стане изкуствено по автоматизиран начин. Възможно било детето да живее под грижите на роботите. Можело да се направи всичко, но получовеците не искали да се откажат от удоволствието, което съпровождало биологичното забременяване. В резултат се развивали перверзни емоционални привързаност и свободата изчезвала. Нали разбирате, че това е трябвало да се промени?

— Не, Бандър — рече Тривайз, — защото ние не мерим свободата по вашите стандарти.

— Така е, понеже вие не знаете какво е свобода. Вие винаги сте живели само на рояци и не сте познавали друго, освен да бъдете постоянно принуждавани — дори и за най-дребните неща — да подчинявате желанията си на чужди желания или, което е също тъй порочно, да прекарвате дните си в борба да принуждавате другите да подчиняват своите желания на вашите. Къде тук има място за свобода? Свободата е просто да живееш така, както искаш! Точно както ти искаш! Е, после дошло времето, когато земните хора започнали отново да се роят навън; техните прилепчиви тълпи отново изпълнили космоса с рояците си. Останалите космонити, дето не се скупчвали така на ята като земните хора, но все пак го правили, макар и в по-малка степен, се опитвали да се състезават с тях. Ние, соларианците, не сме се опитвали. Ние сме предвидели неизбежния провал на рояците. Преместили сме се под повърхността на планетата и сме прекъснали всички контакти с останалата част от Галактиката. Решили сме на всяка цена да останем такива, каквито сме. Разработили сме подходящи роботи и оръжия, за да защищаваме нашата привидно пуста повърхност и те са си свършили работата по достоен за възхищение начин. Корабите идвали и били унищожавани, така че постепенно спрели да идват. Планетата била сметната за опустошена и била забравена — точно както сме се надявали. Докато сме живели под земята, работели сме, за да решим проблемите си. Внимателно и деликатно сме пригодили гените си. Имали сме провали, но и успехи, и сме градили върху успехите. Това ни е отнело много векове, ала накрая сме станали цели човешки същества, въплъщаващи и мъжкия, и женския принцип в едно тяло, доставяйки сами на себе си пълно удоволсгвие по желание и произвеждайки, когато поискаме, оплодени яйца, които да се развиват под изкусните роботски грижи.

— Хермафродити — вметна Пелорат.

— Така ли се казва на вашия език? — попита Бандър. — Никога не съм чувал тази дума.

— Хермафродизмът слага край на еволюцията — заяви Тривайз. — Всяко дете е генетичен двойник на хермафродитския си родител.

— Хайде по-кротко с обобщенията — рече Бандър. — Вие разглеждате еволюцията като безразборен процес. Ние можем да проектираме децата си, както поискаме. Можем да променяме и да пригаждаме гените и от време на време го правим… Е, вече пристигнахме в моето жилище. Да влизаме. Денят напредва. Слънцето престава да дава достатъчно топлина и вътре ще ни бъде по-приятно.

Минаха през една врата, която нямаше никакви ключалки, но се отвори при приближаването им и отново се затвори, щом прекрачиха прага й. Прозорци също нямаше, ала когато влязоха в една просторна стая, стените се осветиха и просветляха. Подът изглеждаше гол, но бе мек и пружиниращ при съприкосновение. Във всеки от четирите ъгъла на стаята стоеше по един неподвижен робот.

— Тази стена — каза Бандър, като посочи намиращата се срещу вратата, която с нищо не изглеждаше по-различна от останалите три — е моят видеоекран. Чрез него светът се открива пред мен, но това по никой начин не ограничава свободата ми, тъй като аз не мога да бъда принуден да използвам екрана.

— Нито пък ти можеш да принудиш другиго — обади се Тривайз, — ако искаш да го видиш чрез този екран, а той не го иска.

— Да принуждавам? — високомерно запита Бандър. — Другите могат да правят, каквото си щат; също както и аз. Моля ви да обърнете внимание, че ние не използваме родови местоимения, когато говорим един за друг.

В помещението имаше само един стол, поставен срещу екрана, и Бандър седна на него.

Тривайз се огледа, сякаш очакваше от пода да изскочат още столове.

— Можем ли и ние да седнем? — попита той.

— Ако желаете — отвърна Бандър. Блис се усмихна и седна на пода. Пелорат се настани до нея. Тривайз упорито продължаваше да стои прав. Блис помоли:

— Кажи ми, Бандър, колко хора живеят на тази планета?

— Казвай „соларианци“, получовеко Блис. Думата „хора“ е опорочена от факта, че така получовеците наричат себе си. Ние би трябвало да се наричаме целочовеци, но е малко тромаво. Правилният термин е соларианци.

— Тогава, колко соларианци живеят на планетата?

— Не съм сигурен. Ние не се броим. Може би хиляда и двеста.

— Само хиляда и двеста на целия този свят?

— Цели хиляда и двеста. Ти пак правиш сметка за бройката, а не за качеството. И не разбираш свободата. Ако съществуваха соларианци, които да оспорват абсолютното ми господство над която и да е част от моята земя, над който и да е робот, живо същество или предмет, собствената ми свобода би била ограничена. Тъй като другите соларианци, разбира се, съществуват, ограничаването на свободата трябва да се отдалечи колкото е възможно повече, като те се разпръснат до степен контактът на практика да е незабележим. Солария може да поеме хиляда и двеста соларианци при условия, близки до идеалните. Добавим ли още, свободата чувствително ще се ограничи и резултатът ще бъде ужасен.

— Това означава, че всяко дете се брои и се балансира смъртността — обади се Пелорат.

— Определено. Същото би трябвало да важи и за останалите светове с постоянно население — вероятно дори за вашите.

— И тъй като смъртните случаи сигурно не са много, и децата трябва да са малко.

— Да.

Пелорат кимна и замълча. Тривайз каза:

— Това, което искам да знам, е как накара моите оръжия да летят във въздуха. Ти не ни го обясни.

— Предложих ви като обяснение вълшебството или магията. Отказваш ли да ги приемеш?

— Разбира се, че отказвам. За какъв ме вземаш?

— В такъв случай ще повярваш ли в запазването на енергията и в постоянното нарастване на ентропията?

— В това — да. Но не мога да повярвам, че дори и за двадесет хиляди години вие сте отхвърлили тези закони или сте ги променили дори на микрон…

— И наистина не сме го направили, получовеко. Само че помисли! Навън има слънце — последва същият странно грациозен жест, който като че обхващаше цялата слънчева светлина. — Има и сенки. На слънце е по-топло отколкото на сянка и от осветените към засенчените области спонтанно протичат топлинни потоци.

— Казваш ми неща, които зная — рече Тривайз.

— Може би ги знаеш тъй добре, че вече не мислиш за тях? Нощем повърхността на Солария е по-топла от предметите, които са извън нейната атмосфера, така че топлината тече спонтанно от планетарната повърхност към космоса.

— Това също ми е известно.

— И независимо дали е нощ или ден, вътрешността на планетата е по-топла от нейната повърхност. Ето защо от вътрешността към повърхността текат топлинни потоци. Предполагам, че и това ти е познато.

— Но какво следва от всичко туй, Бандър?

— Топлинният поток от топло към студено, който се изразява чрез втория закон на термодинамиката, може да се впрегне в работа.

— На теория — да, обаче слънчевата топлина е разсеяна, а топлината на планетарната повърхност е дори още по-разсеяна, пък мярката, с която топлината изтича от вътрешността е най-разсеяната от всички. Количеството на топлинния поток, дето може да се улови, вероятно няма да е в състояние да вдигне и камъче.

— Зависи от устройството, което ще използваш за тази цел — рече Бандър. — Нашият собствен инструмент е бил усъвършенстван хиляди години и е станал ни повече, ни по-малко част от мозъка ни.

То повдигна косата си от двете страни на главата, като оголи онази част от черепа, намираща се зад ушите.

Завъртя глава насам-натам и ясно се видя, че зад всяко ухо има издутина с размера и формата на тъпия край на кокоше яйце.

— Тази част от моя мозък и липсата й във вашите е онова, което създава разликата между соларианците и вас.

48

Тривайз току хвърляше по някой поглед към Блис, която като че изцяло се бе съсредоточила върху Бандър. Постепенно съветникът изпита увереност, че разбира какво става в момента.

Въпреки славословието на свободата си, Бандър явно не можеше да устои на предоставилата му се уникална възможност. Нямаше никакъв начин да беседва с роботите на основата на интелектуалното равенство, още по-малко пък — с животните. А да говори със своите съпланетяни за него би било твърде неприятно и комуникацията им щеше да е насилена.

Що се отнася до Тривайз, Блис и Пелорат, за Бандър те бяха получовеци, така че то не ги разглеждаше като по-голямо ограничение, отколкото би представлявал един робот или коза, ала интелектуално те му бяха равни (или почти равни) и възможността да говори с тях представляваше лукс, какъвто никога дотогава не бе изпитвал.

Нищо чудно, помисли си Тривайз, че то така си угажда. А Блис (тук бе дори двойно по-сигурен) насърчаваше процеса, като едва-едва подбутваше ума на соларианеца, за да го накара да жадува онова, което и без друго би искал да направи.

Вероятно тя действаше, водена от допускането, че ако говори достатъчно, Бандър може да им каже нещо полезно за Земята. На Тривайз това му се видя разумно, така че дори и обсъжданата тема да не го интересуваше особено, той се стараеше да поддържа разговора.

— Какво правят тези мозъчни дялове? — попита съветникът.

— Те са преобразуватели — отговори Бандър. — Задействат се от топлинния поток и го превръщат в механична енергия.

— Не мога да повярвам! Топлинният поток не е достатъчен.

— Малки получовеко, ти не мислиш. Ако соларианците бяха наблъскани един до друг и всеки се опитваше да го използва, тогава количеството му наистина нямаше да е достатъчно. Аз обаче имам над четиридесет хиляди квадратни километра, които са мои, само мои. Мога да събера топлинния поток от каквато си поискам част от тези километри, без някой да ми ги оспори, така че той ще е напълно достатъчен. Сега разбираш ли?

— Толкова ли е просто да събереш топлинен поток от една голяма област? Самото му концентриране изисква много енергия.

— Може би, но това аз не го усещам. Моите преобразувателни мозъчни дялове постоянно го концентрират, така че щом нещо трябва да се свърши, то бива свършено. Когато издърпах твоите оръжия във въздуха, определен обем от осветяваната от слънцето атмосфера предаваше част от излишната си топлина на обем от засенчената област и аз просто използвах слънчевата енергия целенасочено. Вместо обаче да прибягвам до механични или електронни устройства, имам невронно — то докосна нежно една от преобразувателните издутини, — което върши същото бързо, ефикасно, непрекъснато и без усилие.

— Невероятно! — промълви Пелорат.

— Въобще не е невероятно — възрази Бандър. — Помислете за деликатността на окото и ухото и как те превръщат малки количества фотони и въздушни трептения в информация. Туй също би ви се видяло невероятно, ако не се бяхте сблъсквали с него. Преобразувателните дялове не са по-сложни и дори не бихте им обърнали особено внимание, ако не ви бяха непознати.

— Какво всъщност правите с тези постоянно действащи преобразувателни дялове? — попита Тривайз.

— Управляваме света — отвърна Бандър. — Всеки робот в това огромно имение получава енергията си от мен или, по-скоро, от естествения топлинен поток. Когато роботът настройва някоя връзка или сече дърво, енергията се получава чрез ментално преобразуване — моето ментално преобразуване.

— А ако спиш?

— Процесът на преобразуване продължава и насън, и в будно състояние, малки получовеко — каза Бандър. — Да не би да спираш да дишаш, докато спиш? Сърцето ти престава ли да бие? Нощем моите роботи продължават да функционират с цената на леко охлаждане на вътрешността на Солария. В планетарен мащаб промяната е неизмеримо малка, а ние сме само хиляда и двеста, така че цялата енергия, която използваме, не скъсява забележимо живота на нашето слънце, нито изчерпва вътрешната топлина на планетата.

— Не ти ли е хрумвало, че би могъл да го използваш като оръжие?

Бандър се втренчи в Тривайз, сякаш той беше някаква особено неразбираема енигма.

— Предполагам — рече то, — имаш предвид, че Солария може да се противопостави на други светове с енергийни оръжия, основаващи се на преобразуването? Защо ни е? Дори и да можехме да преодолеем техните енергийни оръжия, основаващи се най-вероятно на други принципи — което в никакъв случай не е сто процента сигурно, — какво бихме спечелили? Контрол над тези светове? Но какво да искаме от тях, след като си имаме свой собствен прекрасен свят? Да установим господство над получовеците и да ги използваме като работна ръка? Ние притежаваме роботи, които са далеч по-подходящи за тази цел. Имаме си всичко. Не искаме нищо друго, освен да ни оставят на мира. Виж, ще ти разкажа още една история.

— Давай — кимна Тривайз.

— Преди двадесет хиляди години, когато полусъзданията от Земята започнали да излизат на рояци в космоса, а ние самите сме се оттеглили под повърхността, останалите космонитски светове решили да се противопоставят на новите заселници. Така че те я атакували.

— Земята ли? — попита Тривайз, опитвайки се да прикрие доволството си, че най-накрая бяха стигнали до желания въпрос.

— Да, право в центъра. В известен смисъл разумен ход. Ако искаш да убиеш някого, не се целиш в пръста или в петата, а в сърцето му. И нашите другари космонити, които още не се били много отдалечили по емоции от хората, успели да запалят с радиоактивен огън повърхността на Земята така, че планетата станала практически необитаема.

— Аха, ето какво било! — възкликна Пелорат, като сви юмрук и бързо го заразмахва, сякаш зачукваше извода си като пирон. — Знаех си, че не може да е природен феномен. И как са го направили?

— Не ми е известно — с безразличие заяви Бандър, — но във всеки случай, това не помогнало на космонитите. Заселниците продължавали да изпълват Галактиката, а самите космонити измрели. Опитали са да се състезават и са загубили. Ние, соларианците, сме се оттеглили, отказали сме да се състезаваме и поради това сме живи и здрави тук.

— А също и заселниците — ледено каза Тривайз.

— Да, но не завинаги. Тези, които се роят непрекъснато, са принудени да се борят, тоест да се състезават, и в края на краищата са обречени да измрат. Това сигурно ще продължи десетки хиляди години, но ние можем да чакаме. И когато то стане, ние, соларианците — цялостни, самотни, освободени — ще разполагаме с Галактиката единствено за нас. Тогава ще можем да използваме всеки свят, който поискаме, в добавка към нашия собствен.

— Ами тази работа със Земята — нетърпеливо щракна с пръсти Пелорат. — Туй, дето ни го разправяш, легенда ли е, или история?

— Може ли човек да каже каква е разликата, полвинчати Пелорате? — запита Бандър. — В една или друга степен цялата история е легенда.

— Но какво казват вашите архиви? Мога ли да видя записите по въпроса? Разбери, моля те, моята специалност са тъкмо митовете, легендите и първобитната история. Аз съм учен, който се занимава с подобни проблеми и особено с тези, свързани със Земята.

— Просто повтарям това, което се е чуло — отвърна Бандър. — По тоя случай няма никакви записи. Нашите архиви се занимават изключително със соларианските дела и в тях другите светове се споменават само доколкото посягат на правата ни.

— Земята определено е посегнала на правата ви — рече Пелорат.

— Може би, но ако наистина е било така, то е станало много, много отдавна, пък и за нас именно тя е най-отблъскващият от всички светове. Сигурен съм, че даже и да сме имали някакви архивни материали за Земята, те са били унищожени от отвращение.

Тривайз ядно изскърца със зъби.

— От вас самите ли? — попита той.

Бандър насочи вниманието си към съветника.

— Няма кой друг да ги унищожи.

Пелорат обаче не позволи да се отклоняват от въпроса.

— А какво още си чувало за Земята?

Бандър се замисли.

— На младини чух от един робот за някакъв земянин, който веднъж посетил Солария, и за една соларианка, която тръгнала с него и станала важна фигура в Галактиката. Според мен обаче това е измислица.

Пелорат прехапа устни.

— Сигурно ли си?

— Как може някой да е сигурен за каквото и да било по тези въпроси? — на свой ред попита Бандър. — Все пак не е за вярване, че един земянин би се осмелил да припари на Солария както и че Солария би позволила намесата му. Още по-невероятно е, че една соларианска жена — наистина тогава сме били само получовеци, но все пак — доброволно би напуснала този свят. Е, стига толкова, нека сега ви покажа дома си.

— Дома ти ли? — възкликна Блис и се огледа. — Не сме ли в дома ти?

— Ни най-малко — спокойно каза Бандър. — Това е чакалня, зала за срещи. Когато се налага, в нея се виждам с моите съпланетяни. Техните образи се появяват на тази стена или, ако са тримерни, в пространството пред нея. Естествено, след като залата е място за обществени срещи тя не може да е част от моя дом. Елате.

То тръгна напред, без, да се обърне, за да види дали са го последвали, но четирите робота също напуснаха ъглите си и Тривайз разбра, че ако той и неговите другари не го придружат спонтанно, те внимателно щяха да ги принудят да сторят това.

Двамата вече бяха станали на крака и съветникът прошепна на Блис:

— Ти караше ли го да продължава да говори?

Геянката стисна леко ръката му и кимна.

— И въпреки това бих искала да знам повече за неговите намерения — добави тя с нотка на загриженост в гласа си.

49

Тримата последваха Бандър. Роботите останаха на прилична дистанция, но присъствието им се усещаше като непрестанна заплаха.

Вървяха по един коридор и Тривайз унило промърмори:

— На тази планета няма нищо, дето ще ни е от полза за Земята. Сигурен съм. Просто още един вариант на радиоактивната легенда. — Той сви рамене. — Ще трябва да използваме и третите координати.

Пред тях се отвори врата, зад която се откриваше малко помещение. Бандър рече:

— Елате, получовеци. Искам да ви покажа как живеем.

— Радва се като дете на представлението — прошепна Тривайз. — А на мен така ми се иска да го цапардосам.

— Не се опитвай да се състезаваш по детинщини с него — отвърна Блис.

Бандър въведе и тримата в стаята. Последва ги и един от роботите. То отпрати другите и също влезе. Вратата зад него се затвори.

— Това е асансьор — заяви Пелорат, явно доволен от откритието си.

— Точно така — рече Бандър. — Откакто сме слезли под повърхността, никога не сме излизали истински. Нито пък го искаме, макар на мен понякога да ми е приятно да усещам слънчевата светлина. Облаците обаче и нощта на открито не ми харесват. Те ми дават усещането, че съм под земята, без всъщност наистина да съм, ако можете да схванете какво имам предвид. В известен смисъл това е познавателен дисонанс и аз го намирам за твърде неприятен.

— Земяните също са строили под повърхността на Земята — обади се Пелорат. — „Стоманени пещери“, тъй са наричали градовете си. По времето на старата империя и Трантор е бил изграден под повърхността, дори в още по-големи мащаби. А сега и на Компорелон строят така. Като се позамислиш, то си е обща тенденция.

— Това че получовеците се тълпят, а ние живеем под повърхността в изолирано великолепие, са две крайно различни неща — възрази Бандър.

— На Терминус жилищата са разположени на повърхността — каза Тривайз.

— И са обект на капризите на времето — контрира Бандър. — Много примитивно.

Асансьорът, след първоначалното чувство за по-ниска гравитация, което и бе издало на Пелорат предназначението му, не внушаваше никакво усещане за движение. Съветникът тъкмо бе започнал да се чуди докога ще се спускат, и ето че гравитацията се усили за кратко, а после вратата се отвори.

Пред тях се простираше претенциозно обзаведена стая. Беше слабо осветена, макар източникът на светлина да не се виждаше. Изглеждаше едва ли не тъй, сякаш самият въздух в нея свети.

Бандър вдигна пръст и на посоченото място светлината малко се усили. То започна да сочи тук и там и навсякъде се повтаряше същото. Сетне положи лявата си длан на един къс и дебел прът до вратата, а с дясната направи широк кръгов жест, така че цялата стая просветля като огряна от слънцето, но без никакво усещане за топлина.

Тривайз сви устни в гримаса и полугласно заяви:

— Този човек е шарлатанин.

— Не „този човек“ — остро реагира Бандър, — а „соларианец“. Не съм сигурен в значението на думата „шарлатанин“, но по тона на гласа съдя, че е оскърбителна.

Тривайз отвърна:

— Шарлатанин означава човек, който не е искрен, който използва разни ефекти, за да изглежда онова, което върши, по-внушително, отколкото е в действителност.

— Признавам, че обичам драматичното — кимна Бандър, — но това, което ви показах, не е фалшив ефект, а истина.

То потупа пръта, на който бе отпуснало лявата си ръка.

— Този топлопроводящ прът продължава още няколко километра надолу и такива като него има пръснати на много места из цялото ми владение. Зная, че подобни прътове съществуват и в другите имения. Те увеличават скоростта, с която топлината тече от по-дълбоките слоеве на Солария към повърхността и улесняват превръщането й в работна сила. Аз не се нуждая от движения на ръката, за да произведа светлина, но така се постига известен драматизъм или, както ти посочи, леко усещане за недействителност. Това ме забавлява.

— Случвало ли ти се е често да изпитваш удоволствие от подобни драматични жестове? — запита Блис.

— Не — тръсна глава Бандър. — Моите роботи не се впечатляват от такива неща. Нито пък кой знае колко биха се впечатлили съпланетяните ми. Този необикновен шанс да се срещна с получовеци и да им демонстрирам някои ефекти е изключително… забавен.

— Когато влязохме, светлината в стаята беше съвсем мъждива — каза Пелорат. — През цялото време ли е толкова слаба?

— Да, така се намалява консумацията на енергия, също както при неработещите роботи. Имението ми функционира непрекъснато и онези части от него, които не са въвлечени в активна работа, въртят на празен ход.

— И ти непрекъснато доставяш енергия за това огромно имение?

— Енергията я доставят слънцето и ядрото на планетата. Аз съм просто проводникът. А и не цялото имение е продуктивно. Оставил съм по-голямата част като пущинак добре запазен с разнообразни животни: първо защото това защищава границите ми, и второ, защото намирам в него известна естетическа ценност. Всъщност моите поля и фабрики са малки. Те трябва да задоволяват единствено собствените ми нужди и да произвеждат някои специалитети за размяна със специалитетите на другите. Аз например имам роботи, които могат да правят и да инсталират при нужда топлопроводящи пръти. Мнозина соларианци зависят от мен за това.

— А твоят дом? — попита Тривайз. — Колко е голям той?

Изглежда, че трябваше да зададе именно този въпрос, понеже Бандър засия.

— Много! Един от най-големите на планетата. Простира се на километри във всички посоки. Роботите, които се грижат за поддръжката му, са толкова, колкото притежавам и на всичките тези хиляди квадратни километри от повърхността.

— Сигурно не живееш в целия си дом — предположи Пелорат.

— Възможно е да има стаи, където никога не съм влизал, но какво от това? — сви рамене Бандър. — Роботите поддържат всички помещения чисти, добре проветрявани и в абсолютен ред. Но хайде да продължим.

Излязоха не от тази врата, през която бяха влезли, и се озоваха в друг коридор. Там ги очакваше малка открита кола, движеща се на релси.

Бандър ги покани вътре и те един по един се качиха. За четиримата плюс робота нямаше достатъчно площ, но Пелорат и Блис се притиснаха здраво, за да направят място и на Тривайз. Бандър седна отпред с вид на непринудено задоволство, роботът се настани до него и колата потегли без никакви признаци за явно управление, ако се изключат плавните движения, които сегиз-тогиз собственикът й правеше с ръка. — Това всъщност е робот под формата на кола — обясни то с израз на пренебрежително безразличие.

Напредваха величествено и много плавно край вратите, които се отваряха при тяхното приближаване и се затваряха, щом ги отминеха. Украсата на входовете бе най-разнообразна, сякаш някой беше наредил на роботите да измислят случайни комбинации.

Пред тях коридорът бе мъждиво осветен, зад тях — също. В която и точка обаче да се окажеха, попадаха в обсега на нещо като студена слънчева светлина. При отварянето на вратите стаите също се осветяваха. И всеки път Бандър бавно и грациозно махваше с ръка.

Пътуването им като че никога нямаше да свърши. По всичко изглеждаше, че подземното имение се простира в две измерения. (Не, все пак в три, помисли си Тривайз в момента, когато заслизаха по едно неголямо нанадолнище.)

Където и да минеха, наоколо имаше дузини — къде ти, стотици! — роботи, заети спокойно с дейност, която той не можеше лесно да определи. Преминаха покрай отворената врата на едно голямо помещение, в което цели редици се бяха превили тихо над плотовете.

— Бандър, какво правят тези? — попита Пелорат.

— Занимават се със счетоводство — обясни то. — Водят статистически архиви, финансова отчетност и всички подобни дела, с каквито, много се радвам да го кажа, не ми се налага да си губя времето. Този имот не е съвсем пуст. Около една четвърт от производителната му площ е отделена за овощни градини. Още една десета е засята със зърнени култури, но моята гордост са именно градините. Аз отглеждам най-добрите плодове тук и при това в най-много разновидности. Когато на Солария се каже праскова, се разбира прасковата на Бандър. Едва ли има някой друг, който си дава труд да отглежда праскови. Имам също двадесет и седем сорта ябълки и… и така нататък. Пълната информация могат да ви я дадат роботите.

— Какво правиш с всички тия плодове? — попита Тривайз. — Не можеш да ги изядеш самичко.

— Изобщо не бих си и помислил. Не обичам кой знае колко да ям плодове. Използвам ги за търговия с други имения.

— Срещу какво?

— Главно минерали. На моето нямам никакви мини, които дори да си заслужават да ги споменеш. Освен това разменям плодовете за онова, което е необходимо, за да поддържам здравословен екологичен баланс. В имението си разполагам с богат животински и растителен живот.

— Обзалагам се, че и за него се грижат роботите — рече Тривайз.

— Да. И то много добре.

— Всичко заради един соларианец.

— Всичко заради имението и неговите екологични стандарти. Така се получава, че аз съм единственият, който посещава различните части на владенията си — когато реша — но това си е част от моята абсолютна свобода.

— Предполагам, че другите — намеси се Пелорат, — другите соларианци, искам да кажа, също поддържат местния екологичен баланс и имат например блатисти земи или планински области, или пък крайбрежни имения.

— Аз също предполагам — рече Бандър. — С подобни неща се занимаваме на конференциите, които понякога световните дела правят необходими.

— Колко често ви се налага да се събирате? — попита Тривайз. (В момента минаваха по един доста тесен коридор без никакви стаи отстрани. Съветникът реши, че той може би е прокаран през област, в която не е било лесно да се построи нещо по-широко, така че служи само като свързващо звено между две крила).

— Прекалено често. Почти не минава месец, през който да не се налага да прекарвам известно време на конференция с някой от комитетите, чийто член съм. Все пак макар и да нямам планини или блата, моите овощни градини, моите рибарници и моите ботанически оранжерии са най-добрите в света.

— Но, скъпи ми приятелю — обади се Пелорат, — исках да река, Бандър, струва ми се, че ти никога не напускаш своето имение, за да посещаваш чуждите…

— Разбира се, че не — сряза го то с израз на гневно възмущение.

— Аз само казах, че така ми се струва — меко отвърна Пелорат. — Обаче в такъв случай как можеш да си сигурен, че твоите са най-добрите, след като не си проучвал или дори виждал останалите?

— Защото — заяви Бандър — мога да извлека информация от търсенето на моите продукти в търговията между именията.

— Ами промишлеността? — намеси се Тривайз.

— В някои имения се произвеждат инструменти и машини — поясни то. — Както вече споменах, в моето правим топлопроводящи пръти, но те са доста прости.

— И роботи, разбира се.

— Тук-там, да. През цялата история Солария е била водеща в Галактиката по отношение на находчивостта и изтънчеността при проектирането на роботите.

— Предполагам също и в момента — каза Тривайз, като внимаваше интонацията му да оформи от забележката твърдение, а не въпрос.

— В момента ли? — запита Бандър. — Че с кого има да се състезаваме в момента? В днешно време единствено Солария произвежда роботи. Вашите светове не ги правят, ако вярно тълкувам онова, което чувам по хипервълните.

— Ами другите космонитски светове?

— Казах ви, че те вече не съществуват.

— Въобще?

— Не мисля, че някъде другаде освен на Солария има жив космонит.

— Тогава никой ли не знае местонахождението на Земята?

— Защо пък някой ще иска да знае къде…

Пелорат го прекъсна:

— Аз искам да зная. Това е по моята специалност.

— В такъв случай — невъзмутимо рече Бандър — ще ти се наложи да изучаваш нещо друго. Аз не знам нищо за местонахождението на Земята, нито пък съм чувал за някого, който да го знае, пък и не бих дал дори парче роботски метал, за да разбера.

Колата спря и за момент Тривайз помисли, че то се е обидило. Спирането обаче бе плавно, а след като слезе и махна на другите да сторят същото, Бандър изглежда все още продължаваше да се забавлява.

Осветлението в стаята, където влязоха, бе слабо, дори и след като соларианецът го усили с познатия жест. После ги поведе към един страничен коридор, край чиито две стени имаше по-малки помещения. Във всяко от тях стояха по една или две богато украсени вази, до които се забелязваха приличащи на прожекционни апарати предмети.

— Какво е това, Бандър? — попита съветникът.

— Фамилните погребални камери, Тривайз — отвърна то.

50

Пелорат любопитно се огледа.

— Предполагам, тук е заровена пепелта на твоите предци?

— Ако под „заровена“ — каза Бандър — имаш предвид затрупана с пръст, не си съвсем прав. Може и да сме под повърхността, но това е моето имение и пепелта е вътре в него, както впрочем сме и ние сега. На нашия език казваме, че пепелта е „закъщена“ — то се поколеба, сетне добави:

— „Къща“ е просто архаична дума за „имение“.

Тривайз се оглеждаше уж нехайно.

— Това ли са всичките ти прародители? Колко са били?

— Близо сто — отвърна Бандър, без да се опитва да скрие нотката на гордост в гласа си. — За да бъда точен, деветдесет и четири. Разбира се, най-ранните не са истински соларианци — в настоящия смисъл на думата. Те са били получовеци, мъжки и женски. Непосредствените им потомци са ги слагали в съседни урни. Аз, естествено, не влизам в техните камери. Твърде „срамотно“ е. Или поне такава е соларианската дума, защото галактическият й еквивалент не ми е известен. Може и да няма такъв.

— А филмите? — попита Блис. — Доколкото разбирам, това са прожекционни апарати.

— Дневници — поправи я Бандър, — историята на живота им. Сцени в любимите части от имението. Което означава, че те не умират в пълния смисъл на думата. Част от тях остава, а част от моята свобода е да се присъединявам към предците си, когато пожелая; стига да поискам, винаги бих могъл да гледам някой или друг отрязък от филм.

— Само не и срамотиите.

Очите на Бандър сякаш се хлъзнаха встрани.

— Не — призна то, — но в края на краищата всички имаме подобни прародители. Това е общо злощастие.

— Общо? Значи другите соларианци също притежават такива погребални камери? — попита Тривайз.

— О, да, всички, но моите са най-добрите, най-изпипаните и най-съвършено запазените.

— Ти вече приготвило ли си своята собствена погребална камера?

— Естествено. Тя е напълно изградена и обзаведена. Това беше първото ми задължение, когато наследих имението. И щом положат пепелта ми там — нека да си позволя малко поетичност, — моят наследник ще се заеме с изграждането на своята камера като негово първо задължение.

— А имаш ли наследник?

— Ще имам, когато му дойде времето. Все още съществуват огромни възможности за живот. Когато потрябва да напусна, ще има един израснал наследник, достатъчно зрял, за да се наслаждава на имението, и добре подготвен за преобразуване на енергията.

— Предполагам, че ще е твой потомък?

— О, да.

— Ами ако — започна Тривайз — се случи нещо нежелано? Може би дори на Солария стават катастрофи и нещастия. Какво ще последва, ако пепелта на някого бъде положена преждевременно, без да има наследник, който да заеме мястото му, или пък той не е достатъчно зрял, за да се наслаждава на имението?

— Това се случва рядко. В моя род само веднъж. Когато обаче стане такова нещо, трябва просто да си спомним, че има и други наследници, които чакат за други имения. Някои от тях са достатъчно зрели, за да наследяват и въпреки това имат родители, все още толкова млади, че са в състояние да произведат втори потомък и да продължат да живеят, докато и той стане достатъчно зрял. Някой от тези, както ги наричат, старо-млади наследници ще бъде определен да наследи моето имение.

— А кой ще го определи?

— Имаме управителен съвет и това е една от малкото му функции — да определя наследника в случай на преждевременно изпепеляване. Разбира се, всичко се прави по холовизията.

— Само че ако соларианците — намеси се Пелорат, — почти никога не се виждат един друг, откъде ще знаят, че някъде някой неочаквано — или очаквано, ако е там въпросът — е бил превърнат в пепел?

— Когато някой от нас бъде превърнат на пепел, цялата енергия в имението му секва. Ако няма наследник, който веднага да поеме работите, ненормалното положение бива забелязано и се предприемат коригиращи мерки. Уверявам ви, че обществената ни система работи твърде гладко.

Тривайз попита:

— Ще бъде ли възможно да видим някои от филмите, с които разполагаш?

Бандър сякаш застина от изумление, а сетне заяви:

— Единственото ти оправдание е твоето невежество. Това, което току-що каза, беше грубо и неприлично.

— Извинявам се — поклати глава Тривайз. — Не исках да се натрапвам, но нали вече ти обяснихме, че сме много заинтересовани да получим информация за Земята. Хрумна ми, че най-ранните филми, които имаш, би трябвало да са от времето преди тя да стане радиоактивна. Поради това е възможно в тях да се споменава за нея. Може би има и някои интересни подробности. Ние определено не искаме да пречим на уединението ти, но не е ли възможно ти самото да проучиш тези филми или, евентуално, да накараш някой робот, а после да ни предадеш, ако има подобна информация? Разбира се, стига да уважиш мотивите ни и да разбереш, че и ние ще положим всички усилия да уважим в замяна твоите чувства, би могло да ни позволиш и сами да ги прегледаме…

Бандър студено отсече:

— Струва ми се, че просто не разбираш как ставаш все по-нахален. Е, за да приключим веднъж завинаги с всичко туй, мога да ти съобщя, че няма филми, които се отнасят за моите ранни получовешки предшественици.

— Никакви? — Тривайз бе искрено разочарован.

— Някога е имало. Само че дори и ти можеш да си представиш какво е заснето на тях. Двама получовеци, които проявяват интерес един към друг или дори — то се прокашля и с усилие продължи — увлечени в общи действия. Естествено, всички получовешки филми са били унищожени преди много поколения.

— Ами записите на другите соларианци?

— Всички са унищожени.

— Откъде си сигурно?

— Трябва да си луд, за да не ги унищожиш.

— А не е ли възможно някои наистина да са били луди или сантиментални, или пък просто разсеяни? Предполагаме, че няма да имаш нищо против да ни упътиш към съседните имения.

Бандър изненадано изгледа Тривайз.

— Мислиш ли, че другите ще бъдат така толерантни към вас като мен?

— Защо не, Бандър?

— Ще установиш, че не са.

— Трябва да поемем този риск.

— Не, Тривайз. Не, всички вие. Слушайте ме — отзад неочаквано се бяха появили роботи и Бандър се бе навъсил.

— Какво има? — попита внезапно обезпокоеният Тривайз.

То рече:

— Беше ми забавно да ви говоря и да ви наблюдавам — с всичките ви странности. Изживяването наистина беше уникално и аз съм възхитен от него, ала не мога да го запиша в дневника си, нито пък да го увековеча във филм.

— Защо не?

— Това, че говоря с вас и че ви слушам; това, че ви доведох в имението си; че ви допуснах тук, в погребалните камери на предците ми, са все срамни действия.

— Та ние не сме соларианци. За теб не представляваме нищо повече от тези роботи, нали така?

— Да, този беше начинът да извиня поведението си пред самия мен, обаче той едва ли ще послужи за извинение й пред другите.

— Какво те интересува? Нали имаш абсолютната свобода да постъпваш както ти харесва?

— Даже и при нас свободата не е истински абсолютна. Ако аз бях единственият соларианец на планетата, бих могъл да върша дори срамните неща с абсолютна свобода. Само че тук има и други и поради това идеалната свобода, макар да е доближена, не е достигната. На планетата има хиляда и двеста соларианци, които ще ме презрат, ако разберат какво съм направил.

— Няма никаква причина те да узнаят.

— Вярно е. Съзнавам го, откакто сте пристигнали. Съзнавах го през цялото време, през което се забавлявах с вас. Другите не бива да узнаят.

— Ако туй означава — обади се Пелорат, — че ти се боиш от усложнения в резултат на нашите визити в съседни имения с цел да търсим информация за Земята, ние естествено въобще няма да споменаваме, че сме посетили първо теб. Това е ясно.

Бандър поклати глава.

— Достатъчно рискувах. Аз, разбира се, няма да кажа нищо. Моите роботи също няма да проговорят и дори ще бъдат инструктирани да не го запаметяват. Вашият кораб ще бъде откаран под земята и изследван заради информацията, която може да ни даде…

— Слушай — прекъсна го Тривайз. — Колко време мислиш, че ще чакаме, докато инспектираш кораба ни? Това е невъзможно.

— Съвсем не е невъзможно, защото вие няма как да възразите. Съжалявам. Бих искал да си поговорим повече и да обсъдим много други неща, но сами виждате, че положението става все по-опасно.

— Не, не е по-опасно — категорично заяви Тривайз.

— По-опасно е, малки получовеко. Страхувам се, че дойде мигът, когато ще трябва да направя онова, което моите предци биха направили незабавно. Трябва да ви убия — и тримата.

XII. КЪМ ПОВЪРХНОСТТА

51

Съветникът моментално извъртя глава, за да погледне към Блис. Лицето й бе безизразно, но напрегнато, а очите й фиксираха Бандър така съсредоточено, че тя изглежда не забелязваше нищо друго.

Пелорат се бе ококорил невярващо.

Без да знае какво би искала или би могла да направи геянката, Тривайз се бореше с потискащото усещане, че е загубил играта (не толкова при мисълта за смъртта, а че ще умре, преди да е разбрал защо избра Гея като бъдеще на човечеството). Трябваше да спечели време.

Като се опитваше да говори с твърд глас и да произнася ясно думите, той каза:

— Бандър, ти се държа вежливо и благовъзпитано. Не се ядоса от нашето нахлуване в твоя свят. Беше така любезно да ни разведеш из имението и дома си и да отговориш на въпросите ни. На характера ти много повече ще отговаря да ни оставиш да си заминем. Няма нужда който и било да узнава, че сме кацали на този свят, а пък и ние нямаме никаква причина да се връщаме. Пристигнахме поради незнанието си и търсихме единствено информация.

— Туй, дето говориш, е вярно — безгрижно рече Бандър — и досега ви дарявах живота. Всъщност вие платихте с него още в мига, в който навлязохте в нашата атмосфера. Онова, което трябваше да направя, щом установих непосредствен контакт с вас, бе да ви убия незабавно. А сетне да заповядам на някой подходящ робот да направи дисекция на телата ви, за да получа каквато мога информация за вас, чуждоземците. Аз не го сторих. Отстъпих пред любопитството си и го оправдах с непосредствената си натура, но стига вече. Не мога да продължавам все така. Всъщност аз съм изложил на риск безопасността на Солария, тъй като ако поради някаква своя слабост се оставя да бъда убеден и ви пусна, положително ще ви последват и други, независимо от обещанията ви, че няма да го направят. Във всеки случай вашата смърт ще бъде безболезнена. Аз само леко ще затопля мозъците ви и те ще престанат да действат. Няма да усетите никаква болка. Животът ви просто ще угасне. Накрая, след като дисекцията и изследванията приключат, ще ви изпепеля с един интензивен поток топлина и всичко ще свърши.

— Ако се налага да умрем — каза Тривайз, — не възразявам срещу бърза и безболезнена смърт, но защо въобще трябва да умираме, след като не сме извършили никакво престъпление?

— Самото ви пристигане тук е престъпление.

— Не и ако на проблема се погледне рационално, тъй като ние не бихме могли да знаем, че това е престъпление.

— Какво е престъпление определя обществото. На вас може да ви се струва ирационално и произволно, но за нас не е. Този свят обаче е наш и ние имаме пълното право да кажем, че сте сбъркали и заслужавате да умрете.

Бандър се усмихна, сякаш водеше просто един приятен разговор и продължи:

— А и вие нямате никакво право да се оплаквате въз основа на собствената ви добродетел. Ти имаш бластер, който използва микровълнов лъч, за да предизвика убийствена топлина. Той върши същото, което смятам да направя и аз самият, но далеч по-грубо и с по-голяма болка. Ако не бях изцедил енергията му и се окажех толкова глупав, та да ти позволя свобода на движенията, ти изобщо не би се поколебал да го използваш срещу мен и в тоя момент.

Опасявайки се да хвърли дори един поглед към Блис, за да не привлече вниманието на Бандър към нея, съветникът отчаяно настоя:

— Моля те, като акт на голяма милост, да не вършиш подобно нещо.

Бандър изведнъж помрачня.

— На първо място трябва да бъда милостив към себе си, а за да го сторя, вие трябва да умрете.

То вдигна ръка и тъмнината внезапно връхлетя върху Тривайз.

52

За миг той усети как мракът го поглъща и ужасено се запита: „Това ли е смъртта?“

Сякаш мислите му бяха предизвикали ехо, защото чу още някой да прошепва същото. Беше Пелорат.

Опита се да помръдне устни и откри, че може да го направи.

— Самият факт, че си в състояние да шепнеш — рече с чувство на огромно облекчение, — показва, че това не е смъртта.

— Има едни стари легенди, според които след смъртта животът продължава.

— Глупости — измърмори Тривайз. — Блис? Тук ли си, Блис?

Нямаше отговор.

Историкът отново се обади като ехо.

— Блис? Блис? Какво е станало, Голан?

— Бандър сигурно е мъртъв — отвърна Тривайз. — В такъв случай той вече не е способен да захранва имението с енергия. Светлината би следвало да угасне.

— Но как е…? Искаш да кажеш, че Блис го е направила.

— Така предполагам. Надявам се да не й се е случило нищо лошо — той запълзя на ръце и колене в пълния мрак на подземието (ако не се брояха случайните подпрагови проблясъци на някой и друг радиоактивен атом, разбиващ се в стените).

После ръката му докосна нещо топло и меко. Опипа го, разпозна, че е крак, и го стисна. Изглеждаше прекалено малък, за да принадлежи на Бандър.

— Блис?

Кракът подритна и принуди Тривайз да го пусне.

— Блис? Кажи нещо!

— Жива съм — долетя странно измененият глас на геянката.

— А добре ли си? — попита той.

— Не — при тази дума светлината наоколо се върна, макар и съвсем слабичка. Стените запроблясваха едва-едва, като ту просветляваха, ту потъмняваха отново.

Бандър лежеше, рухнал подобно на някаква черна купчина. До него, хванала главата му, седеше Блис.

Тя погледна към двамата.

— Соларианецът е мъртъв — рече младата жена и на слабата светлина по бузите й лъснаха сълзи.

Тривайз направо се шашардиса.

— Защо плачеш?

— Как да не плача, когато убих живо същество, надарено с разум и интелигентност? Нямах такова намерение…

Съветникът се наведе, за да й помогне да се изправи, но тя го отблъсна встрани.

Пелорат коленичи на свой ред и меко я запридумва:

— Моля те, Блис, дори и ти вече не би го върнала към живота. Кажи ни какво стана.

Този път тя се остави да бъде вдигната на крака и обясни с монотонен глас:

— Гея може да прави същото, което можеше Бандър. Гея може да използва неравномерно разпределената енергия на Вселената и да я трансформира в работа само с менталната си сила.

— Това го знаех — Тривайз се опитваше да я успокои, без самият да е напълно наясно как ще го стори. — Спомням си срещата ни в космоса, когато ти, или по-скоро Гея, задържа нашия кораб в плен. Помислих си за този случай, когато Бандър ме парализира, след като отне оръжията ми. Той обездвижи и теб, но аз бях сигурен, че ако поискаш, ще можеш да се освободиш.

— Не. Ако бях опитала, щях да се проваля. Когато твоят кораб беше заловен от мен/нас/Гея — тъжно заобяснява Блис, — аз и планетата наистина бяхме едно цяло. Сега обаче сме разделени от хиперпространството, така че моята/нашата/Геината ефикасност е ограничена. Освен това Гея прави онова, което трябва да прави, просто с мощта на съюзените мозъци. Но дори съюзени, всички те нямат преобразувателните дялове, които притежаваше този соларианец. Ние не можем да използваме енергията така деликатно, така ефикасно и така неуморно като него. Нали виждате, че не успявам да направя светлината по-ярка, пък и изобщо не зная още колко време ще мога да я поддържам, преди да се уморя. А той е бил в състояние да снабдява с енергия цялото си огромно имение дори когато спи.

— Все пак ти го възпря — каза Тривайз.

— Защото не познаваше възможностите ми и самата аз не направих нищо, дето да му подскаже за тях. Поради това не ме заподозря и не ми обърна никакво внимание. Той се съсредоточи изцяло върху теб, Тривайз, понеже ти беше човекът, който носеше оръжията — ето пак колко добре ни послужи обстоятелството, че се беше въоръжил — и аз трябваше само да изчакам момента и да го спра с един бърз и изненадващ удар. Когато той бе на границата да ни убие, когато целият му ум се концентрираше върху това и най-вече върху теб, аз нанесох удара.

— И то великолепно.

— Как можа да изговориш толкова жестоко нещо, Тривайз! Възнамерявах просто да го спра, исках да блокирам използването на преобразувателя му. В момента на изненадата, когато той щеше да се опита да ни взриви и да открие, че не е в състояние, а вместо това да види, че светлините наоколо помръкват, аз щях да затегна хвата си, да го пратя в удължен нормален сън и да освободя преобразувателя. Енергията щеше да продължи да тече, а ние можехме да се измъкнем от това имение, да влезем в кораба и да напуснем планетата. Надявах се така да уредя нещата, че когато той най-накрая се събуди, да е забравил всичко, дето му се е случило от мига, в който ни видя. Гея няма никакво желание да убива, за да постигне нещо, което може да бъде постигнато без убиване.

— А какво тръгна на зле, Блис? — меко я попита Пелорат.

— Никога не съм се сблъсквала с подобни преобразувателни мозъчни дялове, а нямах и време да ги поизуча. Аз просто нанесох удара с моя блокиращ маньовър, но той очевидно не задейства правилно. Блокирах не входящия в дяловете, а изходящия от тях енергиен поток. Разбирате ли, в тези мозъчни дялове енергията се влива постоянно, а пък мозъкът се самозащищава, като я изтласква също така бързо навън. Щом обаче блокирах изхода, тя мигом се натрупа и за нищожна част от секундата температурата се повиши до точката, в която протеинът експлозивно се дезактивира и… той умря. Светлините угаснаха, аз незабавно отдръпнах блокажа си, само че, разбира се, вече беше много късно.

— Не виждам, мила, какво друго би могла да направиш — каза Пелорат.

— Това не ме утешава, като се има предвид, че убих разумно същество.

— Бандър също след миг щеше да ни убие — натърти Тривайз.

— Достатъчна причина да го спра, но не и да го премахвам.

Тривайз се поколеба. Не искаше да издава нетърпението си, защото не желаеше да оскърби или да разстрои още повече геянката, която в края на краищата беше единствената им защита срещу този изключително враждебен свят.

— Блис — рече той, — време е да помислим и какво следва от смъртта на Бандър. Тъй като той е мъртъв, цялата енергия в имението е изчезнала. Това рано или късно, но по-скоро рано ще бъде забелязано от други соларианци. Ще им се наложи да разследват случая. Не мисля, че ще бъдеш в състояние да отбиеш евентуална едновременна атака на няколко души. А и ти самата призна, че няма да можеш много дълго да поддържаш ограничената мощност, която се подава сега. Така че е важно, без да се бавим, да се върнем обратно на повърхността и после на нашия кораб.

— Само че, Голан — рече Пелорат, — как ще го направим? Ние изминахме много километри по един криволичещ път. Струва ми се, че тук долу е истински лабиринт и що се отнася до мен, нямам и най-смътна представа накъде да тръгнем. Впрочем чувството ми за ориентация винаги е било слабо. Дано вие…

Тривайз се огледа и осъзна, че Пелорат имаше право.

— Мисля, че към повърхността има много изходи — успокояващо каза той — и няма защо да търсим точно онзи, през който влязохме.

— Но ние не знаем нито един от тях. Как ще ги открием?

Съветникът отново се обърна към Блис.

— Можеш ли ментално да откриеш нещо, което ще ни помогне да намерим път нагоре?

— Всички роботи в имението са дезактивирани — отвърна тя. — Долавям тихичък шепот от полуразумен живот право над нас, но това доказва единствено, че повърхността е точно там, което и без друго ни е известно.

— Добре тогава — кимна Тривайз, — ще се наложи значи просто да потърсим някакъв отвор…

— Проби и грешки! — ужасен възкликна Пелорат. — Никога няма да успеем.

— Ще трябва, Янов — натърти съветникът. — Ако търсим, все пак имаме някакъв шанс, колкото и малък да е той. Алтернативата е просто да си стоим тук и никога да не излезем. Хайде, малкият шанс е по-добър от нулевия.

— Чакайте — обади се Блис. — Наистина долавям нещо.

— Какво? — попита Тривайз.

— Ум.

— Интелигентен?

— Да, но, струва ми се, не съвсем. По-ясно обаче е друго.

— Казвай — настоя Тривайз, отчаяно борейки се с нетърпеливостта си.

— Уплаха! Непоносима уплаха! — прошепна тя.

53

Съветникът обезсърчено се озърна. Горе-долу помнеше откъде са влезли, но не си правеше илюзии, че е в състояние да се върне по същия път, по който бяха дошли. Не бе обръщал особено внимание на завоите и криволиците. Кой би си помислил, че ще се озоват в положение да се връщат сами и без помощ по същия път, при това с примигващо и едва тлеещо осветление?

— Блис, смяташ ли, че ще можеш да активираш колата?

Тя отвърна:

— Сигурна съм, че бих могла, Тривайз, но то още не означава, че ще мога и да я карам.

— Предполагам, че Бандър я караше ментално — намеси се Пелорат. — Не го видях да пипа каквото и да е, докато се возехме.

Блис кротко рече:

— Да, Пел, той го правеше ментално, но как? Със същия успех можеш да кажеш, че го е правил, като е използвал управлението. Обаче ако аз не зная никакви подробности за това как да го използвам, информацията ти няма много да ни помогне, нали?

— Би могла поне да опиташ — предложи Тривайз.

— Ако опитам, ще трябва да се концентрирам върху проблема, а сторя ли го, съмнявам се, че ще успявам да поддържам и осветлението. В тъмното колата няма да ни свърши никаква работа, дори и ако се науча как да я управлявам.

— В такъв случай, предполагам, ще трябва да вървим пеша.

— Страхувам се, че да.

Тривайз се втренчи в гъстата чернилка, която се простираше зад мъждивите светлинки на непосредственото им обкръжение. Нищо не забелязваше, нищо не чуваше.

— Блис, все още ли усещаш оня уплашен ум? — попита той.

— Да.

— Можеш ли да определиш къде е? И да ни заведеш при него?

— Менталното усещане се разпространява по права линия. То не се пречупва чувствително от твърдата материя, така че е лесно да определя посоката…

Тя показа една въображаема точка върху тъмната стена и добави:

— Само че ние не можем да минем през стената, за да стигнем дотам. Най-добре е да следваме коридорите и да се опитаме да открием пътя си по променящата се сила на усещането. Май ще трябва да поиграем на топло-студено.

— Да почваме тогава.

Пелорат не беше никак въодушевен.

— Чакай, Голан, сигурни ли сме, че искаме да открием онова нещо, каквото и да е то. Ако е уплашено, може да ни се наложи и ние да се изплашим.

Тривайз нетърпеливо тръсна глава.

— Нямаме никакъв избор, Янов. Уплашен или не, това е интелигентен ум и той може би ще поиска — или ще бъде накаран — да ни отведе до повърхността.

— И ще оставим Бандър да лежи тук? — притеснено попита Пелорат.

Тривайз го хвана за лакътя.

— Хайде, Янов. И за него нямаме избор. Все някога някой соларианец ще активира отново мястото, роботите ще намерят Бандър и ще се погрижат… надявам се, не преди да сме в безопасност.

Той остави Блис да води. През цялото време светлината бе най-ярка в непосредствена близост до нея. Геянката спираше на всеки вход, на всяко разклонение в коридора, опитвайки се да почувства посоката, от която идваше уплахата. Понякога дори влизаше през някаква едва видима врата или завиваше зад завой, а сетне се връщаше и опитваше друг маршрут, докато Тривайз безпомощно я гледаше.

Всеки път тя стигаше до определено решение и отривисто потегляше нанякъде, а светлината тръгваше пред нея. Съветникът забеляза, че сега изглежда по-ярка — или очите му се бяха адаптирали към полумрака, или Блис се бе научила как по-ефективно да управлява преобразуването. На едно място, когато минаваше покрай набитите в земята метални пръти, тя постави ръка върху тях и лампите забележимо просветляха. Младата жена кимна с глава, явно доволна от себе си.

Нищо не им се струваше дори и бегло познато; положително бродеха през такива области от безкрайното подземно имение, през които не бяха минавали на идване.

Тривайз продължаваше да следи за коридори, определено водещи нагоре, като за разнообразие се взираше и в таваните за някаква следа от люкове. Нищо подобно обаче не се появяваше и уплашеният ум поне засега оставаше единственият им шанс да се измъкнат навън.

Вървяха в тишина, ако се изключи звукът от собствените им стъпки; в мрак, ако се изключи светлината, която ги заобикаляше непосредствено; през пълно мъртвило, ако се изключат собствените им животи. От време на време различаваха сенчестата маса на някой робот, неподвижно седящ или застинал прав в полумрака. Веднъж зърнаха и един полегнал настрани със сгърчени в причудлива поза ръце и крака. В момента, когато енергията е секнала, помисли си Тривайз, трябва да е бил застигнат в неравновесна позиция и е паднал. Бандър не би могло да повлияе на силата на гравитацията. Вероятно навсякъде по огромното му имение роботите сега стояха или лежаха неактивни и това бързо щеше да бъде забелязано.

А може и да не е тъй, хрумна му изведнъж. Соларианците би трябвало да знаят когато някой от тях умира от старост и физически упадък. Светът им би трябвало да е нащрек и в готовност. Бандър обаче бе умряло внезапно, в разцвета на съществуването си, без това да може да се узнае предварително. Кой би го очаквал? Кой би следил за дезактивирането?

Да, но не (Тривайз отхвърли оптимизма и самоуспокоението си като опасни примамки, водещи към свръхувереност). Соларианците все пак щяха да забележат секването на цялата дейност в имението на Бандър и да предприемат незабавни мерки. Всички те имаха прекалено голям интерес от него, за да оставят смъртта му без последствия.

Пелорат потиснато промърмори:

— Вентилацията сигурно е спряла. Лабиринт под земята като този трябва да се вентилира, а енергията я доставяше Бандър. Сега вече я няма.

— Без значение, Янов — рече Тривайз. — В това празно подземие има достатъчно въздух, за да ни стигне за години.

— Не е толкова важно времето. Психологически е лошо.

— Моля те, Янов, не прихващай клаустрофобия. Блис, наближили ли сме?

— Доста, Тривайз — отвърна тя. — Усещането е по-силно и по-лесно следвам посоката.

Геянката наистина вървеше напред все по-уверено и рядко се колебаеше на местата, където трябваше да избира.

— Насам! Насам! — възкликна внезапно тя. — Усещам го!

— Сега дори и аз го чувам — сухо отбеляза съветникът.

Тримата спряха и несъзнателно затаиха дъх. Чуваха се тихи стонове, примесени със запъхтени изхлипвания.

Влязоха в някаква голяма стая и когато лампите се включиха, видяха, че за разлика от досегашните, тя е богато и пъстро обзаведена.

В центъра й имаше един робот, леко приведен, протегнал ръце с почти нежен жест и, разбира се, абсолютно неподвижен.

Зад него изпърхаха дрехи. От едната му страна се показа кръгло уплашено око и съкрушеното изхлипване се разнесе отново.

Тривайз се втурна край робота и видя как от другата му страна изхвърча една малка фигурка. Тя се препъна, падна на земята и остана да лежи там, затулила очи, ритаща с крака във всички посоки, сякаш да отблъсне някаква неизвестна опасност, и пищяща, пищяща…

Без никаква нужда да го прави, Блис поясни:

— Това е дете!

54

Тривайз озадачено се дръпна назад. Какво правеше това дете тук? Бандър така се гордееше с абсолютната си самота, толкова настояваше на нея.

Пелорат, по-малко склонен да се уповава на разсъждения при наличието на едно неясно събитие, моментално прецени ситуацията и каза:

— Предполагам, че е наследникът.

— Потомък на Бандър — съгласи се Блис, — само мисля, че е много малко, за да бъде наследник. Соларианците ще трябва да намерят такъв някъде другаде.

Тя гледаше втренчено към детето. Не го фиксираше, а го наблюдаваше някак меко, обгръщащо и постепенно звуците, които то издаваше, стихнаха. Създанието отвори очи и също загледа Блис. Писъците му бяха намалели до отделни леки изхленчвания.

Геянката на свой ред започна да издава някакви звуци: успокояващи, откъслечни думички, които сами по себе си нямаха особен смисъл, но бяха предназначени да усилят успокоителния ефект от мислите й. Тя сякаш ментално опипваше непознатия ум и се опитваше да подреди обърканите му емоции.

Бавно, без да сваля очи от Блис, детето се изправи, постоя, олюлявайки се за миг, и се втурна към мълчаливия, застинал робот. Обви ръце около якия метален крак, сякаш жадуваше сигурността на допира му.

Тривайз каза:

— Изглежда роботът му служи за гледачка или пазач. Един соларианец сигурно не може да се грижи за друг, дори когато са родител и дете.

— Предполагам, че също е хермафродит — обади се Пелорат.

— Би трябвало — кимна съветникът.

Блис, все още изцяло погълната от детето, бавно приближаваше към него, полуповдигнала ръце с длани, обърнати към самата нея, сякаш за да подчертае, че няма никакво намерение да хваща малкото създание. То мълчаливо наблюдаваше приближаването й, здраво вкопчено в робота.

Блис го заубеждава:

— Хайде, чедо — топло, чедо — меко, топло, уютно, сигурно, хайде, чедо — сигурно, сигурно.

Спря и без да се обръща, каза тихо:

— Пел, поговори му на неговия език. Кажи му, че сме роботи, които са дошли да се погрижат за него, защото енергията е прекъснала.

— Роботи! — ахна шокираният Пелорат.

— Трябва да бъдем представени като такива. То не се бои от роботите. А и никога не е виждало човек, даже може би няма представа, че хората съществуват.

— Съмнявам се дали ще успея да измисля правилния израз — заколеба се историкът. — Не зная архаичната дума за…

— Тогава, Пел, кажи просто „робот“. Ако не свърши работа, опитай да кажеш „желязното нещо“. Каквото можеш, това кажи.

Бавно, дума по дума Пелорат заговори. Детето се загледа в него и силно се смръщи, като че се опитваше да го разбере.

— Можеш спокойно да питаш как да излезем — посъветва го Тривайз. — Тъй и тъй се опитваш да му кажеш нещо.

Блис се възпротиви:

— Не. Не още. Първо доверието, после информацията.

Соларианчето, което сега се бе втренчило в учения, бавно се пусна от робота и заговори с висок напевен глас.

— Говори много бързо, за да го разбера — тревожно каза Пелорат.

— Помоли го да повтори по-бавно — рече Блис. — Аз правя каквото мога, за да го успокоя и да премахна страховете му.

Историкът се заслуша пак в думите на детето и обясни:

— Мисля, че пита защо е спрял Джемби. Джемби трябва да е роботът.

— Пел, провери, за да сме сигурни.

Мъжът продума нещо, после се вслуша и поясни:

— Да, Джемби е роботът. А самото дете се казва Фалъм.

— Браво! — Блис се усмихна на малкото същество с грейнала, щастлива усмивка, посочи го и рече:

— Фалъм. Браво, Фалъм. Смело Фалъм — после постави ръка на гърдите си и се представи:

— Блис.

Детето се усмихна. Когато се смееше, ставаше много привлекателно.

— Блис — рече то, като леко изсъска на „с“-то.

— Слушай — обади се Тривайз, — ако съумееш да активираш робота, той може би ще е в състояние да ни каже това, което ни интересува. Пелорат би му говорил със същата лекота, както и на детето.

— Не — възпротиви се Блис. — Това ще е грешка. Първото задължение на робота е да закриля детето. Ако го активирам и той изведнъж ни забележи, види наоколо някакви странни същества, може и да ни нападне. Тук няма място за каквито и да било външни хора. Тогава ще трябва отново да го дезактивирам и той повече няма да може да ни даде никаква информация, а пък щом детето види единствения си закрилник, дезактивиран за втори път… Не, просто не ми се иска да го направя.

— Но нали ни казаха — меко се намеси Пелорат, — че роботите не могат да причинят вреда на човешко същество.

— Казаха ни — съгласи се Блис, — обаче не ни обясниха точно какви роботи са създали соларианците. Дори ако този тук е конструиран така, че да не причинява вреда, на него ще му се наложи да избира между соларианското дете или най-близкия закодиран в него подобен еквивалент, и три неизвестни същества, които може и да не възприеме като хора, а просто като незаконни натрапници. Естествено, че ще избере детето и ще ни нападне.

Тя пак се обърна към малкото създание.

— Фалъм — рече нежно и започна да сочи. — Пел. Трив.

— Пел. Трив — послушно повтори детето. Блис приближи до него и бавно протегна ръце. То я загледа втренчено, после отстъпи крачка назад.

— Спокойно, Фалъм — рече Блис. — Добре, Фалъм. Пипни, Фалъм. Хубаво, Фалъм.

Соларианчето пристъпи към нея и Блис въздъхна с облекчение.

— Добре, Фалъм.

Тя докосна голата му ръчичка, защото то носеше, също както и родителят му, само една дълга отворена отпред роба и набедрена превръзка отдолу. Допирът бе безкрайно нежен. Геянката дръпна ръка, поизчака и отново го докосна гальовно.

Очите на детето се притвориха под въздействието на силния успокоителен ефект от ума й.

Дланите на Блис бавно и внимателно се повдигнаха към рамото на детето, към врата, после под дългата кафява коса — към едно определено място точно зад ушите.

Ръцете й се отпуснаха и тя каза:

— Дяловете все още са малки. Засега краниалната кост не се е очертала. Има само вкоравен слой кожа, който ще се издуе навън и след като те бъдат напълно оформени, ще се преобразува в костно вещество… Което означава, че в сегашния момент детето не може да управлява имението или дори да активира робота. Пел, попитай го на колко години е.

След като си размениха няколко реплики, историкът съобщи;

— Ако добре го разбирам, е на четиринадесет.

— Изглежда на не повече от единадесет — рече Тривайз.

— Дължината на годината, която се използва на този свят — предположи Блис, — може да не съответства напълно на стандартната галактическа. Освен това, допуска се, че космонитите са имали удължен жизнен цикъл, тъй че ако в това отношение приличат на тях, соларианците също може да имат удължен период на развитие. В края на краищата не бива да съдим по годините.

Тривайз нетърпеливо цъкна с език.

— Хайде да престанем с антропологията. За нас е важно да излезем на повърхността, а доколкото си имаме работа с дете, може би просто си пилеем времето без полза. То сигурно не знае пътя нагоре. Едва ли някога се е показвало над земята.

Блис повиши глас:

— Пел!

Пелорат веднага схвана желанието й и последва най-дългият му досега разговор с Фалъм. Накрая той рече:

— Детето знае какво е слънце. Казва, че го е виждало. Мисля, че е виждало и дървета. То обаче не се държи така, сякаш е сигурно какво означава тази дума или поне какво означава думата, която аз използвах…

— Добре, Янов — кимна Тривайз, — но хайде върни се на въпроса.

— Казах на Фалъм, че ако успее да ни изведе на повърхността, това може да ни даде възможност да активираме робота. Казах, че бихме искали да го активираме. Мислиш ли, че наистина ще успеем?

— За него ще се безпокоим по-късно — махна с ръка съветникът. — То рече ли, че ще ни води?

— Да. Помислих, че ще го направи с повече желание, ако му обещая съживяването на робота. Предполагам обаче, че рискуваме да го разочароваме…

— Добре — повтори Тривайз, — хайде да потегляме. Всички обещания ще са безполезни, ако ни спипат под земята.

Пелорат каза нещо на детето, което тръгна, ала после спря неуверено и се обърна към Блис.

Тя протегна ръка и двамата поеха отново — длан в длан.

— Аз съм новият робот — рече геянката с лека усмивка.

— Изглежда доста доволно от това — отбеляза Тривайз.

Фалъм заподскача напред и за миг съветникът се зачуди дали соларианчето е щастливо просто защото Блис се е погрижила за него, дали към този факт се добавя и вълнението, че ще посети повърхността заедно с три нови робота, или пък е развълнувано от възможността да си върне втория родител — Джемби. Не че имаше особено значение — важното бе детето да ги води нагоре.

У него впрочем не се забелязваше никакво колебание. Когато трябваше да избира между различни пътища, то се ориентираше моментално. Дали наистина знаеше къде отива или всичко бе само плод на инфантилна незаинтересованост? Дали просто не играеше някаква игра с неясен завършек? Тривайз обаче предполагаше, че лекото натоварване, което сега усеща, идва най-вероятно от движението нагоре. Детето пък, все тъй самоуверено подскачащо напред, посочи пред себе си и зачурулика.

Съветникът погледна към Пелорат, който се прокашля и рече:

— Мисля, че то каза „врата“.

— Надявам се мисълта ти да е вярна — натърти Тривайз. Фалъм се отскубна от Блис и затича. Посочи един участък от настилката, който изглеждаше малко по-тъмен от съседните нему секции. После стъпи върху него, подскочи няколко пъти, извърна се с явно разочарован вид и заговори пискливо бързо. Блис направи гримаса.

— Ще трябва аз да осигуря захранването. Това ме изтощава.

Лицето й леко порозовя, а светлината стана съвсем мъждива, но една врата се отвори точно пред Фалъм и от задоволство соларианчето се разсмя със звънко сопрано.

Сетне изтърча през вратата и двамата мъже го последваха. Накрая излезе и Блис, и погледна назад точно в момента, когато светлината зад нея угасна и вратата се затвори. Геянката поспря, за да си поеме дъх. Изглеждаше съвсем изтощена.

— Е — рече Пелорат, — излязохме. Къде е корабът?

Всички се спряха, облени от все още ранния здрач. Тривайз измърмори:

— Струва ми се, че беше в тази посока.

— И на мен така ми се струва — каза Блис. — Хайде да вървим — и тя протегна ръка на Фалъм.

Не се чуваше нищо, като се изключат звуците, издавани от вятъра и откъслечните обаждания на животни. По някое време минаха покрай робот, застанал неподвижно близо до дънера на едно дърво с някакъв предмет с неясно предназначение в ръката.

Пелорат пристъпи напред, явно воден от любопитството си, но Тривайз го спря.

— Не е наша работа, Янов. Давай нататък.

Минаха покрай друг робот, паднал встрани от пътя им.

Съветникът се поусмихна:

— Предполагам, че на много километри наоколо е набоклучено с роботи — и добави триумфиращо:

— Аха, ето го и кораба.

На земята близо до „Далечна звезда“ имаше нещо, което наподобяваше въздухоплавателен съд с примитивна конструкция: неикономично, крехко и — на всичкото отгоре — с витло. Недалеч от въздухоплавателния съд, между малката групичка чуждоземци и техния кораб, стояха четири човешки фигури.

— Прекалено късно — прошепна Тривайз. — Много време пропиляхме. Сега какво ще правим?

— Четирима соларианци? — изненада се историкът. — Не може да бъде. Те положително не биха влезли във физически контакт. Не мислите ли, че са холоизображения?

— Съвсем материални са — възрази Блис. — Сигурна съм. Но пък не са соларианци. Няма как да им сбъркам умовете. Това са роботи.

55

— Е, в такъв случай — каза Тривайз — напред! Той отново закрачи спокойно към кораба и другите го последваха.

Пелорат попита почти беззвучно:

— Какво смяташ да правиш?

— Щом са роботи, трябва да се подчиняват на заповедите ни.

Четиримата явно ги изчакваха и когато приближиха, Тривайз също се вгледа по-внимателно в тях.

Да, наистина трябва да бяха роботи. Лицата им, изглеждащи като направени от кожа, подплатена с плът, бяха странно безизразни. Облечени бяха в униформи, които не оставяха непокрит и един квадратен сантиметър, ако се изключи лицето. Дори на ръцете си носеха тънки непрозрачни ръкавици.

Тривайз направи небрежен жест, който без съмнение представляваше безцеремонно нареждане да се дръпнат встрани.

Роботите не помръднаха.

Съветникът тихо рече:

— Кажи им го с думи, Янов. Твърдо.

Пелорат се прокашля и заговори бавно с необичаен баритонов тембър, като ги отпрати с жест настрани също като Тривайз. Резултатът беше, че един от роботите, който бе може би съвсем малко по-висок от останалите, изрече нещо със студен, пронизителен глас.

Пелорат се обърна към Тривайз.

— Мисля, че каза, че ние сме чуждоземци.

— Обясни му, че ние сме хора и трябва да ни се подчиняват.

Внезапно роботът заговори на особен, но разбираем галактически:

— Аз те разбирам, чуждоземецо. Говоря галактически. Ние сме роботи-стражи.

— Тогава си ме чул да казвам, че сме хора и поради това трябва да ни се подчинявате.

— Ние сме програмирани да се подчиняваме единствено на управниците, чуждоземецо. Вие не сте управници, нито сте соларианци. В нормалния момент за свръзка управникът Бандър не отговори и ние дойдохме да разследваме нещата на място. Това е наш дълг. Намираме един космически кораб, който не е произведен на Солария, няколко присъстващи чуждоземци и всички роботи на Бандър дезактивирани. Къде е управникът Бандър?

Тривайз поклати глава и бавно и отчетливо каза:

— Не знаем нищо за това. Нашият корабен компютър не работи добре. Противно на намеренията ни се озовахме близо до тази странна планета. Приземихме се, за да установим къде се намираме. Намерихме всички роботи дезактивирани. Не знаем какво може да се е случило.

— Обяснението не е правдоподобно. Щом всички роботи в имението са дезактивирани и мощността е напълно изключена, управникът Бандър трябва да е мъртъв. Не е логично да се предполага, че по случайно съвпадение той е умрял точно когато вие сте се приземили. Би трябвало да има някаква причинно-следствена връзка между едното и другото.

Целейки да усложни ситуацията и да покаже, че като чужденец не разбира нещата и поради това е невинен, Тривайз възрази:

— Но мощността не е изключена. Ти и другите действате.

— Ние сме роботи-стражи — повтори безизразно стоящият насреща му. — Ние не принадлежим на никой управник. Принадлежим на целия свят. Ние не сме контролирани от никого, а захранвани с ядрена енергия. И аз пак те питам, къде е управникът Бандър?

Тривайз се огледа. Пелорат изглеждаше обезпокоен; Блис бе стиснала устни, но оставаше спокойна. Фалъм затрепери, ала дланта на геянката докосна рамото на детето и то сякаш се вцепени, а изразът на лицето му се промени. (Дали не го бе упоила?)

Роботът каза:

— Отново и за последен път питам, къде е управникът Бандър?

— Не зная — мрачно заяви Тривайз.

Роботът кимна и двама от неговите придружители бързо потеглиха. Той рече:

— Моите колеги-стражи ще претърсят имението. Междувременно ти ще бъдеш задържан за разпит. Подай ми тези предмети, които носиш на кръста си.

Тривайз направи крачка назад.

— Те се безвредни.

— Не се движи повече. Аз не питам какво е естеството им и дали са безвредни или не. Аз искам да ги получа.

— Не.

Роботът пристъпи и ръката му се стрелна прекалено бързо, за да може Тривайз да осъзнае какво става. Металната длан легна на рамото му, стисна го силно и го насочи надолу. Тривайз падна на колене.

— Предметите — настоя роботът и протегна другата си ръка.

— Не — изпъшка съветникът.

Блис се хвърли напред, издърпа бластера от кобура му преди Тривайз, стегнат като в менгеме, да успее да направи каквото и да било, за да й попречи, и го подаде на робота.

— Ето, страж — рече тя, — и ако почакаш още един момент… ето и другото. Сега пусни моя компаньон.

Роботът отстъпи назад с двете оръжия и съветникът бавно се изправи на нозе, като енергично разтриваше рамото си, изкривил лице от болка.

(Фалъм леко изплака и Пелорат, заел се със задачата да отвлече вниманието му, го притисна гальовно.)

Блис яростно прошепна на Тривайз:

— Защо му се противиш? Той може да те убие само с два пръста.

Тривайз отново простена и изсъска през зъби:

— А ти защо не го обуздаеш?

— Опитвам се. Трябва ми време. Умът му е мощен, добре програмиран и няма за какво да се захвана. Трябва да го изуча. Постарай се да спечелиш време.

— Няма защо да му изучаваш ума. Просто го унищожи — прошепна съветникът почти беззвучно.

Блис стрелна робота с очи. Той внимателно изследваше оръжията, докато другият, който бе останал с него, наблюдаваше чуждоземците. Изглежда никой от двамата не се интересуваше какво си шепнат Блис и Тривайз.

Геянката каза:

— Не. Никакво унищожение повече. На първия свят убихме едно куче и ранихме друго. Знаеш какво се случи. (Ново поглеждане към роботите-стражи.) Гея не отнема без нужда живота или интелигентността. Трябва ми обаче време, за да се оправя мирно и кротко.

Тя направи крачка назад и се втренчи в робота, който все така безизразно заяви:

— Това са оръжия.

— Не — отвърна Тривайз.

— Да — съгласи се Блис, — но те вече не могат да се използват. Енергията им е изчерпана.

— Нима? Защо ви е да носите оръжия, които нямат енергия? А може би не са изтощени — стражът държеше единия предмет в дланта си, поставил съвсем правилно палеца. — Така ли се активира?

— Да — отговори Блис. — Ако натиснеш и то съдържа енергия, ще се активира. Само че в него няма нищо.

— Сигурно ли е? — роботът насочи оръжието към Тривайз. — Все още ли твърдиш, че ако го активирам сега, то няма да задейства?

— Няма — каза Блис.

Тривайз замръзна на място, без да може да обели дума. Беше изпробвал бластера, след като Бандър го бе изтощил и той наистина бе съвършено неизползваем, ала роботът държеше невронния камшик. Него не беше пробвал.

Ако камшикът съдържаше макар и малък остатък от енергия, щеше да е достатъчен да стимулира болевите му центрове и онова, което би почувствал, щеше да направи стискането на роботската ръка да изглежда като приятелско потупване.

По време на следването му във Флотската академия бяха го накарали — както и всеки друг кадет — да понесе един лек невронен камшичен удар. Просто за да знае какво представлява. Оттогава не изпитваше никаква нужда усещането да се повтори.

Роботът активира оръжието и за момент Тривайз болезнено се вцепени. После бавно се отпусна. Камшикът също бе напълно изтощен.

Стражът впи поглед в мъжа срещу себе си и захвърли двете оръжия настрани.

— Как така се оказаха с изчерпана енергия? — попита той. — Ако няма полза от тях, защо ги носиш?

— Привикнал съм с тежестта им — отвърна Тривайз — и ги нося дори когато са изтощени.

— Това е безсмислено — възрази роботът. И добави: — Всички сте арестувани. Ще бъдете задържани за допълнителен разпит и ако управниците решат, ще бъдете дезактивирани. Как се отваря този кораб? Трябва да го претърсим.

— Нищо няма да спечелите — заяви Тривайз. — Не сте в състояние да го разберете.

— Ако не аз, управниците ще го разберат.

— И те няма да могат.

— Тогава ти ще им обясниш, за да го разберат.

— Съмнявам се.

— В такъв случай ще бъдеш дезактивиран.

— Моето дезактивиране няма да промени нищо, а предполагам, че ще бъда дезактивиран дори и да им обясня.

— Продължавай — промълви Блис. — Започвам да схващам как работи мозъкът му.

Роботът не й обърна внимание. (Дали самата тя се е погрижила, помисли си Тривайз и страшно му се прииска да е така.)

Насочил цялото си внимание към него, стражът каза:

— Ако ни създаваш трудности, ние ще те дезактивираме частично. Ще те повредим и тогава ще ни кажеш всичко, което искаме да узнаем.

Изведнъж Пелорат нададе полузадавен вик:

— Чакай, не можеш да постъпиш така. Страж, ти не можеш да постъпиш така.

— Аз действам по подробни инструкции — кротко обясни роботът. — Мога да го сторя. Разбира се, ще му причиня точно толкова вреда, колкото е нужно, за да получа информация.

— Но ти изобщо не можеш да го направиш. Аз съм чуждоземец, а също и двамата ми другари. Това дете обаче — и Пелорат посочи с поглед Фалъм, когото все още носеше, — е соларианец. То ще ти каже какво да правиш и ти трябва да му се подчиниш.

Фалъм погледна към него с отворени, ала сякаш празни очи.

Блис рязко поклати глава, но историкът не даде никакъв признак, че е разбрал жеста й.

Очите на робота спряха за малко върху Фалъм и той каза:

— Детето е без значение. То няма преобразувателни издутини.

— То все още няма напълно оформени преобразувателни мозъчни дялове — чак се задъха от вълнение Пелорат, — но с времето ще ги развие. Това е соларианско дете.

— Без напълно развити преобразувателни дялове, не е соларианско. Аз не съм обвързан да следвам неговите заповеди или да го пазя от повреда.

— Но това е потомъкът на управника Бандър.

— Така ли? Откъде знаете това?

Пелорат заекна, както му се случваше понякога, когато се опитваше да се прави на свръхчестен.

— К-какво друго дете може да има в това имение?

— Откъде знаете, че няма цяла дузина деца?

— Виждал ли си други деца тук?

— Въпросите ги задавам аз.

В този момент вниманието на робота бе раздвоено, тъй като другият докосна рамото му и посочи нещо. Двата робота, изпратени с разузнавателна цел до имението, се връщаха с бърз бяг, в който едва-едва се долавяше странна несиметричност.

Когато пристигнаха, за известно време се възцари тишина, а сетне единият заговори на солариански — при което и четирите изкуствени създания сякаш загубиха гъвкавостта си. За момент изглеждаха така, като че щяха да се сплескат.

Пелорат прошепна: „Открили са Бандър“, преди Тривайз да успее да му направи знак да мълчи.

Роботът бавно се извърна и заговори, като замазваше сричките:

— Управникът Бандър е мъртъв. С жеста, който ти току-що направи, ни показа, че си знаел за този факт. Вярно ли е?

— Откъде бих могъл да знам? — предизвикателно попита Тривайз.

— Ти знаеше, че той е мъртъв. Ти знаеше, че ще го намерим там. Наистина, как би могъл да знаеш това, ако не си бил при него; и ако не си бил този, който е прекъснал живота му? — Дикцията на робота вече се нормализираше. Явно беше преодолял шока.

— Но как бихме могли да убием Бандър? — не преставаше с въпросите съветникът. — С неговите преобразувателни мозъчни дялове той щеше да ни унищожи за миг.

— Откъде знаеш какво могат и какво не могат да правят преобразувателните дялове?

— Ти току-що ги спомена.

— Аз само ги споменах. Не съм описал техните свойства или способности.

— Знанието просто ни падна като от небето.

— Това не е правдоподобен отговор.

— Да се предполага, че ние сме причинили смъртта на Бандър, също не е правдоподобно.

Пелорат добави:

— Във всеки случай, ако управникът Бандър е мъртъв, то сега управникът Фалъм притежава това имение. Ето го управника и той е човекът, комуто трябва да се подчинявате.

— Аз вече обясних — рече роботът, — че един потомък с неразвити преобразувателни дялове не е соларианец. Той не може да бъде наследник, поради което друг такъв — на подходяща възраст — ще долети веднага щом докладваме тъжната новина.

— Ами управникът Фалъм?

— Няма никакъв управник Фалъм. Има само едно дете, а тук съществува излишък от деца. То ще бъде унищожено.

— Да не сте посмели! — твърдо заяви Блис.

— Не съм аз този — рече роботът, — който непременно ще трябва да извърши акта, и определено не съм аз, който ще вземе решението. Това зависи от консенсуса на управниците. Но добре зная какво може да бъде решението по време на излишък от деца.

— Не. Аз казах не.

— Ще бъде безболезнено… Ето че идва друг кораб. Много е важно да влезем в бившето имение Бандър и да организираме холовизионен съвет, който да определи наследника и да реши какво да правим с вас. Дайте ми детето.

Блис грабна полуприпадналата фигурка от ръцете на Пелорат. Здраво стиснала я и опитвайки се да уравновеси теглото й на рамото си, тя каза:

— Не пипайте това дете.

Ръката на робота отново се вдигна и той пристъпи напред, посягайки за Фалъм. Блис бързо се отмести встрани, започвайки движението си доста преди роботът да започне своето. Той обаче продължи да се движи напред, като че ли геянката все още стоеше пред него. После вдървено се извъртя около предните ръбове на стъпалата си и падна по лице. Останалите три робота замръзнаха неподвижни и с нефокусирани очи.

Блис чак се разхълца от ярост.

— Почти бях разработила подходящия метод за контрол, но времето не ми стигна. Нямах никакъв избор освен да нанеса удар и сега и четиримата са дезактивирани… Хайде да се качваме на кораба, преди техният да се е приземил. Прекалено зле ми е, за да мога да се разправям с още роботи.

ЧАСТ ПЕТА

МЕЛПОМЕНИЯ

XIII. ДАЛЕЧ ОТ СОЛАРИЯ

56

Заминаването мина като на сън. Тривайз събра безполезните си оръжия, отвори въздушния шлюз и те се търкулнаха вътре. Едва след като се отделиха от повърхността, съветникът забеляза, че и Фалъм е с тях.

Вероятно нямаше да успеят, ако соларианското въздухоплаване не беше толкова слабо развито. На приближаващия местен кораб му отне прекалено много време да се спусне и да кацне. От друга страна, компютърът на „Далечната звезда“ почти мигновено изведе звездолета им вертикално нагоре.

И въпреки че прекъсването на гравитационното взаимодействие и следователно на инерцията, премахна иначе непоносимия ефект от ускорението, който би съпътствал такова бързо излитане, не можеше да се направи същото с въздушното съпротивление. Температурата на външния корпус се повиши много по-бързо, отколкото предписваше флотският правилник (както и техническото описание на самия кораб).

Издигайки се, видяха как каца втори солариански кораб и се приближават още няколко. Тривайз се запита с колко ли робота би могла да се справи Блис и дали самите те нямаше да бъдат смазани, ако бяха останали на повърхността още петнадесет минути.

Като излязоха в космоса (или почти в космоса, заобиколени само от разредени остатъци на планетната екзосфера), той насочи звездолета към нощната страна на Солария. Беше просто на един отскок, тъй като напуснаха повърхността по залез слънце. В тъмнината „Далечната звезда“ щеше да има възможност да изстине по-бързо и да продължи да се отдалечава по разгъната спирала.

Пелорат излезе от стаята, която делеше с Блис, и тихо каза:

— Детето вече спи нормално. Демонстрирахме му как се използва тоалетната и то ни разбра без никакво затруднение.

— Не е изненадващо. Трябва да е имало подобни удобства в имението.

— Не видях да има, а търсих — натъртено възрази Пелорат. — Ако не се бяхме върнали на кораба, нямаше да издържа и миг повече.

— Аз също. Но защо взехме това дете на борда?

Историкът сви примирено рамене.

— Блис не искаше да го остави. Трябваше да спаси един живот в замяна на този, който отне. Тя не може да понася…

— Знам — кимна Тривайз.

— Детето има много странни форми — подметна Пелорат.

— Естествено, след като е хермафродит.

— С тестикули е, знаеш ли.

— Едва ли би могло да мине без тях.

— И нещо, което мога да опиша само като мъничко влагалище.

Тривайз направи гримаса.

— Отвратително.

— Не е точно така, Голан — отново възрази ученият. — Приспособено е към нуждите си. Произвежда оплодена яйцеклетка или съвсем дребен зародиш, който след това се развива в лабораторни условия под грижите, най-вероятно, на роботи.

— И какво ще стане, ако роботската им система се разпадне? Повече няма да имат жизнеспособни малки.

— Всеки свят би закъсал сериозно, ако социалната му система престане да функционира.

— Не че ще заплача за соларианците — вметна Тривайз.

— Е, признавам, този свят не е много привлекателен за такива като нас. Тъй е, понеже хората и обществената структура не са наш тип, драги приятелю. Като махнеш тях и роботите, остава една планета, която…

— Може да деградира, също като Аврора — довърши вместо него Тривайз. — Янов, как е Блис?

— Изтощена, опасявам се. Сега спи. Беше й много трудно, Голан.

— И на мен не ми беше особено забавно.

Тривайз затвори очи и реши, че не би му се отразило зле да поспи и той и ще се отдаде на този разкош, веднага щом се увери, че соларианците нямат космическа флота. Засега компютърът не бе регистрирал в космоса нищо от изкуствен произход.

С горчивина си помисли за двете космонитски планети, които бяха посетили — враждебни диви кучета на едната, враждебни хермафродитни самотници на другата; и на двете — ни най-малко указание за местоположението на Земята. Единствената им придобивка от досегашните визити бе Фалъм.

Отвори очи. Пелорат продължаваше да седи на мястото си от другата страна на компютъра, гледайки го сериозно.

С внезапна заядливост Тривайз каза:

— Трябваше да оставим това соларианско дете.

— Горкото — рече историкът. — Те щяха да го убият.

— Даже и да е така — там му е мястото. То е част от онова общество. Да те убият, защото си излишен, е нещо, с което се е родило.

— О, скъпи ми приятелю, разсъждаваш коравосърдечно.

— Разсъждавам разумно. Не знаем как да се грижим за него и при нас може да страда по-дълго и пак да умре. С какво се храни, например?

— Предполагам, с каквото и ние, стари друже. Всъщност според мен проблемът е ние какво ще ядем? Какво е положението с припасите ни?

— Имаме в изобилие, даже ако прибавим и новия си пътник.

Пелорат не изглеждаше да е на крилете на щастието при тази новина.

— Менюто ни стана доста еднообразно — отбеляза той. — Трябваше да вземем някои неща от Компорелон… не че кухнята им беше отлична, де.

— Не можехме. Ако си спомняш, тръгнахме си доста набързо, както си тръгнахме и от Аврора, и особено пък от Солария. Е, малко еднообразие не е беда. Разваля удоволствието, но все пак поддържа живота.

— Възможно ли е да заредим нови провизии, ако ни се наложи?

— Винаги, Янов. С гравитационен кораб и хиперпространствени двигатели Галактиката става малка. За няколко дни можем да стигнем, където пожелаем. Само че поне половината светове са алармирани за нас и нашия кораб и предпочитам да стоим настрана за известно време.

— Предполагам, че си прав. Но Бандър май не се интересуваше от кораба.

— Той вероятно не го и забеляза. Подозирам, че соларианците отдавна са се отказали от космическите полети. Основното им желание е да бъдат оставени съвсем сами, а едва ли биха могли да се наслаждават на сигурността от изолацията, ако вечно се движат из космоса и по този начин обявяват своето присъствие.

— Какво ще правим отсега нататък, Голан?

— Остава ни да посетим още един свят — напомни Тривайз.

— Ако се съди по първите два, не очаквам много от третия.

— Нито пък аз в момента, но щом се понаспя, ще накарам компютъра да трасира пътя ни до него.

57

Тривайз спа значително по-дълго, отколкото бе очаквал, но това не бе от особено значение. На борда на кораба нямаше нито ден, нито нощ в природния смисъл на думата, а двадесет и четири часовият ритъм не действаше абсолютно точно. Часовете се превръщаха в разтегливо понятие и не беше необичайно Тривайз и Пелорат (а особено пък Блис) да са малко извън синхрона, що се касае до естествения ритъм на хранене и сън.

Докато се остъргваше (необходимостта да се пести водата бе наложила да остъргват сапунената пяна, вместо да я изплакват), съветникът даже си мечтаеше да дремне още час-два, когато се обърна и видя пред себе си соларианчето дибидюс голо, също като него самия.

Той неволно отскочи назад, което в ограниченото пространство на тоалетното помещение неизбежно водеше до стълкновение на някоя част от тялото с нещо твърдо. Тихо изпъшка.

Фалъм го зяпаше с любопитство и сочеше пениса му. Звуците, които издаваше, бяха непонятни, но цялото поведение на детето говореше за удивление. Мъжът нямаше друг избор освен да закрие с ръце пениса си.

Тогава Фалъм изрече с пискливия си гласец:

— Привет.

Тривайз леко се сепна от факта, че детето изведнъж проговори на галактически, макар думата да звучеше като заучена.

Фалъм продължи, като с мъка произнасяше всяка следваща:

— Блис… казва… ти… мене… къпеш.

— Да? — не повярва на ушите си съветникът. Той хвана Фалъм за раменете и каза:

— Ти… стой… тука.

Посочи надолу към пода и детето, разбира се, веднага погледна мястото, към което пръстът сочеше. Нямаше никакви признаци, че разбира фразата.

— Не мърдай — нареди Тривайз, хвана го здраво за раменете и после притисна ръцете му към тялото, за да демонстрира неподвижност. Бързо се подсуши, сложи си шортите и обу панталона.

Излезе навън и изрева:

— Блис!

На кораба беше трудно за когото и да било да се намира на повече от четири метра от останалите. Геянката веднага се показа на вратата на стаята си и усмихнато попита:

— Викаш ли ме, Тривайз, или лек ветрец прошумоля през люшналата се трева?

— Хайде да не остроумничим, Блис. Какво е това? — той посочи с палец през рамото си. Блис надникна зад него и каза:

— Ами, прилича на соларианчето, което взехме на борда вчера.

— Което ти взе на борда. Защо искаш да го къпя?

— Помислих си, че сам ще пожелаеш. То е много умно създание. Бързо научава думи на галактически. Веднъж като му обясня нещо, не го забравя. Аз, естествено, му помагам.

— Естествено.

— Да. Грижа се да е спокойно. Държах го малко замаяно по време на тревожните събития на планетата. Приспах го на кораба и сега се опитвам да отвлека мислите му от изгубения приятел Джемби, който то, изглежда, много обича.

— За да му хареса тук накрая, предполагам.

— Надявам се. То е адаптивно, защото е малко и с удоволствие го насърчавам, доколкото се осмелявам да влияя на ума му. Ще го науча да говори галактически.

— Тогава ти го изкъпи. Разбрано?

Блис сви рамене.

— Ще го изкъпя, щом държиш, но бих искала да е приятелски настроено към всички нас. Би било полезно всеки от тримата да изпълнява някакви родителски функции. Нищо не ти пречи да се включиш.

— Не чак дотам. А като свършиш с къпането, се отърви от него. Искам да поговорим.

Блис попита с нотка на враждебност:

— Какво искаш да кажеш с това да се отърва от него?

— Нямам предвид, разбира се, да го изхвърлиш през въздушния шлюз, а да го оставиш в стаята си. Сложи го да седне в някой ъгъл. Искам да поговоря с теб.

— Ще бъда на твое разположение — хладно заяви геянката.

Той погледна след нея, сдържайки засега гнева си, после отиде в пилотската стая и включи екрана.

Солария наподобяваше тъмен кръг с извит сърп светлина отляво. Тривайз сложи ръце върху плота, за да установи контакт с компютъра и забеляза, че гневът му моментално се изпари. Трябваше да бъде спокоен, за да свърже успешно ума си с изкуствения и в крайна сметка условният рефлекс доведе ведрото настроение.

Във всички посоки около кораба, чак до самата планета нямаше изкуствени обекти. Соларианците (или, по-вероятно, техните роботи) не бяха в състояние или пък не искаха да ги преследват.

Отлично. Значи можеше спокойно да излезе от сянката на нощта. Ако продължи да се отдалечава, тя така или иначе ще изчезне със смаляването на диска на планетата в сравнение с много по-голямото слънце, около което обикаляше.

Нареди на компютъра да изведе кораба и от планетарната равнина, защото така биха могли да се ускоряват по-безопасно. Тогава щяха и по-бързо да стигнат до район, в който извивката на пространството да е достатъчно малка, за да направят сигурен скок.

Както често му се случваше в подобни ситуации, Тривайз се захласна в звездите. Тяхната спокойна неизменност бе почти хипнотична. Разстоянието заличаваше всички вихри и протуберанси и те се превръщаха в изчистени светли точки.

Една от тези точки можеше да бъде слънцето, около което обикаля Земята — първоначалното Слънце, под чиито лъчи е възникнал животът и се е зародило човечеството.

След като космонитските светове кръжаха около ярки и видни представители на звездното семейство — и при все това неотбелязани в галактическата карта на компютъра, същото можеше да се отнася и за Слънцето.

Или пък бяха пропуснати само слънцата на Забранените светове — заради някакъв древен договор, според който те са били оставени на мира? Дали слънцето на Земята не бе включено в картата на Галактиката, без да е отличено от безбройните подобни нему звезди, но и без обитаема планета в орбита около себе си?

В края на краищата в Галактиката съществуваха около тридесет милиарда слънцеподобни звезди и едва една на хиляда имаше обитаема планета в орбита около себе си. В обсег от няколко стотици парсека от мястото, където сега се намираше, можеше да има хиляди такива планети. Поотделно ли да пресява слънцеподобните звезди?

Дали първичното слънце въобще беше в тази област на Галактиката? Още колко други области бяха категорични, че Слънцето е в техния район, че те са сред първите заселници…

Нужна му беше информация, а засега не разполагаше с никаква.

Много се съмняваше, че дори внимателното изследване на хилядолетните развалини на Аврора ще даде сведения за местоположението на Земята. Още по-съмнително изглеждаше, че соларианците можеха да бъдат накарани да съобщят каквото и да било.

Освен това след като цялата информация относно Земята бе изчезнала от голямата библиотека на Трантор, след като дори в огромната колективна памет на Гея не бе останало нищо, отнасящо се до Земята, шансът да е пропусната извадката, която евентуално е съществувала на забранените космонитски светове, изглеждаше нищожен.

Ако пък по някаква щастлива случайност откриеше земното слънце и после самата Земя, дали нещо нямаше да го принуди въобще да не осъзнае този факт? Абсолютна ли беше отбраната на Земята? Непробиваема ли бе решимостта й да остане скрита?

Какво, в края на краищата, търсеше?

Земята ли? Или грешката в Плана на Селдън, която смяташе (без ясна причина), че може да открие там?

Планът на Селдън действаше вече пет века и водеше човешкия род (така се твърдеше) към крайното спасително пристанище в утробата на Втората галактическа империя — по-голяма от Първата, по-благородна и по-свободна. И въпреки всичко той, Тривайз, бе гласувал срещу него, в полза на Галаксея.

Галаксея щеше да представлява единен организъм, докато, независимо от размерите и разнообразието си, Втората галактическа империя щеше да бъде обединение на отделни организми с микроскопични в сравнение със самата нея размери. Втората галактическа империя щеше да представлява просто нов пример за обединение на индивиди, чийто модел човечеството бе установило още със зараждането си. Тя можеше да стане най-големият и най-добрият представител на този модел, но все едно щеше да си остане неизменна в същността си.

За да бъде Галаксея, която принадлежеше към съвсем различен тип организация, по-ефикасна от Втората галактическа империя, би трябвало в Плана да има грешка, някакъв пропуск, който великият Хари Селдън не бе забелязал.

Но ако наистина имаше нещо, което Селдън е пропуснал, как би могъл Тривайз да поправи нещата? Той не беше математик, не знаеше бъкел, абсолютно нищо за подробностите на Плана, а и не би ги разбрал, колкото и търпеливо да му ги обясняват.

Знаеше само предварителните условия — да участват голям брой хора и да не са им известни крайните заключения. Първото допускане беше очевидно вярно, предвид огромното население на Галактиката, а второто също трябва да беше такова, защото само хората от Втората фондация знаеха подробностите на Плана и ги пазеха в строга тайна.

Оставаше да има допълнително, неизказано допускане, което да се разбира от само себе си — да се подразбира до такава степен, че за него никога не се говори, нито дори се мисли и въпреки това то може би е грешно. Някакво допускане, което, ако наистина е грешно, щеше да промени цялостния извод на Плана и да направи Галаксея предпочитана пред империята.

Но след като ще е толкова очевидно, че даже не се споменава, как може да е грешно? И след като никой не говори и не мисли за него, откъде Тривайз щеше да разбере, че го има, или да добие представа за естеството му, дори и да предположеше неговото съществуване?

Дали той действително беше човекът с безпогрешната интуиция, както твърдеше Гея? Знаеше ли как трябва да постъпи дори когато не разбираше защо постъпва именно така?

Сега обикаляше всички известни нему космонитски светове. Правилно ли подхождаше? Дали космонитските светове съдържаха отговора или поне вярната нишка към него?

Какво имаше на Аврора освен развалини и подивели кучета? (А вероятно и други диви зверове… Разярени бикове? Гигантски плъхове? Дебнещи зеленооки котки?) На Солария откриха разумен живот, но какво друго намериха освен роботи и трансформиращи енергията същества? Какво общо имаха и двата свята с Плана на Селдън, ако не съдържаха поне частица от тайната на местонахождението на Земята?

А даже и да беше така, какво общо имаше Земята с Плана на Селдън? Лудост ли беше всичко това? Дали не бе слушал твърде дълго и взел прекалено насериозно измислицата за собствената си непогрешимост?

Налегна го неописуем срам и тежестта му така го притисна, че започна да диша с мъка. Погледна звездите — далечни и безчувствени — и си помисли: „Сигурно аз съм Великият глупак на Галактиката.“

58

До съзнанието му достигна гласът на Блис:

— Е, Тривайз, защо искаш да ме ви… Какво има? — попита тя с внезапна загриженост.

Той вдигна глава и почувства колко трудно му бе да пропъди настроението си. Изгледа я и каза:

— Не, не, няма нищо. Просто… се бях замислил. Случва се от време на време и аз да се замисля.

Изпита неудобство от факта, че Блис е в състояние да разчете емоциите му. Имаше само нейната дума, че съзнателно ще се въздържа от надничане в ума му.

Тя обаче прие обяснението.

— Пелорат е с Фалъм, учи го на галактически изрази. Детето яде нашата храна без никакви протести. Но за какво искаше да ме видиш?

— Чакай, не тук — отвърна Тривайз. — В момента не съм необходим на компютъра. Ако дойдеш в стаята ми, леглото е оправено и можеш да седнеш на него, а аз — на стола. Или обратното, ако предпочиташ.

— Няма значение — те прекосиха късото разстояние до стаята му. Тя го погледна втренчено. — Вече не си толкова бесен.

— Надничаш в ума ми ли?

— Съвсем не. Гледам лицето ти.

— Наистина не съм бесен. Може понякога да избухвам за момент, но това не значи, че съм бесен. Виж, Блис, трябва да те питам някои неща.

Геянката седна на леглото на Тривайз с изправен гръб и сериозно изражение на скулестото си лице. Черната й коса, прилежно вчесана, се спускаше до раменете, а тънките й ръце лежаха спокойно сключени в скута. Около нея се разнасяше лек мирис на парфюм.

Съветникът се усмихна.

— Направила си се като кукличка. Сигурно мислиш, че не бих се скарал на красиво младо момиче?

— Ако от това ще се почувстваш по-добре, можеш да викаш и да се караш, колкото искаш. Моля те само да не го правиш с Фалъм.

— Не възнамерявам. Всъщност защо да ти се карам. Нали решихме, че сме приятели?

— Гея винаги е изпитвала само приятелски чувства към теб, Тривайз.

— Не говоря за Гея. Знам, че си част от самата нея, но все пак нещо у теб е индивидуално, макар и по своеобразен начин. Аз говоря тъкмо на това нещо. Говоря на някого, наречен Блис, без да ме е грижа — или поне колкото се може по-малко — за Гея. Нали решихме да бъдем приятели, Блис?

— Да, Тривайз.

— Тогава защо стана така, че след като напуснахме подземията и се добрахме до кораба, ти се забави в справянето с роботите на Солария? Бях подложен на унижения и физическа болка, а ти доста време не предприе нищо. Въпреки че всеки момент можеха да се появят нови роботи и да ни смажат с численото си превъзходство, ти не предприемаше нищо.

Блис го погледна сериозно и заговори така, сякаш се стремеше да обясни постъпките си, а не да ги защитава.

— Не стоях, без да действам, Тривайз. Изучавах умовете на роботите-стражи и търсех начин да им повлияя.

— Знам. Поне така каза и тогава. Но не виждам смисъла. Защо ще въздействаш на умовете им, когато можеше съвсем спокойно да ги унищожиш, както впрочем и направи накрая?

— Толкова лесно ли е да се вземе решение за унищожаването на интелигентно същество?

Тривайз сви неприязнено устни.

— Стига, Блис. Интелигентно същество! Това беше просто робот.

— Просто робот? — в гласа й се прокрадна гняв. — Вечният довод. Просто! Защо тогава соларианецът Бандър ще се колебае да ни убие? Та ние за него сме просто хора без преобразуватели. Защо изобщо трябва да се колебаем да оставим Фалъм на произвола на съдбата? То е просто соларианче, при това все още незряло. Ако определяш всеки или всичко, което искаш да премахнеш, като „просто това“ или „просто онова“, можеш да унищожиш каквото пожелаеш. Винаги ще се намери някакво оправдание.

— Не извеждай в крайност една напълно основателна реплика — възрази Тривайз, — за да я направиш абсурдна. Роботът си е робот. Не можеш да го отречеш. Не е човешко същество. Онзи дори не беше интелигентен в нашия смисъл на думата. Беше една машина, която имитира интелигентност.

Блис отвърна:

— Колко ти е лесно да говориш за неща, които не разбираш. Аз съм Гея. Да, аз съм и Блис, но съм Гея. Аз съм свят, който смята всеки свой атом скъпоценен и смислен, а всяка организация от атоми — още по-скъпоценна и смислена. Аз/ние/Гея не бихме разрушили една такава организация с лека ръка, макар да сме готови с радост да я превърнем в нещо по-сложно, при неизменното условие това да не вреди на цялото.

— Най-висшата форма на организация, която познаваме — продължи тя, — поражда разум и интелигентност, а за да си склонен да унищожиш интелигентност, трябва наистина да си в крайна нужда. Няма никакво значение дали е машинна или биохимическа интелигентност. Всъщност роботът-страж притежаваше интелект, какъвто аз/ние/Гея не сме срещали. Да го изучаваш беше чудесно. Да го унищожиш — немислимо, освен в момент на крайна необходимост.

Тривайз сухо отбеляза:

— В опасност бяха три по-големи интелекта: твоят, този на Пелорат — човека, когото обичаш, и, ако ми позволиш да добавя, моят собствен.

— Четири! Продължаваш да изпускаш Фалъм. Само че още не бяха в опасност. Така прецених. Виж, да предположим, че имаш пред себе си картина, истински шедьовър на живописта, чието съществувание те заплашва със смърт. Достатъчно е да прекараш една мокра четка — раз-прас, където ти падне през платното, за да я унищожиш завинаги и да бъдеш спасен. Но е възможно и друго: като разгледаш внимателно картината и добавиш тук една мазка, там точица, поотнемеш нещо и така нататък, в края на краищата да успееш да промениш творбата така, че хем да избегнеш смъртта, хем тя да си остане шедьовър. Естествено тези поправки могат да бъдат нанесени само с изключително внимание. Ще отнеме време, но ако разполагаш с него, трябва да се опиташ да спасиш и картината, и живота си.

— Може би — кимна Тривайз. — Но накрая ти я разруши непоправимо. Мина я с голямата четка и заличи прекрасните нюанси на цветовете и финеса на формите. И го направи мигновено, когато един невръстен хермафродит бе изложен на опасност — нещо, към което рискът за нашия живот и дори за твоя собствен не те бе подтикнал.

— Ние, чуждопланетяните, още не бяхме в непосредствена опасност, а Фалъм, стори ми се, бе сериозно застрашен. Трябваше да избирам между роботите-стражи и него и тъй като нямаше време за губене, избрах Фалъм.

— Това ли било, Блис? Бързо пресмятане, претегляне на умовете, светкавична преценка кой е по-сложен и по-ценен?

— Да.

— Ами ако ти кажа, че пред теб стоеше просто едно дете, заплашено от смърт? Обзе те майчински инстинкт и ти го спаси, макар допреди минута, когато се касаеше за живота на трима възрастни, да беше самата пресметливост.

Геянката леко се изчерви.

— Може и да е имало нещо такова, Тривайз, но не и в този вид, в който така подигравателно го представяш. Зад действията ми присъстваше рационална мисъл.

— Съмнявам се. Ако беше разсъждавала рационално, щеше да съобразиш, че детето го сполетява обичайната съдба, неизбежна в неговото общество. Кой знае колко хиляди като него са били унищожени, за да се поддържа ниският брой, смятан от соларианците за оптимален в техния свят!

— Има и нещо друго, Тривайз. Детето щеше да бъде убито, защото е твърде малко за наследник, а това е така, понеже имаше преждевременно умрял родител, а пък това е така, защото аз убих този родител.

— Въпросът беше или той, или ти.

— Не е важно. Аз убих този родител. Не можех да стоя със скръстени ръце и да позволя детето да умре заради моите действия. Освен това то ми предлага възможност да изуча един мозък, какъвто Гея никога не е срещала.

— Детски мозък.

— Няма да остане детски. Двата преобразувателни дяла ще се доразвият. Те дават на соларианците възможности, каквито никой на Гея няма. Аз се изтощих само от усилието да поддържам няколко запалени лампи и да задействам устройството за отваряне на вратата. Бандър би могъл да захранва с енергия цяло селище, също толкова сложно устроено и по-голямо по размери от града, който видяхме на Компорелон — и да го прави дори докато спи.

— Значи гледаш на детето като на важна брънка във фундаменталните ви изследвания на мозъка.

— В известен смисъл, да.

— Не споделям мнението ти. На мен ми се струва, че сме качили на борда нещо опасно. Нещо много опасно.

— В какво отношение опасно, Тривайз? То ще се приспособи идеално — с моя помощ. Високоинтелигентно е и вече дава признаци на привързаност към нас. Ще яде, каквото ние ядем, ще ходим навсякъде заедно и аз/ние/Гея ще добием безценни познания за неговия мозък.

— Ами ако произведе малки? Не му е необходим партньор. То си е достатъчно.

— Ще минат много години, докато достигне детеродна възраст. Космонитите са живели векове, а соларианците не желаят да увеличават броя си. Късното размножаване вероятно е заложено в тях. Фалъм още дълго няма да има деца.

— Откъде знаеш?

— Не знам. Просто разсъждавам логически.

— Аз пък ти казвам, че Фалъм ще се окаже опасно нещо.

— Ти също няма откъде да го знаеш. Нито пък разсъждаваш логично.

— Чувствам го, Блис, без сериозно основание. Поне за момента. А ти самата си тази, която твърди, че интуицията ми е непогрешима.

Блис сбърчи чело. Изглеждаше неспокойна.

59

Пелорат поспря пред вратата на пилотската стая и надникна вътре с вид на човек, който определено се усеща неловко. Сякаш се опитваше да прецени дали Тривайз е затрупан с работа или не.

Съветникът беше с ръце на плота, както правеше винаги, когато се свързваше ведно с компютъра, а погледът му бе прикован върху екрана. Пелорат реши, че е зает, и търпеливо зачака, стараейки се да не мърда и по никакъв начин да не разсейва другия.

Накрая Тривайз погледна към него, но май не го направи в пълно съзнание. Когато общуваше с компютъра, очите му винаги изглеждаха малко изцъклени и нефокусирани, сякаш гледаше, мислеше и живееше по-различно от обикновено.

Все пак той бавно кимна на Пелорат, като че видяното, макар и с мъка, накрая си бе пробило път до оптическите дялове на мозъка му. След още известно време вдигна ръце, усмихна се и стана същият, какъвто беше винаги.

Пелорат каза с извинителен тон:

— Опасявах се, че ти преча, Голан.

— Не особено, Янов. Само проверявах дали сме готови за скока. Почти сме, но мисля, че трябва да му дам още няколко часа — просто за късмет.

— Късметът… или други произволни фактори… имат ли нещо общо?

— Такава е думата — отвърна Тривайз с усмивка, — но теоретически се намесват и произволни фактори. Какво те мъчи?

— Мога ли да седна?

— Разбира се, само че нека отидем в стаята ми. Как е Блис?

— Добре — той прочисти гърлото си. — Пак е заспала. Трябва да се наспи, нали разбираш?

— Напълно го разбирам. От хиперпространствената отдалеченост е.

— Именно, стари друже.

— А Фалъм? — Тривайз седна странично на леглото и остави стола за Пелорат.

— Книгите от моята библиотека, дето ти ги разпечата с компютъра, народните приказки… Чете ги. Естествено, разбира много малко галактически, но като че ли му доставя удоволствие да произнася думите на глас… Впрочем, като говоря за него, все ми се иска да използвам местоимението за мъжки род. Защо, мислиш, е това, приятелю?

Тривайз вдигна рамене.

— Може би защото самият ти си от мъжки род.

— Може би. Ама то е страшно интелигентно, знаеш ли?

— Не се съмнявам.

Историкът се поколеба.

— Разбирам, че Фалъм не ти е много по сърце.

— Нямам нищо против него лично, Янов. Но не съм имал деца и никога не съм ги обичал особено. Ти май имаше, сега се сещам.

— Син. Изпълваше ме с голяма радост, когато беше малък. Може би затова ми се ще да използвам местоимението за мъжки род за Фалъм. Връща ме четвърт век назад във времето.

— Нямам нищо против да го харесваш, Янов.

— И на теб би ти харесал, ако опиташ да се сближиш.

— Сигурно. Може би някой ден ще опитам.

Пелорат отново се поколеба.

— Знам също, че ти е дотегнало да спориш с Блис.

— Мисля, че ние не спорим чак толкова много, Янов. Всъщност с нея се разбираме доста добре. Дори онзи ден проведохме един дълъг и спокоен разговор — без викове и взаимни обвинения — задето така късно дезактивира роботите-стражи. В края на краищата тя вече няколко пъти ни спасява живота и не мога да й предложа нищо друго освен приятелството си, не е ли така?

— Да, така е, обаче аз нямам предвид спорове в смисъл на караници. Исках да кажа… тези вечни препирни за Галаксея и индивидуалността.

— О, това ли? Допускам, че ще продължат, макар и по-вежливо.

— Ще възразиш ли, ако аз поема спора от нейно име, Голан?

— Напротив. Ти самият приемаш ли идеята за Галаксея, или просто се чувстваш по-щастлив, когато си съгласен с Блис?

— Честно ти казвам, приемам я за себе си. Смятам, че Галаксея трябва да е бъдещето. Ти избра тази линия на развитие и все повече се убеждавам, че е правилна.

— Защо я избрах обаче? Това не е довод. Независимо какво казва Гея, аз мога да греша, разбираш ли? Така че не позволявай Блис да те убеди за Галаксея на тази основа.

— Мисля, че не грешиш. Показа ми го Солария, а не Блис.

— Как?

— Ами… най-напред, ние сме изолати — ти и аз.

— Неин термин, Янов. Предпочитам да мисля за нас като за индивиди.

— Въпрос на семантика, приятелю. Както и да ни наричаш, затворени сме в своите лични кожи, обвиващи нашите лични стремежи и мислим преди всичко за себе си. Самозащитата е основният ни закон, дори това да е в ущърб на всичко живо.

— Известни са случаи хора да жертват живота си за другите.

— Рядко явление. Много повече са примерите, когато хората жертват жизнените потребности на останалите заради някаква своя глупава прищявка.

— И какво общо има това със Солария?

— Ами на Солария видяхме какво може да стане с изолатите — или с индивидите, ако предпочиташ. Соларианците едва понасят факта, че трябва все пак да делят цял един свят. Те смятат, че абсолютната свобода е да живееш в пълна изолация. Не изпитват нежни чувства дори към собствените си деца и ги избиват, ако са твърде много. Заобикалят се със слуги-роботи, които захранват с енергия, така че ако умрат, цялото огромно селение да умре символично заедно с тях. Това достойно ли е за възхищение, Голан? Можеш ли да го сравниш с Гея по етичност, доброта и взаимна загриженост? Блис не ми е говорила за нищо такова. То си е мое виждане.

Тривайз каза:

— На теб, Янов, просто ти приляга да изпитваш подобни чувства. Споделям виждането ти. Мисля, че соларианското общество действително е чудовищно, но то невинаги е било такова. Соларианците са потомци на земяните, и по-точно на космонитите, които са водили много по-нормален живот. По една или друга причина соларианците са избрали пътя към една крайност, но не можеш да съдиш по крайностите. В цялата Галактика, с нейните милиони населени светове, знаеш ли да има друг свят, който сега или в миналото да е притежавал общество като соларианското или дори бегло приличащо на него? А дали на самата Солария обществото щеше да бъде такова, ако тя не беше залята с роботи? Допустимо ли е популация от индивиди да достигне соларианския ужас без роботите?

Лицето на Пелорат трепна.

— Голан, ти все намираш кусури. Искам да кажа, никога не ти липсват доводи в защита на онзи тип Галактика, срещу който гласува.

— Не бих оборвал всичко. Има някакво логично основание за Галаксея и когато го открия, ще престана. Или, по-точно е да се каже, ако го намеря.

— Допускаш ли, че може да не го намериш?

Тривайз сви рамене.

— Знам ли? Нима не разбираш защо изчаквам да минат няколко часа, преди да направим скока, и защо има опасност да реша да изчакам даже и няколко дни?

— Каза, че ще бъде по-сигурно, ако изчакаме.

— Да, така казах, но и сега е достатъчно сигурно. Това, Янов, от което в действителност се страхувам, е, че космонитските светове ще ни разочароват напълно. Имаме координатите само на три планети и вече бяхме на две от тях, разминавайки се на косъм със смъртта. Не се сдобихме с никакъв знак, сочещ местоположението на Земята, нито дори с надежда, че тя съществува. Сега съм изправен пред третата и последна възможност. Какво ще стане, ако и тя се провали?

Пелорат въздъхна.

— Знаеш ли, има стари сказания — едно от тях, впрочем, дадох на Фалъм, за да се упражнява, — в които на някого дават право на три желания, само на три. В тези неща тройката изглежда е знаменателно число, вероятно защото е първото нечетно и се явява като най-малкото решаващо. Нали разбираш, две от три печели. Работата е там, че в тези сказания желанията не се изпълняват. Никой и никога не формулира желанията си правилно, което, предполагам, отговаря на древната мъдрост, че задоволяването на твоите желания трябва да бъде заслужено, вместо…

Той внезапно млъкна сконфузено.

— Извинявай, приятелю, губя ти времето. Като заговоря за тия роботи, съм склонен да се увличам.

— Винаги ми е било интересно да те слушам, Янов. Виждам и приликата в случая. Дадени са ни три желания, ние използвахме двете без резултат. Сега остава още едно. Някак си съм сигурен, че пак ще се провалим и искам да го отложа. Затова забавям скока колкото е възможно повече.

— Какво ще правиш, ако наистина не сполучиш и този път? Ще се върнеш ли на Гея? Или на Терминус?

— О, не — прошепна Тривайз, поклащайки глава. — Търсенето трябва да продължи… но не зная как.

XIV. МЪРТВАТА ПЛАНЕТА

60

Той определено се чувстваше депресиран. Дори малкото победи, които бе завоювал от началото на издирването, не бяха окончателни. Те просто временно отлагаха поражението.

Също както сега отлагаше скока към третия от космонитските светове, докато безпокойството му постепенно се предаде и на останалите. Когато накрая реши, че вече трябва да поиска от компютъра да премести звездолета през хиперпространството, Пелорат се беше изправил тържествено на вратата на пилотската стая, а Блис стоеше встрани зад него. Дори Фалъм беше там, гледаше важно съветника и стискаше здраво с една ръка дланта на геянката.

Тривайз вдигна очи от компютъра и доста грубо отбеляза: „Цялото семейство се е събрало!“, но всъщност това бе реакция на притеснението му.

Той инструктира компютъра да скочи така, че да се върнат в пространството по-далеч от въпросната звезда, отколкото бе абсолютно необходимо. Казваше си, че го прави, защото събитията на първите два космонитски свята бяха го научили на предпазливост, но сам не си вярваше. Знаеше, че дълбоко в себе си се надява да излезе на достатъчно голямо разстояние от звездата, за да не бъде напълно сигурен дали тя има обитаема планета или не. Така щеше да пътува още няколко дни, преди да го разбере и да се изправи, най-вероятно, очи в очи с горчивото поражение.

И така, пред очите на „семейството“ той пое дълбоко дъх, задържа го и след като даде последни инструкции на компютъра, го изпусна с подсвиркване.

Звездната мозайка се размести в безмълвна непоследователност и екранът се оголи, защото бяха се придвижили към област, по-рехаво населена със звезди. И ето, почти в центъра заблещука едно ярко слънце.

Тривайз се ухили широко — това беше своего рода победа. В края на краищата последните координати можеха да се окажат грешни и в полезрението да няма подходяща звезда от тип C. Той погледна към групичката и каза:

— Това е тя. Звезда номер три.

— Сигурен ли си? — тихо попита Блис.

— Гледай! — настоя съветникът. — Ще превключа на галактическата карта в компютъра и ако тази ярка звезда изчезне, значи не е отбелязана на картата, тоест тя е слънцето, което ни трябва.

Компютърът се отзова на командата и точката изгасна без предварително да избледнява, сякаш никога не бе я имало. Останалото звездно поле остана непроменено.

— Открихме я — рече Тривайз.

Въпреки това той ускори кораба само на малко повече от половината скорост, която спокойно можеше да се поддържа. Оставаше открит въпросът дали около звездата има обитаема планета, но някак не му се искаше да бърза, за да го разбере. Дори след като приближаваха в продължение на три дни, неизвестността си беше същата.

Или може би не съвсем. Около звездата кръжеше един голям газов гигант. Бе много отдалечен от нея и мъждукаше с бледожълта светлина откъм дневната си страна, която от тяхното положение четиримата виждаха като широк полумесец.

Видът му не се хареса на Тривайз, но той се постара да не се издава и заговори делово, почти като екскурзовод:

— Ето ви един голям газов гигант. Доста е импозантен. Опасан е от два тънки пръстена и има два по-едри спътника, които в момента могат добре да се различат.

— Нали повечето системи включват газови гиганти? — обади се Блис.

— Да, но този е много голям. Съдейки по отстоянието на спътниците и периодите им на завъртане, той е около две хиляди пъти по-масивен, отколкото би била една обитаема планета.

— Какво значение има? — попита геянката. — Газовите гиганти са си газови гиганти независимо колко са големи, нали? Те винаги са на огромно разстояние от звездата, около която обикалят, и всичките са необитаеми заради размерите и отстоянието си. Ако търсим обитаема планета, трябва просто да погледнем по-близо.

Тривайз се поколеба, после реши да сложи фактите на масата.

— Работата е там — каза той, — че газовите гиганти са склонни да поемат известен обем от планетното пространство. Ако не погълнат целия материал в собствената си структура, останалият се скупчва в доста големи тела, които образуват сателитната им система. Те не позволяват струпвания на материя на значителни разстояния около себе си, така че колкото по-голям е газовият гигант, толкова по-вероятно е той да е единствената значима планета на дадена звезда. Тогава ще има само газов гигант и астероиди.

— Искаш да кажеш, че тук няма обитаема планета?

— Колкото по-голям е газовият гигант, толкова по-малка е вероятността да има обитаема планета, а този е толкова масивен, че напомня звезда-джудже.

— Може ли да го видим? — попита Пелорат.

И тримата се вторачиха в екрана (Фалъм беше отишло с книгите в стаята на Блис).

Картината започна да се увеличава, докато полумесецът изпълни екрана. Тънка черна линия го пресичаше малко над центъра — сянката на системата пръстени, които се виждаха на известно разстояние от повърхността на планетата като светеща крива. Излизаше леко извън очертанията й и нахлуваше в тъмната страна, преди да изчезне.

Тривайз продължи с обясненията:

— Оста на въртене е наклонена на трийсет и пет градуса, а пръстенът е, разбира се, в екваториалната равнина на планетата, затова в тази точка от орбитата си слънцето хвърля светлина отдолу и сянката пада доста над екватора.

Пелорат гледаше прехласнато.

— Тези пръстени са много тънки.

— Наистина са под нормално приетото — отвърна съветникът.

— Според легендите пръстените, които опасват газовия гигант в планетната система на Земята, са по-широки, по-ярки и по-сложни. В сравнение с тях той самият приличал на джудже.

— Не съм изненадан — рече Тривайз. — Нали не смяташ, че когато една история се предава от човек на човек в продължение на хиляди години, тя ще се смалява при преразказването?

— Колко е красиво — обади се Блис. — Ако се загледате в полумесеца, той сякаш се вие и огъва пред очите ви.

— Атмосферни бури — поясни Тривайз. — Обикновено това се вижда по-ясно, ако се избере подходяща дължина на светлинната вълна. Чакай, нека опитам — той постави ръце върху плота и заповяда на компютъра да преброди спектъра и спре на нужната вълна.

Меко осветеният полумесец бе залят от цял порой цветове. Сменяха се толкова бързо, че заслепяваха окото, ако то решеше да ги проследи. Накрая картината спря на оранжевочервено, а в самия полумесец плуваха прозрачни спирали и при движението си се сгъваха и разгъваха.

— Невероятно — промълви Пелорат.

— Прекрасно — каза Блис.

Съвсем вероятно, горчиво си помисли Тривайз, и всичко друго, но не и прекрасно. Прехласнати от красотата й, двамата не си даваха сметка, че планетата, на която се възхищават, намалява шансовете да се реши загадката, която се опитваха да разгадаят. Но защо ли им трябваше? Явно бяха доволни, че решението му е правилно и го придружаваха в търсенето на доказателства, без да са емоционално ангажирани. Нямаше смисъл да ги вини за това.

— Тъмната страна изглежда почти напълно черна — каза той, — но ако очите ни бяха чувствителни в обхвата малко под обикновената дълговълнова граница, щяхме да я виждаме в матово, наситено, гневно червено. Планетата излъчва в пространството огромни количества инфрачервена светлина, защото е достатъчно масивна, за да бъде нажежена до тъмнопурпурно. Тя е повече от газов гигант; тя е подзвезда.

Изчака малко и продължи:

— Сега да оставим този обект и да потърсим обитаемия свят, който може би съществува.

— Напълно е възможно — вметна Пелорат, — така че не се отчайвай, приятелю.

— Не съм се отчаял — отвърна Тривайз, без да е съвсем убеден. — Образуването на планетите е твърде сложен въпрос, за да има строги и точни правила. Говорим само за вероятности. С този гигант там в пространството вероятностите намаляват, но не до нула.

— А защо не разсъждаваме така? — предложи Блис. — Тъй като всеки от първите два набора координати ни даде обитаема планета на космонитите, то третият, който вече се оказа, че отговаря на определена звезда, също трябва да ни даде подобна планета. Защо да говорим за вероятности?

— Много бих искал да си права — отговори Тривайз, който никак не се чувстваше успокоен. — Сега ще излезем от планетарната равнина и ще се приближим към звездата.

Компютърът се погрижи за това почти мигновено след като той обяви намерението си. Съветникът се облегна в пилотския стол и още веднъж реши, че единственият недостатък на пилотирането на гравитационен кораб с толкова напредничав компютър е, че повече никога — никога — не можеш да управляваш друг вид кораби.

Дали някога щеше да понесе отново да прави изчисленията сам? Да трябва да се съобразява с ускорението и да го задържа в разумни граници? По всяка вероятност щеше да се разсее и да форсира двигателите, докато и той, и всички останали на борда не бъдат размазани върху някоя вътрешна стена.

Е, в такъв случай, трябваше да продължи да пилотира този кораб — или друг като него, ако можеше да изтърпи дори подобна промяна — завинаги.

И тъй като не искаше да мисли дали планетата е обитаема или не, той се опитваше да размишлява върху факта, че бе насочил кораба над равнината, а не под нея. Когато нямат специална причина да отидат под дадена равнина, пилотите винаги се насочват нагоре. Защо ли?

Впрочем, защо трябваше да смятат, че едната посока е нагоре, а другата — надолу? При симетрията на пространството това си беше чиста условност.

Въпреки всичко Тривайз винаги отчиташе посоката, в която наблюдаваната от него планета се върти около оста си, както и тази, в която обикаля около своето слънце. Когато и двете са обратни на посоката, в която се движи часовниковата стрелка, вдигнатата ръка сочи север, а краката — юг. И в цялата Галактика северът се представяше отгоре, а югът — отдолу.

Това естествено беше чиста условност, водеща началото си от мъглявите прастари времена и следвана едва ли не робски. Ако човек види позната карта, обърната с юга нагоре, тя не му говори нищо. Трябва да я обърне обратно, за да може да се ориентира. И при равни други условия, картата се разполага именно така — на север и „нагоре“.

Тривайз си спомни за една битка, водена от Бел Райъс, имперски генерал отпреди три века, който в решаващия момент гмурнал отряда си под планетната равнина и изненадал цял ескадрон кораби неподготвени. Имало оплаквания, че маневрата не била честна — от загубилите, разбира се.

Толкова силна и толкова изначално стара условност трябва да се е зародила на Земята — и това рязко върна мислите му към проблема за обитаемата планета.

Пелорат и Блис продължаваха да гледат газовия гигант, който бавно изпълняваше на екрана продължително задно салто. Осветената от слънцето част се разшири и тъй като Тривайз държеше спектъра фиксиран в оранжево-червения диапазон, гърченето на повърхността под въздействието на бурите ставаше все по-бясно и по-хипнотично.

Тогава влезе Фалъм и Блис внезапно реши, че то трябва да подремне, както и тя самата.

Тривайз се обърна към останалия при него Пелорат:

— Янов, трябва да зарежа газовия гигант. Искам компютърът да се съсредоточи върху издирването на гравитационен връх с нужната големина.

— Разбира се, приятелю — отвърна историкът.

Но нещата бяха по-сложни. Компютърът трябваше да търси не просто връх с нужната големина, а и на нужното разстояние. Щяха да минат още няколко дни, преди да бъде готов.

61

Тривайз влезе в стаята си замислен и сериозен — по-точно направо навъсен — и видимо се сепна.

Там го чакаше Блис, а редом с нея и Фалъм, чиято препаска и роба ухаеха свежо на пара и вакуумно гладене. В тези дрехи хлапето изглеждаше по-добре, отколкото в подкъсената нощница на геянката.

— Не исках да те безпокоя пред компютъра — каза Блис, — но сега вече можеш да го чуеш. Кажи, Фалъм.

С високия си музикален глас то изрече:

— Поздравявам ви, протектор Тривайз. За мен е огромно удоволствие да ви про… пре… придружавам в този кораб през пространството. Щастливо съм също от доброжелателството на моите приятели, Блис и Пел.

Щом свърши, соларианчето се усмихна кокетно и съветникът отново се запита: „Дали го мисля за момче или за момиче, или и за двете, или за нито едното?“

Той кимна с глава.

— Много добре заучено. Почти перфектно произношение.

— Въобще не е запомнено наизуст — топло каза Блис. — Фалъм го е съчинило само и попита дали е възможно да ти го изрецитира. Дори не знаех какво ще каже, докато не го чух.

Тривайз се усмихна насила.

— В такъв случай, забележително добре.

Забеляза, че Блис избягваше да използва местоимения.

Тя се обърна към Фалъм и ласкаво каза:

— Видя ли, че на Тривайз му хареса. Сега иди при Пел и ако искаш, можеш да почетеш още малко.

Детето изтича и Блис рече:

— Удивително е наистина колко бързо напредва. На соларианците изглежда езиците им се удават. Спомни си, че Бандър говореше галактически, след като само го бе слушал по време на хиперпространствените комуникации. Тези мозъци изглежда са забележителни не единствено с преобразуването на енергията.

Тривайз изсумтя.

— Не ми казвай, че все още продължаваш да не харесваш Фалъм — внезапно смени темата геянката.

— Нито го харесвам, нито не. Това същество просто ме притеснява. Да не говорим, че се чувстваш ужасно, когато общуваш с хермафродит.

— Стига, Тривайз, нелепо е. Фалъм е напълно нормално създание. Помисли колко противни изглеждаме аз и ти — мъжете и жените въобще — в очите на едно общество от хермафродити. Всеки от нас е половинка от цялото и за да се възпроизведе, трябва да има някакво временно, нескопосано обединение.

— Възразяваш ли срещу това, Блис?

— Не се преструвай, че не ме разбираш. Опитвам се да преценявам от гледната точка на хермафродитите. На тях сигурно им се струва крайно отблъскващо, а за нас е естествено. И така, Фалъм те притеснява, но това е просто късогледа, тесногръда реакция.

— Честно казано — рече Тривайз, — дразни ме, че не зная кое местоимение да използвам по отношение на туй същество. И мислите, и целият разговор се нарушават, защото всеки път запъваш на местоимението.

— Но за това е виновен езикът ни — твърдо заяви Блис, — а не Фалъм. Никой човешки език не е измислен с оглед на хермафродизма. Радвам се, че го спомена, защото и аз си мислех същото. Да казваме „то“, както Бандър настояваше, не е решение. Това местоимение е предназначено за предмети, при които полът е неуместен[72], а няма никакво друго за същества, които са полово активни в двете посоки. Тогава защо не изберем едно от местоименията условно? Аз мисля за Фалъм като за момиче. От една страна, има тънък глас, от друга, детеродна способност, което е ключовото определение за женственост. Пелорат е съгласен, защо не се съгласиш и ти? Нека бъде „тя“.

Тривайз вдигна рамене.

— Добре. Ще звучи доста странно да се каже, че тя има тестиси, но нищо.

Блис въздъхна.

— Имаш досадния навик да обръщаш всичко на майтап, но зная, че си напрегнат, и ще те извиня. Просто те моля да използваш за Фалъм местоимението за женски род.

— Обещавам. — Тривайз се поколеба, но не можа да се сдържи и добави:

— Като ви гледам заедно, все повече ми се струва, че за теб… тя замества собственото ти дете. Да не би да искаш да имаш отроче и да мислиш, че Янов не може да ти помогне?

Очите на Блис се разтвориха широко.

— Той не е, за да ми помага в това! Нима ще го използвам като средство за правене на деца? Във всеки случай не ми е време да имам. А когато му дойде времето, детето ще трябва да е геянско — условие, на което Пел не отговаря.

— Искаш да кажеш, че Янов ще бъде изоставен?

— Нищо подобно. Само временно отклонение. Може да се постигне дори и чрез изкуствено осеменяване.

— Предполагам, че ще имаш дете едва когато Гея сметне за необходимо, сиреч когато се открие известна празнина поради смъртта на някой съществуващ геянско-човешки фрагмент.

— Коравосърдечно казано, но с голяма доза истина. Гея трябва да бъде добре балансирана във всички свои части и взаимоотношения.

— Както е при соларианците.

Блис сви устни и лицето й леко пребледня.

— Съвсем не. Соларианците произвеждат повече, отколкото им е потребно, и унищожават излишъка. Ние произвеждаме колкото ни трябва и никога не ни се налага да унищожаваме — както ти самият заместваш мъртвите външни слоеве на кожата си с тъкмо толкова клетки, колкото са необходими да я подновят… и с нито една повече.

— Разбирам какво имаш предвид — кимна Тривайз. — Надявам се, впрочем, че отчиташ и чувствата на Янов.

— Във връзка с евентуално мое дете? За това никога не е ставало дума и няма и да стане.

— Не исках да кажа точно туй. Прави ми впечатление, че все повече се интересуваш от Фалъм. Янов може да се почувства пренебрегнат.

— Не е пренебрегнат. И той също като мен се интересува от Фалъм. Тя е още една допирна точка от взаимен интерес и дори ни сближава повече. Възможно ли е обаче ти да си този, който се чувства пренебрегнат?

— Аз? — Тривайз искрено се изненада.

— Да, ти. Едва ли разбирам изолатите повече, отколкото ти разбираш Гея, но имам чувството, че ти харесва да бъдеш център на внимание и е възможно да се чувстваш изместен от Фалъм.

— Това е глупаво.

— Не по-глупаво от идеята ти, че пренебрегвам Пел.

— Тогава нека сключим мир и да спрем дотук. Ще се опитам да гледам на Фалъм като на момиче и няма да се тревожа излишно, че ощетяваш чувствата на Янов.

Геянката се усмихна.

— Благодаря. Значи всичко е наред.

Съветникът понечи да излезе, но Блис внезапно настоя:

— Почакай!

Той се обърна и промълви с лека нотка на досада:

— Да?

— За мен, Тривайз, е съвсем ясно, че си тъжен и потиснат. Няма да ровя из ума ти, но може би сам ще поискаш да ми кажеш какъв е проблемът. Вчера ни съобщи, че в тази система има подходяща планета и изглеждаше много доволен. Планетата е още там, надявам се. Да не би данните да са се оказали погрешни?

— В системата има подходяща планета и тя си е още там — отвърна Тривайз.

— С нужната големина?

Той кимна.

— След като е подходяща, значи е с нужната големина. И на нужното разстояние от звездата.

— Ами тогава какво не е наред?

— Вече сме достатъчно близо, за да анализираме атмосферата. Оказва се, че няма такава.

— Няма атмосфера?

— Никаква. Това е необитаема планета, а около слънцето не обикаля друга дори с наченки на обитаемост. Третият ни опит даде нулев резултат.

62

Пелорат имаше умислен вид и очевидно не желаеше да нарушава унилото мълчание на Тривайз. Той гледаше от вратата на пилотската стая с явната надежда съветникът да подхване разговор.

Но Тривайз не го подхвана. Ако нещо може да се нарече упорито мълчание, то бе тъкмо неговото.

Накрая Пелорат не издържа и съвсем плахо попита:

— Какво правим?

Тривайз вдигна очи, за момент се загледа в него, после отмести поглед и каза:

— Снижаваме се към планетата.

— Но щом няма атмосфера…

— Компютърът казва, че няма атмосфера. Досега винаги ми е съобщавал това, което съм искал да чуя и съм го приемал. Сега ми казва нещо, което не искам да чуя и аз ще го проверя. Ако някога би могъл да сбърка, ще ми се да е точно този път.

— Мислиш ли, че бърка?

— Не.

— Знаеш ли факт, който го опровергава?

— Не.

— Тогава защо се захващаш с това, Голан?

Най-сетне съветникът завъртя стола си към Пелорат; лицето му бе изкривено в нещо близко до отчаяние:

— Не разбираш ли, Янов, че друго не ми идва на ум? Що се отнася до местонахождението на Земята, с първите два свята изтеглихме празни билетчета, а сега и с този е същото. Какво да правя по-нататък? Да подскачам от планета на планета, да се оглеждам и да питам: „Извинете, къде се намира Земята?“ Изглежда тя се е скрила твърде добре. Никъде не е оставила и следа от себе си. Започвам дори да мисля, че и да съществува някаква следа, тя ще се погрижи да не можем да я намерим.

Пелорат кимна:

— И на мен ми минаваха подобни мисли. Имаш ли нещо против да обсъдим въпроса? Зная, че си разочарован, приятелю, и не ти се говори, така че ако не искаш, ще те оставя на мира.

— Не, не… — тонът на Тривайз удивително приличаше на стенание. — Какво друго ми остава, освен да слушам?

— Не изглеждаш много ентусиазиран — отбеляза историкът, — но може би разговорът ще ни помогне. Моля те, прекъсни ме веднага, щом решиш, че ти идва много. Голан, струва ми се, че не е задължително Земята да е взела само пасивни мерки, за да се скрие, просто като е заличила всичко свързано с нея. Не е ли възможно да е подхвърлила фалшиви сведения и по този начин активно, тъй да се рече, да се забулва в неизвестност?

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, на няколко места чухме, че тя била радиоактивна, а подобно нещо би накарало всеки да изостави опитите да я намери. Ако наистина е радиоактивна, ще е напълно непристъпна. По всяка вероятност не бихме могли въобще да кацнем на нея. Даже роботите-изследователи, ако имахме такива, нямаше да издържат на радиацията. Така че защо да я търсим? А ако не е радиоактивна, си остава необезпокоявана, стига някой случайно да я приближи, но и в такъв случай сигурно има начин да се замаскира.

Тривайз почти успя да се усмихне.

— Колкото и странно да е, Янов, и на мен ми е минавала същата мисъл. Даже ми хрумна, че онзи неправдоподобно голям неин спътник е изкуствено внедрен в легендите. А и газовият гигант със сложна система от пръстени е не по-малко неправдоподобен и също може да е внедрен. Сигурно всичко това е предназначено да ни накара да търсим нещо, което не съществува. Дори ако минем през нейната планетна система, да видим Земята и да не я познаем. Да профучим покрай нея, защото в действителност няма нито голям спътник, нито братовчед с три пръстена, нито радиоактивна кора. И през ум да не ни мине, че е пред очите ни. Представям си и нещо още по-лошо.

Пелорат изглеждаше съкрушен.

— Как, може ли да има и такова?

— Може, приятелю. Когато умът ти пламне посред нощ и започне да претърсва необятното царство на фантазията, отчаянието се усилва още повече. Ами ако Земята е способна да се скрие напълно? Ако дори умовете ни могат да бъдат замъглени? Ако минем точно покрай нея, с гигантския й спътник и далечния газов гигант с пръстените и въобще не ги видим? И ако даже вече сме минали оттам?

— Но щом вярваш, че е така, защо още…

— Не казвам, че вярвам. Говоря за налудничави приумици. Ще продължим да търсим.

Историкът се поколеба, преди да попита:

— Докога, Тривайз? Все някога трябва да се откажем.

— Никога! — разпалено заяви съветникът. — Ако трябва, цял живот ще обикалям по планетите и ще питам „Моля, господине, къде е Земята?“ Естествено по всяко време мога да върна на Гея теб и Блис, и Фалъм, ако искате, и да продължа сам.

— О, не. Знаеш, че няма да те изоставя, Голан, нито пък Блис ще го направи. Ако се налага, ще скачаме от планета на планета, но защо?

— Защото трябва да намеря Земята и ще я намеря. Не зная как, но ще я намеря. Виж какво, сега се опитвам да достигна позиция, от която да мога да разгледам огряната страна на планетата, без слънцето да е твърде близо, така че ме остави за малко на мира.

Пелорат замълча, но не напусна стаята. Продължи да наблюдава как непримиримият търсач изучава на екрана образа на планетата, обляна в повече от половината си част в дневна светлина. На него тя му изглеждаше напълно безлична, но знаеше, че свързаният с компютъра Тривайз я вижда много по-подробно.

— Има ветрец — прошепна той.

— Значи има и атмосфера — изтърси Пелорат.

— Неособено оформена. Недостатъчна, за да поддържа живот, но явно подходяща за наличието на лек вятър, който вдига прах. Добре позната характерна черта за планетите с рядка атмосфера. Възможно е дори да притежава малки снежни шапки на полюсите. Воден лед, кондензиран именно там, нали разбираш? Този свят е твърде топъл, за да съществува въглероден двуокис в твърдо състояние. Ще трябва да превключа на радарно картиране, но тогава по-лесно ще работя с нощната страна.

— Наистина ли?

— Да. Щях да се сетя още в самото начало, обаче при почти безвъздушна и следователно безоблачна планета изглеждаше съвсем естествено да опитам с видимата светлина.

Той дълго мълча, а изображението на екрана се размаза от радарните отражения, които оформиха нещо като абстрактна картина, каквато би нарисувал художник от времето на император Клеон. — Аха — рече провлечено и многозначително Тривайз и пак млъкна.

Накрая Пелорат не издържа:

— Какво „аха“?

Съветникът му хвърли разсеян поглед.

— Не виждам никакви кратери.

— Никакви? Това добре ли е?

— Напълно неочаквано е — отвърна Тривайз. На лицето му се появи усмивка. — И е много добре. Всъщност даже чудесно.

63

Фалъм бе притиснала нос о корабния люк, в който се показваше малък отрязък от Вселената точно във вида, в който окото го вижда — без компютърно увеличение или подобрение.

Блис, която се бе постарала да й обясни нещо, въздъхна и тихо каза на Пелорат:

— Не зная доколко ме разбира, мили Пел. За нея цялата Вселена беше къщата на родителя й и малка част от имението, в което се намираше. Мисля, че никога не е излизала през нощта, нито пък е виждала звездите.

— Наистина ли смяташ така?

— Наистина. Не смеех да й покажа нищо, преди да събере достатъчно думи в речника си — и какво щастие, че ти можеше да говориш с нея на собствения й език.

— Бедата е, че не го владея добре — заоправдава се Пелорат. — А действително е трудно да схванеш космоса, ако ти се изпречи изведнъж. Тя ми каза, че щом тези светлинки са огромни светове, всеки колкото Солария — всъщност, разбира се, те са много по-големи от Солария — не могат да висят в нищото. Би трябвало да паднат, казва тя.

— И е права, ако се съди по онова, което знае. Задава смислени въпроси и малко по малко ще се научи. Във всеки случай любопитна е и не се страхува.

— Работата е там, Блис, че и аз съм любопитен. Виж как се промени Голан, щом откри, че на света, към който сме се упътили, липсват кратери. Нямам и най-малка представа какво може да означава това. А ти?

— И аз. Но той е много по-вещ в планетологията от нас. Остава ни да приемем, че знае какво върши.

— Ще ми се и аз да знаех.

— Ами попитай го.

Пелорат направи гримаса.

— Все ме е страх, че ще го ядосам. Според него би трябвало да разбирам тези неща и без да ми се обясняват.

— Това е глупаво, Пел — възрази Блис. — Той не се колебае да те пита за някакъв детайл в легендите и митовете, за който смята, че може да му бъде полезен. Ти винаги с готовност му обясняваш. Защо да не е склонен да стори същото? Върви и го питай. Ако се подразни, значи че има нужда да се упражнява в общителност, което ще му е само от полза.

— Ще дойдеш ли с мен?

— Разбира се, че не. Искам да остана с Фалъм и да продължа да й набивам в главата представи за Вселената. После ще имаме достатъчно време да ми разкажеш… след като той ти обясни.

64

Пелорат неуверено влезе в пилотската стая. С радост забеляза, че Тривайз си подсвирква и е явно в добро настроение.

— Голан — обади се историкът колкото се може по-ведро.

Съветникът вдигна поглед.

— Янов! Все влизаш на пръсти, сякаш мислиш, че е противозаконно да ме безпокоиш. Затвори вратата и седни. Погледни само!

Той посочи планетата на екрана и каза:

— Открих не повече от два-три кратера, и то съвсем малки.

— Това наистина ли има някакво значение?

— Дали има значение? Естествено. Как можеш изобщо да питаш?

Пелорат направи безпомощен жест.

— За мен е мистерия. Основният ми предмет в колежа беше историята. Освен нея учих социология и психология, а също литература и езици, главно древни, и специализирах митология по-късно в института. Много съм далеч от планетологията и физическите науки.

— Не е престъпление, Янов. Харесва ми, че знаеш добре това, което знаеш. Вещината ти в древните езици и митологията ни беше от огромна полза. А щом се стигне до планетологията, аз ще се погрижа.

— Виждаш ли, приятелю — продължи той след кратка пауза, — световете се образуват чрез сблъсквания на по-малки обекти. Последните няколко, които се ударят, оставят след себе си кратери. Потенциално, искам да кажа. Ако планетата е толкова голяма, че е газов гигант, тя е в течно състояние, обвита в газообразна атмосфера и последните сблъсъци са просто цамбурвания, които не оставят следи. По-малките планети обаче са в твърдо състояние, било то лед или скала, и имат кратерни белези, които практически се запазват безкрайно дълго, освен ако някаква сила не ги премахне. За изчезването на кратерите има три обяснения. Първо, светът може да притежава ледена повърхност, покриваща течен океан. В такъв случай всеки обект, който се удари в нея, пробива леда и разплисква вода. След него тя отново замръзва и, така да се каже, затваря раната. Тези планети или спътници са студени и не отговарят на нашето понятие за обитаем свят. Второ, ако на планетата съществува активна вулканична дейност, непрестанният поток от лава и прах запълва и заличава образуваните кратери. Но и тези планети или спътници е малко вероятно да са населени. И стигаме до обитаемите светове — третия случай. Те също могат да имат полярни ледени шапки, но по-голямата част от водата трябва да е във вид на течност. Могат да имат отделни действащи вулкани. Такива светове нито ще затворят кратерите, нито ще ги запълнят. Съществуват, разбира се, ерозионните ефекти. Вятърът и течащата вода ерозират почвата, а ако е налице живот, действията на живите същества са също твърде разрушителни. Разбираш ли?

Пелорат се замисли над чутото и после призна:

— Не, Голан, изобщо не те разбирам. Планетата, към която се приближаваме…

— Утре кацаме — весело го прекъсна Тривайз.

— Планетата, към която се приближаваме, няма океан.

— Да. Само тънки ледени шапки на полюсите.

— Нито кой знае каква атмосфера.

— Една стотна от плътността на терминуската.

— Нито живот.

— Не откривам никакъв.

— Тогава какво би могло да ерозира кратерите?

— Океан, атмосфера и живот… — кимна Тривайз. — Сега обаче внимавай! Ако тази планета е била безвъздушна и безводна от самото начало, кратерите, които са се образували, щяха още да съществуват и цялата повърхност щеше да е осеяна с тях. Отсъствието на кратери доказва, че тя невинаги е била такава и е възможно дори да е имала значителна атмосфера и обширен океан в близкото минало. Освен това забелязват се просторни долини, които сигурно са били дъна на морета, да не говорим за белезите от пресъхнали реки. Значи ерозия е имало и тя е спряла толкова скоро, че не е останало време да се натрупат нови кратерни образувания.

Пелорат не изглеждаше съвсем убеден.

— Може да не съм планетолог, но ми се струва, че ако една планета е достатъчно голяма, за да задържи гъста атмосфера в продължение може би на милиарди години, няма току-така да я изгуби, нали?

— Не бих казал, че си непременно прав — отвърна Тривайз. — Но преди атмосферата му да изчезне, този свят несъмнено се е радвал на живот и, вероятно, на човешки същества. Моята догадка е, че това е бил тераформиран свят, каквито са почти всички населени от хора планети в Галактиката. Лошото е, че не знаем нищо за състоянието му преди пристигането на хората, нито пък какво са направили те самите, за да стане пригоден за тях, нито при какви обстоятелства животът е изчезнал… Възможно е да е станала някаква катастрофа, която е изсмукала атмосферата и с това е причинила гибелта им. Или пък на планетата да е имало особено неравновесие, което те са контролирали, докато са били на нея, а когато са си отишли, всичко се е завъртяло в омагьосан кръг. Като се приземим, може да намерим отговора, а може и да не го намерим. Няма особено значение.

— Положително няма значение и дали тук някога е имало живот, след като сега няма. Каква е разликата, дали една планета винаги е била необитаема или е такава само в момента?

— Ако е необитаема само в момента, ще има останки от някогашните й жители.

— На Аврора имаше останки…

— Точно така, но на Аврора бяха минали двадесет хиляди години. Дъжд и сняг, замръзване и топене, вятър и температурни промени… Имало е и живот — не забравяй живота. Може да не са били хора, но е имало изобилен живот. Руините ерозират също както кратерите, дори по-бързо. И след двадесет хиляди години не беше останало нищо, което може да ни свърши работа. Тук, на тази планета, е минало време — може би също толкова, може би по-малко — но без вятър, без бури, без живот. Признавам, имало е температурни промени, и това е всичко. Руините би трябвало да са в много по-добър вид.

Пелорат промърмори със съмнение:

— Освен ако няма такива. Не е ли възможно на планетата никога да не е имало живот, хора по-специално, и загубването на атмосферата да се дължи на някакво събитие, с което те да нямат нищо общо?

— Не, не! — тръсна глава Тривайз. — Няма да ме направиш песимист. Дори оттук забелязах развалините на… нещо, което съм сигурен, че е било град. Така че утре кацаме.

65

— Фалъм е убедена, че я връщаме при Джемби, нейния робот — каза разтревожена Блис.

— Хм — изсумтя Тривайз, загледан в релефа на планетата, който се нижеше под дрейфуващия кораб. После вдигна очи, сякаш бе чул репликата със закъснение. — Е, това все пак е единственият родител, когото е имала, нали?

— Да, разбира се, но тя смята, че се връщаме на Солария.

— Прилича ли й на Солария?

— Откъде ще знае?

— Кажи й, че не е. Слушай, ще ти дам няколко филми-справочници с графични илюстрации. Покажи й в едър план различни обитаеми светове и й обясни, че са милиони. Ще имаш достатъчно време. Не зная колко дълго ще обикаляме с Янов, след като изберем подходяща цел и се приземим.

— Ти и Янов?

— Да. Фалъм не може да дойде с нас, дори и да исках, което бих направил само ако съм си изгубил ума. Блис, за този свят трябват скафандри. Няма въздух за дишане. А никой от скафандрите ни не е по мярка за нея. Затова вие двете оставате на кораба.

— Защо ние двете?

Устните на Тривайз се разтеглиха в малко тревожна усмивка.

— Признавам — рече той, — че бих се чувствал в по-голяма безопасност, ако си с нас, но не можем да оставим Фалъм сама на кораба. Ще направи някаква беля дори без да иска. Янов трябва да дойде с мен, за да разчете евентуалните архаични писания. Значи ти трябва да останеш тук. Мислех, че ще ти е приятно.

Блис не изглеждаше съвсем сигурна.

— Виж какво — продължи Тривайз, — ти искаше да вземем Фалъм, а не аз. Бях убеден, че ще ни създава неприятности. Присъствието й налага ограничения и всички трябва да свикнем с това. Тя остава на кораба и ти също. Така стоят нещата.

— Предполагам, че си прав — въздъхна геянката.

— Добре. Къде е Янов?

— С нея.

— Иди да го заместиш. Искам да поговоря с Пелорат.

Тривайз все още изучаваше планетната повърхност, когато историкът влезе и се покашля, за да извести присъствието си.

— Нещо не е наред ли, Голан? — попита той.

— Не че не е наред, просто не съм сигурен… Този свят е особен и не разбирам напълно какво се е случило с него. Моретата трябва да са били обширни, съдейки по басейните им, но явно са били плитки. Доколкото мога да разчета оставените следи, това е или планета, която поначало се характеризира с обезсоляване и изкуствени канали, или пък моретата й никога не са били твърде солени. Ако не са били, то обяснява липсата на осолени низини в басейните. Другата възможност е, когато океанът е изчезвал, солното му съдържание да е изчезнало с него, което определено прилича на човешко дело.

Пелорат колебливо запита:

— Извини невежеството ми, Голан, но тези неща важни ли са за онова, което търсим?

— Предполагам, че не, обаче ми е любопитно. Ако знаех как точно е тераформирана планетата и каква е била преди тераформирането, може би щях да разбера какво й се е случило, след като са я напуснали — или непосредствено преди това. А пък разберем ли го, ще сме подготвени за евентуални неприятни изненади.

— Какви изненади? Това е мъртъв свят, нали?

— Съвсем мъртъв. Оскъдна вода, рядка атмосфера, а и Блис не долавя признаци на ментална дейност.

— Бих казал, че фактите решават въпроса.

— Отсъствието на ментална дейност не означава непременно липса на живот.

— Но положително означава липса на опасен разумен живот.

— Не знам. Не за това исках да се консултирам с теб. Има два града, подходящи за първия ни оглед. Изглеждат в отлично състояние. Всичките тукашни градове впрочем изглеждат така. Каквото и да е унищожило въздуха и океаните, сякаш не е докоснало тях самите. Както и да е, тези двата са особено големи. По-обширният обаче няма свободни пространства. Далеч в покрайнините му се забелязват космодруми, но не и в самия него. В по-малкия има, но пък кой ли ще го е грижа за нас?

Пелорат се намръщи.

— Искаш да реша ли, Голан?

— Не, решението ще взема аз. Просто искам мнението ти.

— Големият разпрострян град сигурно е бил търговски или производствен център. По-малкият, с откритите пространства вероятно е административен център. На нас ни трябва нещо такова. Има ли монументални сгради?

— Какво разбираш под монументални сгради?

Пелорат се усмихна с крайчеца на устните си.

— Как да ти кажа, модите се менят в различните светове и епохи. Подозирам обаче, че всички монументални сгради изглеждат големи, ненужни и скъпи. Като тази, в която бяхме на Компорелон.

Тривайз на свой ред се усмихна.

— Трудно е да се добие пълна представа отгоре, а когато имах възможност да зърна компорелонската отстрани — и на пристигане, и на тръгване, изглеждаше твърде объркващо. Защо обаче предпочиташ административния център?

— Там има вероятност да намерим планетарен музей, библиотека, архиви, университет и така нататък.

— Добре. Ще кацнем в по-малкия град. И дано попаднем на нещо. Два пъти не сполучихме, но може би сега ще открием…

— Сигурно третият път ще е на късмет.

Тривайз вдигна вежди.

— Откъде измъкна тази фраза?

— Тя е много стара — отвърна Пелорат. — Запомних я от една древна легенда. Струва ми се, че означава успех при третия опит.

— Звучи подходящо — каза съветникът. — Ами тогава, Янов, дано третият път е на късмет.

XV. МЪХ

66

Тривайз изглеждаше чудато в скафандъра си. Единственото, което остана отвън, бяха кобурите му — не онези, дето обикновено препасваше на хълбоците си, а други, по-солидни, съставляващи част от скафандъра. Той внимателно пъхна бластера в десния кобур и невронния камшик в левия. Беше ги презаредил и този път нищо нямаше да му ги отнеме. Блис се усмихна.

— Ще носиш оръжия дори на свят без въздух… Няма значение! Не оспорвам решенията ти.

— Добре! — кимна Тривайз и се обърна да помогне на Пелорат да си нагласи шлема, преди да надене своя.

Историкът, който никога не бе обличал скафандър, жално запита:

— Голан, наистина ли ще мога да дишам в това нещо?

— Обещавам ти — отговори съветникът.

Блис наблюдаваше херметизирането на последните съединения, прехвърлила ръка през рамото на Фалъм. Младата соларианка уплашено зяпаше двете фигури в скафандри. Тя дори леко потрепваше, а дланта на Блис я притискаше окуражително.

Вратата на въздушния шлюз се отвори и двамата влязоха, махайки за довиждане с издутите си ръкави. Шлюзът се затвори. Задейства се главната врата и те тромаво стъпиха на повърхността на един мъртъв свят.

Зазоряваше се. Небето беше чисто и пурпурно на цвят, но слънцето още не се бе показало. На просветналия хоризонт, където то всеки момент щеше да изгрее, трептеше лека омара.

— Студено е — каза Пелорат.

— Така ли? — изненадано попита Тривайз. Скафандрите бяха добре изолирани и ако понякога имаше проблем, той беше по-скоро с отделянето на телесната топлина.

— Виж — гласът на учения, предаден по радиото, прозвуча ясно в ухото на съветника и той проследи посоката.

Сред възморавата светлина на изгрева порутената каменна фасада на сградата, към която приближаваха, бе побеляла от скреж.

— При наличието на рядка атмосфера — каза Тривайз — през нощта става по-студено, отколкото очакваш, а през деня — по-топло. В момента е най-студената част от деня и ще минат още няколко часа, преди да стане толкова горещо, че да не можем да стоим на слънце.

Последната му дума сякаш подейства като кабалистично заклинание, защото ръбът на слънчевия диск се показа над хоризонта.

— Не гледай към него — предупреди той историка. — Лицевият ти щит отразява и не пропуска ултравиолетовите лъчи, но все пак е опасно.

После обърна гръб на слънцето и дългата му сянка падна върху сградата. Топлите лъчи прогонваха скрежа буквално пред очите му. За кратко време стената потъмня от влага, след малко и тя изчезна.

— Отблизо сградите не изглеждат толкова добре, колкото отгоре. Напукани са и порутени. Предполагам, в резултат от температурните промени и от това, че водните капки вечер са замръзвали, а денем са се стапяли в продължение на може би двадесет хиляди години.

— Над входа има надпис, издълбан в камъка — каза Пелорат, — но буквите са оронени и неясни.

— Можеш ли да го разчетеш, Янов?

— Изглежда, някаква финансова институция. Мисля, че различавам думата „банка“.

— Какво е това?

— Сграда, в която са били съхранявани, изтегляни, търгувани, инвестирани и заемани пари — ако е същото, което мисля, че е.

— Цяла сграда, посветена на това? Без компютри?

— Няма компютри, които да поемат тази работа.

Тривайз сви рамене. Подробностите от древната история не го въодушевяваха.

Те вървяха все по-припряно и все по-малко време се задържаха край отделните постройки. Тишината, мъртвилото бе потискащо. Бавната хилядолетна разруха, в която бяха попаднали, придаваше на града вид на скелет, от който са останали само костите.

Намираха се в умерения пояс, но съветникът си въобразяваше, че усеща слънцето да пари в гърба му.

Пелорат, който беше на стотина метра вдясно от него, каза рязко:

— Я гледай!

Ушите на Тривайз писнаха.

— Не викай, Янов. Чувам те ясно и като шептиш, независимо от разстоянието. Какво има?

Пелорат веднага снижи глас и отвърна:

— Тази сграда е „Домът на световете“. Поне така ми се струва, че пише.

Тривайз отиде при него. Стояха пред триетажна постройка. Линията на покрива й беше начупена и отрупана с големи каменни отломъци, приличащи на разпаднала се скулптура.

— Сигурен ли си? — попита той.

— Ако влезем, ще разберем.

Изкачиха пет ниски и широки стъпала и прекосиха една разточително голяма площадка. В разредения въздух металните им стъпки не произвеждаха звуци, а само леко трептене.

— Сега разбирам какво имаше предвид, като каза „голяма, ненужна и скъпа“ — промърмори Тривайз.

Влязоха в обширна и висока зала, в която слънчевата светлина проникваше през издължени прозорци и ослепително осветяваше интериора там, където падаше. Предметите в сянка обаче оставаха тъмни, защото рядката атмосфера по-слабо разсейваше светлината.

В центъра на залата стоеше фигура на човек в размери по-големи от естествените, направена, както изглежда, от синтетичен камък. Едната ръка се бе отчупила. Другата бе пукната при рамото и Тривайз предположи, че ако я чукне рязко и тя ще се откърти. Той отстъпи назад, сякаш близостта го изкушаваше да извърши подобен непростим вандализъм.

— Кой ли е пък този? — попита съветникът. — Никъде не е отбелязано. Предполагам, че хората, които са го поставили тук, са сметнали, че славата му е толкова голяма, та няма нужда от представяне, но сега… — съществуваше опасност отново да се отдаде на философски размисли, затова пренасочи вниманието си.

Пелорат гледаше нагоре и Тривайз проследи погледа му. В стената имаше издълбани знаци, които само историк можеше да разчете.

— Удивително — каза ученият. — Отпреди двадесет хиляди години са, но тук, защитени от слънцето и влагата, са се запазили все още добре.

— Не и за мен — вметна Тривайз.

— Това е на старопис и даже за онези времена е твърде натруфено. Нека да видим… седем… едно… две… — гласът му затихна почти до мънкане, после отново се проясни:

— Изброени са петдесет имена, а се предполага, че е имало точно петдесет космонитски планети и това е „Домът на световете“. Смятам, че тук са записани имената на петдесетте космонитски свята, вероятно по реда на основаването им. Аврора е първа, а Солария последна. Обърни внимание, че има седем колони с по седем имена в първите шест и осем в последната. Сякаш са планирали схема седем по седем и са добавили Солария впоследствие. Догадката ми, стари друже, е, че този списък датира от времето преди Солария да бъде тераформирана и заселена.

— А коя е планетата, на която стоим? Можеш ли да познаеш?

— Както сам забелязваш, петото име отгоре надолу в третата колона, тоест деветнадесето по ред, е записано с малко по-големи букви от останалите. Съставителите на списъка изглежда са били достатъчно егоцентрични, за да се поизтъкнат с планетата си. Освен това…

— Какво е името?

— Доколкото мога да го разчета точно, пише Мелпомения. Напълно непознато за мен име.

— Би ли могло да означава Земята?

Пелорат поклати енергично глава, но за съветника това остана скрито поради скафандъра.

— В старите легенди за Земята се използват десетки думи. Гея е една от тях, както вече знаеш. Също Тера, Ерда и така нататък. Всичките са кратки. Не ми е известно нито едно дълго име или нещо, което да наподобява съкратен вариант на Мелпомения.

— Значи се намираме на Мелпомения и тя не е Земята.

— Да. Освен това, както бях започнал да ти разправям, още по-показателно от големите букви е, че координатите на Мелпомения са дадени като 0; 0; 0. А е прието те да се отнасят към собствената ти планета.

— Координати? — Тривайз беше слисан. — В списъка са дадени и координатите?

— Към всяко име са посочени три цифри и предполагам, че това са координати. Какво друго могат да бъдат?

Съветникът не отговори. Отвори едно малко отделение в скафандъра си, намиращо се върху дясното му бедро, и извади компактен апарат, свързан с кабел към отделението. Вдигна го към очите си и внимателно го фокусира върху надписа на стената. Ръкавиците превърнаха това действие в неособено лека задача.

— Фотоапарат? — попита историкът.

— Ще подаде образа направо на корабния компютър — отвърна Тривайз.

Той направи няколко снимки от различен ъгъл и каза:

— Трябва да се кача по-високо. Помогни ми, Янов.

Пелорат сплете ръцете си като стреме, но съветникът поклати глава.

— Няма да издържиш тежестта ми. Застани на четири крака.

Ученият с усилие го направи, а Тривайз прибра фотоапарата, също доста трудно стъпи на раменете му и оттам се покачи на пиедестала. Разклати леко статуята, за да провери устойчивостта й, после сложи единия си крак на сгънатото й коляно и се оттласна нагоре, за да се хване за безръкото рамо. Намирайки опора за пръстите си в една неравност на гърдите, той се повдигна и след няколко изпъшквания успя да седне на рамото. Сигурно на отдавна умрелите, благоговели пред статуята и онова, което тя е изобразявала, постъпката му би се сторила светотатствена, а той самият бе достатъчно повлиян от тази мисъл, за да се старае да седи леко.

— Ще паднеш и ще се удариш — загрижено извика Пелорат.

— Аз няма да падна и да се ударя, но ти ще ме оглушиш. — Съветникът извади фотоапарата и го фокусира. Направи още няколко снимки, върна уреда на мястото му и внимателно се спусна, докато краката му опряха на пиедестала. Скочи на земята и вибрацията от контакта с нея изглежда даде решаващия тласък, защото здравата ръка почти беззвучно се срина в една купчинка в основата на статуята.

Тривайз застина и първият му импулс беше да се скрие някъде, преди да е дошъл пазачът, за да го хване. Удивително е, мислеше си той малко по-късно, колко бързо човек се връща в детските си години в подобна ситуация — когато без да искаш счупиш нещо, дето изглежда ценно. Преживяването трая само миг, но се вряза дълбоко в паметта му.

Гласът на Пелорат прозвуча глухо, както подобава на човек, станал свидетел и дори съучастник във вандалски акт, но все пак намерил думи на утеха:

— Няма… няма нищо, Голан. Тя и без това щеше да падне.

Историкът отиде при парчетата върху пиедестала и на пода, взе един по-едър отломък, сякаш за да илюстрира мисълта си, и изведнъж извика:

— Голан, ела!

Тривайз приближи, а ученият посочи парче камък, очевидно от онази част на ръката, която е била прикрепена към рамото, и попита:

— Какво е това?

Запитаният се вгледа. Беше нещо мъхнато и светло-зелено на цвят. Разтърка го леко с пръста на ръкавицата си. То се остърга без проблем.

— Много прилича на мъх — рече той.

— Животът без разум, за който спомена?

— Не съм съвсем сигурен доколко е без разум. Блис сигурно би настоявала, че и в него има съзнание, но тя щеше да твърди същото и за камъка.

— Смяташ ли, че подобието на мъх разяжда скалата? — попита Пелорат.

— Не бих се изненадал, ако спомага за това. На тази планета има в изобилие слънчева светлина, както и достатъчно вода. Половината от атмосферата й са водни пари. Останалото е азот и инертни газове. Почти няма въглероден двуокис, което навежда на мисълта, че липсва растителен живот, но е възможно също така съдържанието на въглеродния двуокис да е ниско, защото почти всичкият е влязъл в състава на скалистата кора. Значи ако в тази скала има някакъв карбонат, може би мъхът го разлага, като отделя киселина и използва получения двуокис. Възможно е това да е доминиращата форма на живот, останала на планетата.

— Удивително! — възкликна Пелорат.

— Безспорно — кимна Тривайз, — но само в известен смисъл. Координатите на космонитските светове са много по-интересни, а онова, което наистина ни трябва, са координатите на Земята. Щом не са тук, може да са някъде другаде в сградата или в някоя друга сграда. Хайде, Янов.

— Но, знаеш ли… — подхвана историкът.

— Не, не — раздразнено го прекъсна Тривайз. — После ще говорим. Трябва да видим какво още може да ни предложи тази постройка. Става топло — той погледна малкия температурен индикатор на гърба на лявата си ръкавица. — Хайде, Янов.

Закрачиха през стаите, стараейки се да стъпват по-внимателно — не защото предизвикваха шум в обикновения смисъл на думата или имаше кой да ги чуе, а защото не искаха да допуснат нови разрушения чрез вибрацията.

Краката им вдигаха прах, който се издигаше малко над земята и бързо се слягаше през разредения въздух. След тях оставаха стъпки.

От време на време мълчаливо посочваха един на друг още колонии с мъх, прорасли в някой тъмен ъгъл. Присъствието на живот, от колкото и нисък разряд да беше, като че ли внасяше известна бодрост, смекчаваше непоносимата, задушаваща атмосфера на разходката през един мъртъв свят, особено когато и артефактите наоколо показваха, че някога, много отдавна, планетата е била средище на напреднала цивилизация.

По едно време Пелорат каза:

— Това ми прилича на библиотека.

Тривайз се озърна с любопитство. Действително имаше рафтове и като се вгледа по-внимателно, откри, че онова, което периферното му зрение бе определило като обикновен орнамент, приличаше на книгофилми. Предпазливо се пресегна и взе един. Беше дебел и груб и разбра, че всъщност държи опаковка. Поизмъчи се, докато я отвори с удебелените си от ръкавиците пръсти, и вътре видя няколко диска. И те бяха дебели и изглеждаха чупливи, макар още да не беше ги изпробвал.

— Невероятно примитивни са — каза съветникът.

— Отпреди хиляди години — обясни Пелорат с извинителен тон, сякаш защищаваше някогашните мелпоменци.

Тривайз посочи гръбчето на книгофилма, където също имаше неясни заврънкулки от натруфеното писмо, което древните бяха употребявали.

— Това заглавието ли е? Какво пише?

Ученият го разгледа.

— Не съм сигурен, стари приятелю. Мисля, че една от думите се отнася до микроскопичния живот. Вероятно означава „микроорганизъм“. Подозирам, че са технически термини от микробиологията, които не бих разбрал дори на стандартен галактически.

— Вероятно — навъсено отвърна Тривайз. — И също толкова възможно е надписът с нищо да не ни помогне, дори и да можехме да го разчетем. Микробите не ни интересуват. Направи ми една услуга, Янов. Хвърли поглед на тези книги и виж дали няма някое интересно заглавие. През това време аз ще прегледам четците.

— Това четци на филми ли са? — удивено каза Пелорат. Представляваха тумбести кубични конструкции, над които се спускаше наклонен екран, и с извито уширение в горния край — вероятно за подпиране на лакътя или за поставка на електробележника, ако изобщо на Мелпомения бе имало подобно чудо.

— Щом сме в библиотека — натърти Тривайз, — трябва да има някакви четци, а това устройство ми изглежда подходящо.

Много предпазливо избърса прахта от екрана и с облекчение констатира, че от каквото и да беше направен, той не се разпадна при допира. Леко раздвижи един след друг управляващите клавиши. Нищо не се случи. Опита втори четец, трети — все същият отрицателен резултат.

Не беше изненадан. Дори апаратът да бе се запазил здрав в продължение на двадесет хилядолетия в разредената атмосфера и да бе абсолютно устойчив на водни пари, оставаше въпросът със захранването. Съхраняваната енергия намира начин да изтече, независимо какво се прави, за да бъде задържана — още един аспект на всеобхватния и неумолим втори закон на термодинамиката.

Пелорат беше зад гърба му.

— Голан?

— Да.

— Открих един книгофилм…

— Какъв?

— Мисля, че е история на космическите полети.

— Идеално, но едва ли ще има полза от него, ако не накарам този четец да проработи — от безсилие ръцете му се свиха в юмруци.

— Можем да вземем филма на кораба.

— Няма да знам как да го приспособя към нашия четец. Едва ли ще се побере, а и положително е несъвместим със сканиращата система.

— Но, Голан, необходимо ли е всичко това? Ако…

— Необходимо е, Янов. Не ме прекъсвай. Опитвам се да реша какво да правя. Мога да опитам да заредя четеца с енергия. Възможно е да му трябва само толкова.

— Откъде ще вземеш енергия?

— Ами… — Тривайз извади оръжията си, погледна ги, после върна бластера в кобура. Отвори невронния камшик и провери показателя на заряда. Беше на максимум.

Просна се по очи на пода, пресегна се зад четеца (продължаваше да смята, че е такъв) и го бутна напред. Апаратът помръдна малко и той проследи движението му.

Захранването трябваше да идва по някой от тези проводници и положително това беше кабелът, който излизаше от стената. Нямаше видим щепсел или куплунг. (Лесно ли е да се справя човек с непозната древна култура, в която и най-простите неща са неузнаваеми!)

Подръпна леко кабела, после малко по-силно. Завъртя го на една страна, сетне на друга. Натисна стената в близост до него и кабела в близост до стената. Насочи вниманието си, доколкото можеше, към полускрития гръб на апарата, но нищо от онова, което бе успял да направи досега, не свърши работа.

Подпря се с ръка на пода, за да се изправи, и ставайки, повлече със себе си и проводника. Нямаше ни най-малка представа какво бе сторил, за да го откачи.

Не изглеждаше прекъснат или изтръгнат. Краят бе съвсем гладък, също както и мястото на стената, където допреди секунда бе прикрепен.

Пелорат тихо се обади;

— Голан, мога ли…

Съветникът махна безапелационно с ръка:

— Не сега, Янов, моля те!

Изведнъж забеляза, че зеленият материал е запълнил гънките на лявата му ръкавица. Сигурно бе попаднал на мъх зад четеца и го бе размазал. Ръкавицата бе възвлажна, но изсъхна буквално пред очите му и зеленикавото петно стана кафяво.

Той пак се съсредоточи върху кабела и внимателно разгледа прекъснатия край. Ясно се виждаха две дупчици, в които можеше да се пъхнат по-тънки проводници.

Седна отново на пода и отвори захранващото устройство на невронния камшик. Внимателно деполяризира единия проводник и го откачи. После също тъй внимателно и нежно го вкара в дупчицата и го напъха, докъдето стигаше. Щом го дръпна леко, проводникът остана на мястото си, сякаш бе запоен. Потисна желанието си да го изтръгне със сила. Възможно бе веригата да е вече затворена и четецът да се е захранил.

— Янов — рече Тривайз, — ти си боравил с какви ли не книгофилми. Виж дали не можеш да намериш начин да поставиш този в четеца.

— Необходимо ли е наис…

— Моля те, Янов, продължаваш да задаваш излишни въпроси. Нямаме много време. Не ми се ще да ни се наложи да чакаме сградата да изстине, за да можем да се приберем.

— Слага се тука — каза Пелорат, — но…

— Добре — кимна съветникът. — Ако е история на космическите полети, трябва да започва със Земята, защото космическите полети са измислени там. Дай сега да видим дали туй нещо работи.

Историкът малко нервно постави книгофилма в очебийното гнездо и се зае да проучва знаците на различните клавиши, за да отгатне посоката.

Докато чакаше, Тривайз тихо заговори — донякъде за да се освободи от собственото си вътрешно напрежение:

— Предполагам, че и на този свят се намират тук-там роботи — по всяка вероятност в добро състояние и запазили блясъка си в почти абсолютния вакуум. Бедата е, че и техните енергийни запаси отдавна ще да са се изтощили, а и дори да ги захраним отново, кой знае какво е станало с мозъците им? Лостовете и зъбните колела могат да надживеят хилядолетията, но дали същото се отнася и за микропревключвателите или елементите на субатомно ниво? Те със сигурност са се повредили, а даже и да не са, какво ли биха знаели роботите за Земята? Какво биха…

— Четецът работи, стари друже — каза Пелорат. — Виж!

Екранът запримигва в мъждивата светлина. Беше блед, но Тривайз леко увеличи мощността в невронния камшик и той веднага стана по-ярък. Извън снопите слънчеви лъчи разреденият въздух правеше помещението призрачно и сумрачно и на този фон екранът изглеждаше още по-контрастен.

Той продължаваше да примигва и през него пробягваха сенки.

— Трябва да се фокусира — каза съветникът.

— Знам — отвърна Пелорат, — но по-ясен не мога да го направя. Изглежда самият филм се е похабил.

Сенките зачестиха и периодично започна да се появява нещо като бледо подобие на текст. После за миг картината стана контрастна и пак изчезна.

— Върни и го задръж, Янов — рече Тривайз.

Пелорат вече се опитваше да направи същото. Той подмина мястото — веднъж назад, после напред, накрая го улучи и задържа.

Тривайз нетърпеливо се помъчи да разчете нещо, но разбра, че е в безизходица.

— Ти можеш ли да го разчетеш, Янов?

— Не целия — отвърна историкът, примигвайки срещу екрана. — Става дума за Аврора, това мога да кажа. Мисля, че се разправя за първата хиперпространствена експедиция — наричат я „първоначалното разпръскване“.

Той превключи напред и картината отново се размаза и стана съвсем неясна. Накрая ученият каза:

— Всички откъси, които схванах, се отнасят за космонитските светове, Голан. Не откривам нищо за Земята.

— Не би и могъл — с горчивина кимна Тривайз. — Явно и тук всичко е заличено както на Трантор. Изключи това допотопно нещо!

— Няма значение… — подхвана Янов, изключвайки четеца.

— Защото можем да проверим в други библиотеки, нали? И там обаче ще бъде заличено. Навсякъде! Знаеш ли… — изричайки тези думи, съветникът бе вдигнал очи към Пелорат и сега се взираше в него със смесица от ужас и отвращение.

— Какво имаш на лицевото стъкло? — попита той.

67

Пелорат почти несъзнателно сложи длан върху стъклото на шлема и после разгледа ръкавицата си.

— Това пък какво е? — озадачи се историкът. Погледна към спътника си и почти изпищя: — И твоето стъкло е доста странно, Голан.

Тривайз машинално се озърна наоколо за огледало. Огледало естествено нямаше, а и да имаше, щеше да му е нужна светлина. Той промърмори:

— Ела на светло, ако обичаш.

Не поведе, а направо повлече Пелорат към снопа слънчева светлина, струяща от най-близкия прозорец. Усещаше топлината му върху гърба си, въпреки изолационния ефект на скафандъра.

— Обърни лице към слънцето, Янов, и си затвори очите.

Веднага му стана ясно какво има на лицевото стъкло. Там, където се съединяваше с метализираната материя на самия скафандър, то бе обилно обрасло с мъх. Цялото беше в мъхеста зелена рамка и съветникът вече знаеше, че неговото собствено изглежда по същия начин.

Прокара пръст по мъха върху шлема на Пелорат. Част от него се остърга, размаза се по ръкавицата и я боядиса в зелено. Както лъщеше обаче на светлината, той започна да се втвърдява и да изсъхва пред очите му. Тривайз опита отново и този път мъхът се натроши. Покафеняваше. Съветникът избърса краищата на стъклото на Пелорат, като търкаше силно.

— Изчисти сега ти моето, Янов — каза той и след малко попита — Готов ли съм? Добре, ти също. Да вървим. Нямаме повече работа тук.

Слънцето печеше силно в пустия безвъздушен град. Каменните сгради блестяха почти до болка ярко. Тривайз ги гледаше с присвити очи и доколкото бе възможно, следваше сенчестата страна на улиците. Спря при пукнатината във фасадата на една сграда — достатъчно широка да си пъхне малкия пръст, както си беше в ръкавицата. После го извади от процепа и го погледна.

— Мъх — промърмори той.

Нарочно отиде до края на сянката и подържа известно време пръста си на слънце.

— Въглеродният двуокис е разковничето. Мъхът расте навсякъде, където се добере до въглероден двуокис — дали ще е от разпадащ се камък, дали от нещо друго — навсякъде. Ние сме добър източник на този газ, може би дори най-богатият на почти мъртвата планета и предполагам, че по краищата на лицевото стъкло изтичат незначителни количества от него.

— И мъхът расте там?

— Да.

Обратният път до кораба им се стори много по-дълъг и, разбира се, по-горещ от този, който бяха изминали призори. Когато пристигнаха, „Далечна звезда“ все още бе на сянка. Това поне Тривайз бе пресметнал правилно.

— Виж! — възкликна Пелорат.

Съветникът проследи посоката на ръката му. Очертанията на главния въздушен шлюз бяха обрасли с мъх.

— И тук ли има утечка? — запита историкът.

— Разбира се. Минимални количества, сигурен съм, но този мъх изглежда е по-добър индикатор на следи от въглероден двуокис от всички други, за които някога съм чувал. Спорите му трябва да са навсякъде и щом срещнат дори само няколко молекули, поникват. — Той нагласи радиото си на корабната вълна и каза:

— Блис, чуваш ли ме?

Гласът на геянката прозвуча едновременно в двата чифта слушалки:

— Да, готови ли сте за влизане? Открихте ли нещо?

— Ние сме тук, отпред — каза Тривайз, — но не отваряй шлюза! Ще го отворим отвън. Повтарям, не отваряй шлюза!

— Защо?

— Блис, просто прави каквото ти казвам. После ще можем да обсъждаме надълго и нашироко.

Той извади бластера и внимателно намали интензитета му до минимум, сетне го погледна разколебано. Никога не го бе използвал на минимум. Озърна се. Нямаше нищо с подходяща чупливост, на което да го изпробва.

В края на краищата реши да го насочи към скалистия хълм, в чиято сянка стоеше „Далечната звезда“. Мишената не се нажежи до червено. Машинално опипа точката, която бе поразил. Гореща ли беше? През изолираната материя на скафандъра това не можеше да се каже с никаква степен на сигурност.

Той пак се поколеба, после реши, че корпусът на кораба ще е поне толкова устойчив, колкото и склонът. Обърна бластера към ръба на шлюза и затаил дъх, натисна за миг спусъка.

Няколко сантиметра от мъхестата растителност незабавно покафеняха. Махна с ръка близо до променилия цвета си мъх и дори лекият повей, който това движение предизвика в разредения въздух, бе достатъчен, за да разпръсне крехките скелетни остатъци, съставляващи кафявия материал.

— Става ли? — загрижено попита Пелорат.

— Става — отвърна Тривайз. — Намалих бластера до слаб топлинен лъч.

Той обля с топлина целия ръб на шлюза и зеленото изчезна напълно. Удари главния отвор, за да предизвика вибрация, която да отърси каквото е останало, и на земята се посипа кафяв прах — толкова фин, че дори се позадържа в разредения въздух, носен от тънките струйки газ.

— Мисля, че вече можем да влизаме — рече Тривайз и чрез копчетата върху китката си набра радиовълновата комбинация, която задействаше механизма за отваряне от вътрешната страна. Шлюзът се открехна и още не се бе отворил дори наполовина, когато съветникът настоя:

— Не се май, Янов, влизай. Не чакай стъпалата, покатери се.

Той самият го последва и почисти ръба на шлюза с намаления до крайност бластер. Почисти и вътрешните стъпала, след като се спуснаха по тях. После даде сигнал за затваряне и продължи да лее топлина наоколо, докато вратата се захлопна плътно.

— Ние сме в шлюза, Блис. Ще останем тук няколко минути. Не предприемай нищо!

Гласът на жената каза:

— Съобщете ми нещичко. Добре ли сте? Как е Пел?

— Тук съм, Блис — обади се историкът, — и се чувствам идеално. Няма за какво да се тревожиш.

— Щом така казваш, мили. Но ви е ясно, че после ще трябва да давате подробни разяснения, нали?

— Обещаваме — изсумтя Тривайз и включи осветлението в шлюза.

Двете фигури в скафандри се спогледаха. Съветникът обясни:

— Сега изпомпваме местния въздух, така че нека имаме още малко търпение.

— А корабния? Ще го пуснем ли?

— Не веднага. И аз изгарям от желание да сваля скафандъра, Янов. Обаче искам да се уверя, че сме се отървали от спорите, които може да са влезли заедно с нас.

На не съвсем комфортното осветление той насочи бластера към вътрешното съединение между шлюза и корпуса и методично заоблива с топлина пода, загря стените с кръгообразни движения и пак се върна към мястото около стъпките им.

— А сега теб, Янов.

Пелорат се раздвижи поуплашено и Тривайз го успокои:

— Може да ти е малко топло, нищо повече. Ако случайно стане нетърпимо, просто ми кажи.

Той прокара невидимия лъч по лицевото стъкло, наблягайки най-вече на краищата му, а после и по останалата част от скафандъра. От време на време промърморваше:

— Протегни си ръцете, Янов. Подпри се с тях на раменете ми и вдигни крак, за да мина подметката. Добре, сега другия. Горещо ли ти е?

— Ще те излъжа, ако ти кажа, че се къпя в прохладен бриз, Голан.

— Е, вече можеш да ми го върнеш. Мини моя скафандър.

— Никога не съм държал бластер.

— Налага се да го подържиш. Хвани го ето така, натисни с палеца това копченце и стискай здраво кобура. Точно тъй… Мини по лицевото ми стъкло. Движи го равномерно, без да го задържаш дълго на едно място. Давай по останалата част от шлема, после по страните и врата.

Продължи с инструкциите и когато бе загрят навсякъде и облян в пот, взе си обратно бластера и провери нивото на енергията.

— Изразходвали сме повече от половината — констатира той и методично заобработва вътрешността на шлюза — напред-назад по стената — докато зарядът свърши. Бластерът се бе загрял забележимо от дългото и непрекъснато изпразване. Тривайз го върна в кобура.

Чак тогава даде знак за влизане в кораба. Зарадва се на свистенето и допира на въздуха, който нахлу в шлюза с отварянето на вътрешната врата. Хладината и течението щяха да отнемат топлината от скафандъра много по-бързо, отколкото изчакването. Може би си въобразяваше, но веднага почувства ефекта. Действителен или не, съветникът искрено му се зарадва.

— Сваляй скафандъра, Янов, и го остави тук! — каза той.

— Ако нямаш нищо против — обади се Пелорат, — бих искал преди всичко да взема един душ.

— Не преди всичко. Подозирам, че най-напред, преди дори да си изпразниш мехура, ще трябва да поговориш с Блис.

Геянката, разбира се, ги чакаше и на лицето й бе изписана загриженост. Иззад нея надничаше Фалъм, стиснала здраво с две ръце лявата й длан.

— Какво стана? — строго попита Блис. — Какво правите?

— Предпазваме се от инфекция — отвърна Тривайз. — Ще включа ултравиолетовото облъчване, така че си сложете тъмните очила. И не се бавете.

Когато към стенното осветление се прибави и ултравиолетът, Тривайз съблече влажните си дрехи една по една и ги изтръска, обръщайки ги от всички страни.

— Просто предпазна мярка — поясни той. — Янов, ти направи същото. Блис, трябва да сваля всичко от себе си. Ако това ще те притесни, иди в съседната стая.

— Нито ще ме притесни, нито ще ме накара да се чувствам неловко. Имам отлична представа как изглеждаш и картината с положителност няма да ми покаже нищо ново — отвърна младата жена. — Но за каква инфекция говорите?

— Дреболия, която, ако бъде оставена сама на себе си, би могла да причини големи вреди на човечеството — рече Тривайз, умишлено придавайки си безразличен вид.

68

Всичко приключи. Ултравиолетовата светлина си свърши работата. Официално, според сложните филми с информация и инструкции, които бяха получили заедно с „Далечната звезда“, когато Тривайз за първи път се качи на борда на звездолета, тя бе предназначена именно за дезинфекция. Съветникът обаче подозираше, че винаги съществува изкушението да бъде използвана и за добиване на тен от онези, които произхождат от светове, където той е на мода. Както и да се използваше обаче, ултравиолетовата светлина си беше дезинфекцираща.

Извел кораба в космоса, Тривайз заманеврира колкото е възможно по-близо до слънцето на Мелпомения, без то да им причинява дискомфорт, като обръщаше звездолета към него от всички страни, за да е сигурен, че е окъпал с ултравиолетовите лъчи цялата му повърхност.

Накрая прибраха двата изоставени в шлюза скафандъра и ги прегледаха внимателно.

— И всичко това — рече Блис недоумяващо — заради някакъв мъх? Нали така каза, Тривайз? Мъх?

— Наричам го с тази дума, защото прилича на мъх — отвърна съветникът. — Не съм ботаник. Мога само да добавя, че е наситено зелен и вирее дори при наличието на съвсем слаба светлинна енергия.

— Защо при съвсем слаба?

— Мъхът е чувствителен към ултравиолета и не е в състояние да оцелее на пряка светлина. Спорите му са навсякъде и израства в закътани ъгли, в пукнатините на скулптурите, по дъното на конструкциите, като се храни с енергията от разпръснати фотони светлина там, където има източник на въглероден двуокис.

— Разбирам, че го смяташ за опасен — каза Блис.

— Напълно възможно е. Ако когато влязохме, с нас или покрай нас се бяха промъкнали спори, тук щяха да намерят обилна светлина без вредния за тях ултравиолет. Както и предостатъчно вода и безкраен резерв от въглероден двуокис.

— Само 0,03 процента от нашата атмосфера — вметна геянката.

— За тях е предостатъчно. И четири процента във въздуха, който издишваме. Какво би станало, ако спорите поникнат в ноздрите или по кожата ни? Ако разложат и развалят храната ни? Ами ако произвеждат токсини, които са смъртоносни за нас? Дори да се постараем да ги изтребим, но няколко все пак останат живи, те могат, като ги пренесем на друг свят, да го заразят и оттам да се разнесат на още и още планети. Кой знае какви поразии биха направили.

Блис поклати глава.

— Не е задължително животът да е опасен само защото е различен. Ти си твърде много склонен да убиваш.

— Сега вече говори Гея — рече Тривайз с ирония.

— Естествено, но, надявам се, говори смислено. Мъхът е приспособен към условията на този свят. Тъкмо затова усвоява малки количества светлина, а при по-големи загива, използва случайните струйки въглероден двуокис, докато обилието му може да го унищожи. Сигурно не е способен да вирее на друг свят освен на Мелпомения.

— Да проверим ли искаш? — попита съветникът.

Блис вдигна рамене.

— Добре, де, не заемай веднага отбранителна позиция. Разбирам какво имаш предвид. Като изолат вероятно не си получавал възможност да постъпиш по друг начин.

Тривайз щеше да й отговори, но ясният писклив глас на Фалъм ги прекъсна. Той попита Пелорат:

— Какво казва?

— Тя… — поде историкът.

Детето сякаш си спомни, че езикът му е трудно разбираем, и повтори по-ясно:

— Имаше ли Джемби там, където бяхте?

Произнесе думите безупречно и Блис засия.

— Нали вече говори добре галактически? Колко бързо го научи!

Тривайз с приглушен глас се обърна към геянката:

— Блис, сигурно ще оплескам нещата, затова ти й обясни, че не сме намерили роботи на планетата.

— Аз ще й обясня — каза Пелорат. — Ела, Фалъм — той нежно прегърна хлапето през раменете. — Ела в нашата стая да ти дам нова книга за четене.

— Книга? За Джемби?

— Не съвсем… — вратата се затвори след тях.

— Знаеш ли — рече съветникът, гледайки раздразнено подире им, — губим си времето, като си играем на бавачки покрай това дете.

— Губим си времето? С какво Фалъм ти пречи на търсенето на Земята, Тривайз? С нищо. А играта на бавачка създава общуване, отслабва страха, възпитава в нежност и любов. Тези придобивки нищо ли не са?

— Пак заговори Гея.

— Да — малко сърдито отвърна Блис. — Нека бъдем откровени и практични. Посетихме три от старите космонитски светове и нищо не спечелихме, нали?

— Вярно е — кимна Тривайз.

— Всъщност открихме, че и трите са опасни. На Аврора имаше подивели кучета, на Солария — странни и жестоки човешки същества, а на Мелпомения — застрашителен, по собствените ти думи, мъх. Излиза, че когато един свят е оставен да се развива сам, независимо дали на него живеят хора или не, той става опасен за разумната междузвездна общност.

— Не можеш да смяташ това за общо правило.

— Три от три определено е впечатляващо.

— И с какво точно те впечатлява, Блис?

— Ще ти кажа. Моля те, изслушай ме без предубеждение. Ако в Галактиката има милиони взаимодействащи си светове, както е в действителност, и ако всеки от тях се състои изцяло от изолати, което също е факт, то на всички тези светове хората са доминиращи и могат да налагат волята си над нечовешките форми на живот, над неодушевеното геологическо обкръжение и дори над себеподобните си. В такъв случай Галактиката е просто една много примитивна, непохватна, зле функционираща Галаксея. Наченките на нещо цяло. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Разбирам какво се опитваш да ми внушиш, но то не значи, че ще се съглася с теб,

— Изслушай ме. Ако искаш се съгласявай, ако не искаш — недей, но най-напред ме чуй. Галактиката може да има успех единствено като прото-Галаксея и колкото по-малко е „прото“, толкова по-добре. Галактическата империя беше опит именно за това и когато се разпадна, нещата бързо се влошиха и се появи силна тенденция към укрепване на същата идея. Пример за нея е Фондационната конфедерация, също и империята на Мулето. Както и империята, която Втората фондация замисля. Но дори да ги нямаше тези империи и конфедерации, дори цялата Галактика да беше абсолютна бъркотия, то тя щеше да е все пак свързана бъркотия и световете да взаимодействат помежду си, ако щеш и единствено с враждебност. Това само по себе си също би представлявало някакъв съюз и нямаше да е най-лошият възможен случай.

— Кой е най-лошият тогава?

— Ти знаеш отговора, Тривайз. Видя го. Ако един обитаван от хора свят се разпадне напълно, ако стане средище на изолати и загуби всякакво взаимодействие с другите човешки светове, той се развива… злокачествено.

— Нещо като общопланетен рак?

— Да. Солария не е ли тъкмо това? Тя е изградила стена срещу всички светове, а на самата нея всеки индивид е издигнал стена срещу останалите. Но ако човешкото изчезне напълно, с него си отива и последната следа от порядъчност. Принципът всеки срещу всеки започва да господства сляпо, както при кучетата, или се превръща просто в природна сила, както при мъха. Виждаш ли, аз предполагам, че колкото едно общество е по-близо до Галаксея, толкова е по-добро. Тогава защо да се задоволяваме с нещо по-малко от нея самата?

Известно време съветникът остана мълчаливо загледан в Блис.

— Чакай да помисля. Трябва ли да приемаме, че количеството е еднопосочна величина; че ако малко е добре, много е по-добре, а възможно най-многото означава и най-добре? Нали ти самата изтъкна, че не е изключено мъхът да е приспособен към съвсем малко количество въглероден двуокис и изобилието от газ да го убие? Човек, висок два метра, се справя по-добре от еднометровия, но сигурно ще се справи по-добре и от триметровия. За една мишка няма да е никак полезно, ако порасне до размерите на слон. Нито пък на слона ще му е по-добре, ако се смали колкото мишка.

— Има естествени размери — продължи Тривайз, — естествена сложност, някакво оптимално качество за всичко, било то звезда или атом, и това важи с пълна сила за живите същества и живите общества. Не казвам, че старата Галактическа империя е била идеална и, разбира се, виждам недостатъци във Фондационната конфедерация, но не съм готов и да приема, че щом като тоталната изолация е лоша, тоталното обединение непременно е добро. И двете крайности може да са еднакво ужасни и е напълно възможно старомодната Галактическа империя, колкото и да е несъвършена, да е най-доброто, което сме били в състояние да направим.

Блис разтърси глава.

— Чудя се дали си вярваш, Тривайз. Нима твърдиш, че вирусът и човекът са еднакво незадоволителни и искаш да избереш нещо средно — например слузеста плесен?

— Не. Но бих могъл да допусна, че и вирусът, и суперчовекът наистина са еднакво незадоволителни и да избера нещо средно — например обикновения човек. Няма смисъл да спорим обаче. Ще притежавам своя отговор, когато намеря Земята. На Мелпомения открихме координатите на още четиридесет и седем космонитски свята.

— И ще ги посетиш всичките?

— До един, ако трябва.

— Поемайки риска от опасностите на всеки от тях.

— Да, ако само така мога да намеря Земята.

Пелорат се бе показал от стаята, в която бе оставил Фалъм, с намерението да съобщи нещо, но попадна в престрелката между Блис и Тривайз. Докато си разменяха реплики, той гледаше ту към единия, ту към другия от спорещите.

— Колко време ще ни отнеме всичко това? — попита Блис.

— Колкото — толкова — отвърна Тривайз. — Може да намерим, каквото търсим, и на следващата планета, на която отидем.

— Или на нито една от тях.

— Няма как да знаем, докато не проверим.

Най-после историкът успя да вметне едно изречение.

— Но защо да търсим, Голан, след като имаме отговора?

Тривайз махна нетърпеливо с ръка към него. После ръката му спря на половината път, той извърна глава и озадачено попита:

— Какво?

— Рекох, че имаме отговора. На Мелпомения поне пет пъти се опитвах да ти го кажа, но ти бе така погълнат от онуй, което правеше…

— Какъв отговор имаме? За какво говориш?

— За Земята. Мисля, че вече знаем къде се намира Земята.

ЧАСТ ШЕСТА

АЛФА

XVI. ЦЕНТЪРЪТ НА СВЕТОВЕТЕ

69

Дълго време Тривайз гледа към Пелорат с израз на очевидно неудоволствие, а сетне попита:

— Има ли нещо, дето ти си видял, а аз не съм, и за което не си ми казал?

— Не — меко отвърна историкът. — Ти също го видя и както току-що споменах, аз се опитах да ти обясня, но явно не беше настроен да ме изслушаш.

— Я пробвай още веднъж,

— Тривайз, не го тормози — обади се Блис.

— Не го тормозя, а настоявам за информация. А ти пък не го глези.

— Моля ви — рече Пелорат, — ще ме изслушате ли, вместо да спорите? Помниш, Голан, че обсъждахме първите опити да се открие произходът на човешката раса, нали? Проекта на Яриф? Този, дето се опитал да нанесе времената, когато са били заселени различните планети, като се ръководел от допускането, че би трябвало да бъдат заселвани навън от първоначалния свят с еднаква скорост във всички посоки. И ако се движим от по-скоро към по-отдавна заселените, бихме наближавали първоначалния свят едновременно отвсякъде.

Тривайз нетърпеливо кимна.

— Спомням си също, че номерът не е минал, защото датите на заселването не са били достоверни.

— Точно така, стари друже. Само че световете, с които е работил Яриф, са от второто разселване на човечеството. По него време хиперпространственото пътуване вече е много напреднало, така че усвоената зона ще трябва да е ставала с все по-неправилна форма. Скоковете на огромни разстояния не са представлявали трудност и заселването не е ставало задължително отвътре навън в радиална симетрия. Това пък положително е доусложнило проблема с недостоверните дати. Обаче, Голан, помисли за момент за космонитските светове. Те са били от първата вълна на разселването. Тогава хиперпространственото пътуване е далеч по-неразработено и вероятно не е имало особено големи скокове. Докато по време на второто са били заселени милиони светове, при първото те са само петдесет, и то вероятно в определен порядък. И още — милионите светове от втората вълна са заселвани в продължение на двадесет хиляди години, а петдесетте свята от първата — за няколко века, тоест едва ли не едновременно, ако ги сравняваме със следващите. Взети като цяло, тези петдесет свята би трябвало да се намират в приблизително сферична симетрия около първоначалния. Сега вече имаме техните координати. Ако си спомняш, ти ги засне от статуята. Онзи или онова, който унищожава сведенията за Земята, или е пропуснал наличието на тези координати, или не се е замислил, че те могат да ни дадат необходимата информация. Голан, трябва само да коригираш координатите в съответствие с движението на звездите за тези двадесет хиляди години и да намериш центъра на сферата. Ще попаднеш доста близо до земното слънце или поне до мястото, където то е било тогава…

По време на лекцията Тривайз бе полуотворил уста и след като Пелорат приключи, му трябваха няколко мига, за да я затвори.

— Е, как така аз не се сетих за това? — промълви съветникът.

— Опитах се да ти кажа, още докато бяхме на Мелпомения.

— Сигурен съм, че си се опитал. Извинявай, Янов, но без да го искам, съм отказал да ти изслушам. Факт е, че на мен изобщо не ми хрумна… — той смутено млъкна.

Историкът тихичко изхихика.

— Че аз бих могъл да ти съобщя нещо важно? Предполагам, в повечето случаи наистина не бих могъл, но сам виждаш — това беше от моята собствена област. Сигурен съм, че по принцип си абсолютно прав да не слушаш много-много какво ти говоря.

— В никакъв случай — възпротиви се Тривайз. — Не е така, Янов. Чувствам се като глупак и си го заслужавам. Пак ти се извинявам… а сега трябва да седна с компютъра!

Двамата влязоха в пилотското помещение и както винаги ученият с удивление и недоверчивост се загледа в отпуснатите върху плота ръце на Тривайз и превръщането на човека в едва ли не общ организъм с умната машина.

— Ще трябва да направя известни предположения — рече съветникът със странно безизразно поради връзката му с компютъра лице. — Както и да приема, че първото число е разстоянието в парсеци, а другите две са ъгли в радиани — едното, така да се каже, нагоре и надолу, а второто — надясно и наляво. Ще трябва да приема също, че в случая плюсът и минусът са ориентирани според галактическия стандарт и че точка нула-нула-нула отговаря на мелпоменското слънце.

— Звучи ми съвсем логично — заяви историкът.

— Така ли? Числата обаче могат да се подредят по шест различни начина, а знаците — по четири; разстоянията може да са в светлинни години, а не в парсеци; ъглите да са в градуси, а не в радиани. Ето ти дотук деветдесет и шест различни комбинации. Добави към това, че ако разстоянията са в светлинни години, не съм сигурен каква е дължината на използваната единица мярка. Добави и факта, че не зная какви условности са били възприети при измерването на ъглите — предполагам, в единия случай отчитането започва от мелпоменския екватор, но кой точно е бил нулевият им меридиан?

Пелорат се навъси.

— Обясняваш така, че звучи безнадеждно.

— Не е безнадеждно. В списъка са включени Аврора и Солария, а аз зная къде се намират те. Ще използвам координатите им и ще видя дали мога да ги локализирам. Ако попадна не където трябва, ще коригирам данните, докато не ми дадат правилното място, а от това ще разбера какви грешни предположения съм направил. Щом оправя мерника си, ще мога да потърся центъра на сферата.

— Няма ли да е трудно да решиш какво да предприемеш при толкова много възможности за промени?

— Моля? — попита Тривайз, когото работата все повече поглъщаше. Сетне, след като Пелорат повтори въпроса си, отговори:

— Е, най-вероятно е координатите да следват галактическия стандарт, а корекцията по неизвестен нулев меридиан не е толкова трудна. Тези системи за определяне на разни точки в пространството са разработени много отдавна и повечето астрономи са съвсем сигурни, че даже предшестват междузвездните пътувания. В някои отношения хората са ужасно консервативни и щом свикнат с определени цифрови условности, никога не ги променят. Струва ми се, че дори започват да ги смятат за природни закони. Което си е много хубаво, защото ако всеки свят приемаше свои собствени измерителни условности, дето на всичкото отгоре да се променят твърде често, научните стремления щяха да отслабнат, а защо не и да изчезнат напълно.

Очевидно докато говореше, той работеше, тъй като думите му излизаха от устата на пресекулки. И ето че промърмори:

— Сега… тихо.

Лицето му се покри с бръчки и стана необикновено съсредоточено. Чак след няколко минути Тривайз се облегна назад и пое дълбоко дъх. После възглухо рече:

— Условностите са същите. Локализирах Аврора, две мнения няма. Виждаш ли?

Пелорат се вгледа в звездното поле и в ярката звезда близо до центъра му и попита:

— Сигурен ли си?

— Моето собствено мнение няма особено значение. Компютърът е сигурен. В края на краищата ние бяхме на Аврора. Имаме всички характеристики на слънцето й — диаметър, маса, яркост, температура, спектрални особености, да не говорим пък за картината на съседните звезди. Компютърът казва, че това е тя.

— Тогава, предполагам, трябва да приемем думата му на доверие.

— Повярвай ми, наистина трябва. Чакай да наглася екрана, та да може да продължи работата си. Разполага с петдесет набора координати и ще ги обработва един по един.

Докато говореше, Тривайз не спираше да действа. Обикновено компютърът си служеше с четирите пространствено-времеви измерения, макар рядко да показваше на екрана повече от две. Сега той оформи някакъв затъмнен обем, който бе широк толкова, колкото и висок, и дълъг. Съветникът почти напълно изключи осветлението, така че по-лесно да наблюдават звездната светлина.

— Скоро ще започне — прошепна той.

Миг по-късно се появи една звезда, после втора, след нея трета. Гледката се изместваше след всяко попълнение така, че да включва и новопоявилите се. Пространството сякаш се отдръпваше от окото, за да се получи все по-обхватна панорама. Това се съчетаваше с измествания надолу и нагоре, надясно и наляво…

Най-после се очертаха петдесет светещи точки, сякаш увиснали в тримерното пространство.

Тривайз каза:

— Повече бих се радвал на някое красиво сферично подреждане, защото това ми прилича на очертанията на снежна топка, направена набързо от прекалено твърд и едрозърнест материал.

— Всичко ли обърква?

— Е, създава ми известни трудности, но няма как да го избегнем. Самите звезди не са равномерно разпределени, обитаемите планети пък още по-малко, така че не е възможно да няма непропорционалности. Компютърът ще премести всяка от тези точки на сегашното й място, като се съобразява с предполагаемото им придвижване през последните двадесет хиляди години — което дори и за такъв отрязък от време няма да е кой знае колко голяма корекция — а сетне ще открие най-добрата им опаковка. С други думи, ще намери такава сферична повърхност, до която те да бъдат на минимално разстояние. После ще открием центъра на сферата и… Земята би трябвало да попадне относително близо до него. Или поне така се надяваме. Във всички случаи няма да отнеме много време.

70

Не отне. Тривайз, макар и свикнал с чудесата на умната машина, сам се изненада колко бързо стана.

Беше наредил на компютъра да му извести с мек вибриращ звук, когато реши какви са координатите на центъра на „най-добрата сферична опаковка“. Нямаше причини да не изпита задоволство, щом узна, че търсенето поне засега е приключило.

Звукът се раздаде след броени минути, подобен на нежно докосване до старинен гонг. Усили се, докато двамата почти физически усетиха вибрациите, а сетне бавно отзвуча.

Блис веднага се появи на вратата.

— Какво беше туй? — попита тя с широко отворени очи. — Тревога ли?

— Ни най-малко — отвърна Тривайз.

Пелорат добави с жар:

— Може би локализирахме Земята, Блис. Звукът беше средството, чрез което компютърът ни го съобщи.

Младата жена влезе в стаята.

— Можехте да ме предупредите.

— Съжалявам, Блис — рече съветникът. — Не исках да бъде толкова гръмък.

Фалъм също се появи и попита:

— Защо беше тоя звук?

— Виждам, че дори и тя любопитства — отбеляза мрачно Тривайз. Беше се облегнал изтощен на стола си. Следващата стъпка бе да се опита да влезе в реалната Галактика, да фокусира координатите на центъра на космонитските светове и да види дали там наистина има звезда от клас C. Отново се поколеба да предприеме ли очевидната стъпка заради невъзможността да подложи евентуалното решение на проверка.

— Ами да — опъна се Блис. — Защо да не любопитства? И тя е човек като нас.

— Родителят й не би мислил така — разсеяно заяви Тривайз. — Аз се боя заради хлапачката. Мисля, че не ни носи късмет.

— С нещо да го е показала? — настръхна Блис.

Тривайз разпери ръце.

— Просто така чувствам.

Геянката го изгледа презрително и се обърна към Фалъм.

— Опитваме се да открием Земята, миличко.

— Какво е Земята?

— Също свят, но много специален. Това е планетата, от която са дошли предците ни. Знаеш ли какво означава „предци“?

— Да не би…? — краят не беше на галактически.

— Архаична дума за предци, Блис — поясни Пелорат.

— По-близка е до нашата „прадеди“.

— Чудесно — разцъфна в усмивка Геянката. — Земята, Фалъм, е светът, откъдето са дошли нашите прадеди. Твоите, моите и на Пел и Тривайз.

— Вашите… и моите — Фалъм явно бе озадачена. — И вашите, и моите ли?

— Съществувала е само една група — потвърди Блис.

— Всички ние имаме едни и същи прадеди.

— Струва ми се, че детето много добре осъзнава, че е различно от нас — обади се съветникът.

— Не говори така — укори го тихо жената. — Трябва да я накараме да разбере, че не е тъй. Поне не за съществените неща.

— Бих казал, че хермафродизмът е съществено нещо.

— Говоря за ума.

— И преобразувателните дялове са съществени.

— Хайде, не се заинатявай. Тя е интелигентна и е човешко същество независимо от подробностите.

Блис се наведе към соларианчето, повишавайки тон до нормалния си говор.

— Помисли спокойно над това, Фалъм, и виж какво означава то за теб. Твоите и моите прадеди наистина са едни и същи. Всички хора на всички светове — много, много светове — имат едни и същи прадеди и те са живели първоначално на планета, наречена Земя. Това означава, че всички ние сме роднини, нали така? Хайде, иди в нашата стая и помисли малко.

Фалъм хвърли въпросителен поглед към Тривайз, врътна се и изтича навън, подтикната от Блис с нежно шляпване по дупето.

А самата тя се обърна към съветника и настоя:

— Моля те, Тривайз, обещай ми да не правиш пред нея никакви забележки, които ще я карат да мисли, че се различава от нас.

— Обещавам — кимна Тривайз. — Нямам никакво желание да спъвам или нарушавам образователния ти процес, но сама знаеш, че тя е различна от нас.

— За някои неща. Също както аз или Пел се различаваме от теб.

— Блис, не ставай наивна. В случая с Фалъм различията са далеч по-големи.

— Малко по-големи. Сходствата обаче са невероятно по-важни. Някой ден тя и нейните хора ще бъдат част от Галаксея, и то твърде полезна част, сигурна съм.

— Добре. Няма да спорим — той се извърна с явно нежелание към компютъра. — А междувременно се опасявам, че ще трябва да проверя предполагаемото положение на Земята в реалния космос.

— Опасяваш се?

— Ами — Тривайз вдигна рамене с, както се надяваше, полушеговит жест, — ако близо до мястото няма подходяща звезда?

— Ако няма, няма — отвърна Блис.

— Чудя се, дали си струва да проверявам точно сега. И без това до няколко дни няма да можем да направим скок.

— И ти ще ги прекараш в терзания заради различните възможности? Разбери веднага. Изчакването няма да промени нещата.

Съветникът приседна, стисна за момент устни и каза:

— Права си. Ами тогава, хайде!

Обърна се към компютъра, постави ръце на очертанията за дланите и екранът потъмня.

— Смятам да те оставя — тихо рече Геянката. — Иначе сигурно ще се изнервиш още повече — тя му махна с ръка и излезе.

— Работата е там — измърмори Тривайз, — че първо ще трябва да проверим в картата и дори земното слънце да е точно на изчисленото място, тя не би трябвало да го включва. Само че тогава…

Гласът му замря от удивление, когато на екрана заблестяха далечните звезди. Бяха разпръснати, многобройни и едва-едва мъждукащи, като тук-там проблясваше по някоя по-ярка. Съвсем близо до центъра обаче имаше звезда, светеща по-силно от останалите.

— Успяхме — ликуващо заяви Пелорат. — Старче, пипнахме я! Виж я само колко е ярка.

— Всяка звезда при центрирани координати ще изглежда горе-долу така — отвърна Тривайз, явно опитвайки се да се справи с каквото и да е прибързано ликуване, което би могло да се окаже неоснователно. — В края на краищата имитира се поглед от разстояние един парсек спрямо координатите. Наистина тази не е червено джудже, нито червен гигант, нито пък гореща синьо-бяла. Ще изчакаме информацията. Компютърът проверява базите данни.

За няколко секунди се възцари тишина, сетне той продължи:

— Спектрален клас G2… — нова пауза, — диаметър 1 400 000 километра… маса 1,02 пъти по-голяма от тази на терминуското слънце… температура на повърхността 6000 по абсолютната скала… период на завъртане около оста — под 30 дни… без необичайна активност или аномалии.

Пелорат попита:

— Всичко това не е ли типично за звездите, около които могат да се открият обитаеми планети?

— Типично е — кимна Тривайз. — И твърде много прилича на условията, очаквани от земното слънце. Ако животът се е развил на това място, именно то би трябвало да постави първоначалния стандарт.

— Значи има доста голям шанс около него да обикаля обитаема планета?

— Няма защо да си блъскаме главите дали е тъй — Тривайз изглеждаше откровено изненадан от видяното, — Галактическата карта я описва като планета, на която живеят хора… само че е поставена въпросителна.

Ентусиазмът на Пелорат нарасна.

— Голан, че нали точно това би трябвало да очакваме! Съществува свят с разумен живот, но опитът да се скрие този факт скрива и данните за него и всява несигурност у съставителите на картата, която компютърът използва.

— Не, друго ме безпокои — заяви съветникът. — Не това бихме очаквали ние. Като се има предвид с каква ефикасност е изтрита информацията за Земята, съставителите на картата не би трябвало да знаят, че в системата изобщо съществува живот, камо ли пък хора. Те не би трябвало да знаят нищо и за земното слънце. Космонитските светове ги няма на картата. Защо тогава да го има слънцето на Земята?

— Да, ама то си е тук въпреки това. Какъв смисъл има да се отрича фактът? Впрочем не откри ли и някаква друга информация за звездата?

— Името й.

— А! И какво е то?

— Алфа.

След кратко мълчание Пелорат възбудено заяви:

— Е, старче, това е. Последното късче от доказателството. Само си помисли какво е значението на тая дума.

— Че тя има ли значение? За мен си е просто едно име, и то доста странно. Не ми звучи на галактически.

— То не е на галактически. Но пък е на праисторическия език на Земята, онзи същия, на който Гея е названието за планетата на Блис.

— Тогава какво значи Алфа?

— Първата буква от азбуката на този древен език. Един от най-твърдо установените откъслеци от познание за него, с които разполагаме. В древни времена понятието „алфа“ се е използвало и като означение на първото от поредица неща. Да назовеш някое слънце „Алфа“ предполага, че то е първото слънце. А не би ли могло първото слънце да е онова, около което се е въртяла първата планета, на която се е зародил човешки живот?

— Сигурен ли си във всичко това?

— Абсолютно — кимна Пелорат.

— Има ли в ранните легенди — нали, в края на краищата, ти си митолог — нещо, дето дава на земното слънце особено необичаен атрибут?

— Не, пък и защо? То по определение трябва да е стандартно, а ми се струва, че характеристиките, които ни представи компютърът, са толкова стандартни, колкото въобще е възможно. Не е ли тъй?

— Предполагам, че слънцето на Земята е единична звезда.

— Естествено! — възкликна Пелорат. — Доколкото ми е известно, всички населени планети обикалят около единични звезди.

— И аз така смятах. Бедата е, че тази в центъра на екрана не е единична, а двойна. По-ярката от двете й съставни е наистина стандартна — същата, за която компютърът ни даде данни. Само че около нея обикаля — грубо казано, за осемдесетина години — друга звезда, чиято маса е четири пети от масата на по-ярката. С невъоръжено око не можем да ги видим като отделни обекти, но ако включа увеличението, мисля, че ще успеем.

— Сигурен ли си, че е двойна, Голан? — слиса се Пелорат.

— Така твърди компютърът. И ако сега наблюдаваме двойна звезда, значи не е земното слънце. Не е възможно да е то.

71

Съветникът прекъсна връзката си с компютъра и светлината се усили.

Очевидно това послужи на Блис като сигнал за връщане, защото тя пристигна заедно с лепналата се за нея Фалъм.

— Е, какви са резултатите? — попита Геянката.

— Разочароващи — безизразно отвърна Тривайз. — Там, където очаквах да намеря земното слънце, открих двойна звезда. А би трябвало то да е единична, тъй че онази, която е центрирана, явно е друга.

— Голан, а сега какво? — обади се Пелорат.

Тривайз сви рамене.

— Всъщност аз не очаквах да видя центрирано земното слънце. Дори космонитите не бяха заселвали световете така, че да се получи правилна сфера. Освен това Аврора, най-старият космонитски свят, можеше да е разпратила свои собствени заселници и това също щеше да изкриви сферата. Пък и земното слънце едва ли се е движило точно със средната скорост на космонитските светове.

— Така че Земята би могла да се намира където и да е — вметна историкът. — Туй ли искаш да кажеш?

— Не. Не съвсем „където и да е“. Всички тези евентуални източници на грешка не значат кой знае колко. Земното слънце трябва да е някъде в близката околност на координатите. Звездата, дето я виждаме в тези координати, най-вероятно ще е негов съсед. Странно е, наистина, да има съседна звезда, която толкова наподобява слънцето на Земята — освен ако става въпрос за двойна, — но явно случаят е точно такъв.

— Но тогава би трябвало да видим земното слънце на картата, нали? Имам предвид — близо до Алфа.

— Не, защото съм сигурен, че слънцето на Земята въобще не е на картата. Точно това ме разколеба, когато за пръв път зърнахме Алфа. Независимо колко много може да прилича на земното слънце, самият факт, че я има на картата, ме накара да се усъмня дали е онова, което търсим.

— Ами тогава — обади се Блис — защо не екстраполираме същите координати в истинското пространство? Ако се окаже, че близо до центъра има някаква ярка звезда, дето не съществува на компютърната карта, и ако нейните характеристики са много сходни с тези на Алфа, само че е единична, не би ли могла тя да е земното слънце?

Тривайз изпухтя.

— Стига всичко да излезе, както го описваш, с готовност ще си заложа половината състояние, доколкото имам такова, че около тази звезда, за която говориш, би трябвало да обикаля планетата Земя. Обаче отново се колебая дали да опитам.

— Защото може и да не успееш?

Тривайз кимна.

— Както и да е — продължи той, — само да си поема дъх и ще се насиля да го сторя.

Докато тримата се гледаха един-друг, Фалъм доближи плота на компютъра и с любопитство се зазяпа в очертанията за дланите. Предпазливо протегна ръчичка към тях, но съветникът прекъсна движението й, като бързо се пресегна и каза строго:

— Не бива да пипаш, Фалъм.

Младата соларианка изглежда се постресна и се оттегли под успокояващата закрила на Блисината ръка.

— Голан, трябва да приемаме фактите — обади се Пелорат. — Ами ако не намериш нищо в реалното пространство?

— Тогава ще се принудим да се върнем към по-раншния ни план — отвърна Тривайз — и да посетим всяка от четиридесет и седемте космонитски планети една по една.

— А ако и това не ни донесе нищо?

Съветникът раздразнено тръсна глава, сякаш за да попречи на въпроса да се загнезди прекалено дълбоко в него. Втренчи се в коленете си и отсечено каза:

— Тогава ще измисля нещо друго.

— Ами ако изобщо не съществува свят на прадедите?

Тривайз бързо се озърна.

— Кой каза това?

Въпросът му беше безсмислен. Мигът, през който не му се искаше да повярва, отмина и той вече много добре знаеше кой е попитал.

— Аз — отвърна Фалъм.

Съветникът я изгледа леко начумерен.

— Ти разбираш ли за какво говорим?

— Търсиш света на прадедите, но още не си го намерил. Може би няма някакъв такъв свят.

— Никакъв такъв свят — меко я поправи Блис.

— Не, Фалъм — сериозно заяви Тривайз. — Положени са много усилия той да бъде скрит. Когато толкова много се стараеш да скриеш нещо, значи, че има какво да се крие. Разбираш ли ме?

— Да — отговори Фалъм. — Ти не ми даваш да пипна дланите. Това, че не ми позволяваш да го направя, означава, че трябва да е много интересно човек да ги пипа.

— Ха! Не и за теб, Фалъм. Блис, ти май създаваш чудовище, което ще унищожи всички ни. Никога не й давай да влиза тук, ако аз не съм до плота. А дори и тогава си помисли хубавичко, преди да я пуснеш.

Неочакваният диалог със соларианчето изглежда го извади от неговата нерешителност и той заяви:

— Явно ще е по-добре да се захващам за работа. Ако просто си седя тук и се чудя какво да правя, туй малко страшилище сигурно ще завладее кораба.

Светлините притъмняха и Геянката тихо пошепна:

— Тривайз, ти ми обеща. Не я наричай чудовище или страшилище, когато може да те чуе.

— Тогава я дръж под око и я научи на някакви обноски. Кажи й например, че възпитаните хлапета човек никога не ги чува и много рядко ги вижда.

Блис свъси вежди.

— Тривайз, отношението ти към децата е направо ужасно.

— Може би, само че сега не му е времето да го обсъждаме.

След секунда добави с тон, в който имаше и задоволство, и облекчение:

— Ето ви я пак Алфа в истинското пространство. А вляво и малко над нея има една почти толкова ярка звезда, дето липсва в галактическата карта на компютъра. Това е земното слънце. Бих заложил цялото си състояние, че е то.

72

— Виж какво — рече Блис, — ако загубиш, ние няма как вземем нищо от състоянието ти, така че защо да не уредим нещата още сега? Да посетим звездата веднага, щом успееш да направиш скока.

Тривайз поклати глава.

— Не. Този път не става въпрос за нерешителност или страх, а просто за предпазливост. Три пъти посещавахме непознати светове и винаги се сблъсквахме с нещо неочаквано и опасно. Не стига това, ами и трите пъти ни се наложи да се омитаме на бърза ръка. Сега моментът е изключително важен и аз няма да разиграя картите си, без да зная нищо, или поне без да съм научил толкова, колкото мога. Онова, с което разполагаме, са някакви неясни истории за радиоактивност, но то не е достатъчно. По странно стечение на обстоятелствата, което никой не би могъл да предвиди, на около един парсек от Земята има планета, където живеят хора…

— Сигурно ли е, че около Алфа обикаля планета, на която живеят хора? — попита Пелорат. — Ти каза, че компютърът е поставил въпросителна.

— Дори и да е тъй — настоя Тривайз, — заслужава си да опитаме. Защо да не й хвърлим едно око? Ако на нея наистина има хора, нека видим какво им е известно за Земята. Все пак за тях тя не е легенда за нещо безкрайно далечно, а съседен свят и ярка забележителност на небосклона им.

Блис замислено каза:

— Идеята не е лоша. Струва ми се, че ако Алфа е населена и ако жителите й не са типични изолати, може да се окажат дружелюбни и ние да успеем да се сдобием с малко прилична храна — просто за разнообразие.

— Както и да се запознаем с някои приятни хора — подкрепи я Тривайз. — Янов, ти имаш ли нещо против?

— Знаеш кой взима решенията, стари друже — отвърна историкът. — Където и да отидеш, ще дойда и аз.

Хлапето внезапно попита:

— Ще намерим ли там Джемби?

— Ще го потърсим, Фалъм — отговори бързо Блис, за да изпревари съветника.

И тогава самият той заяви:

— В такъв случай въпросът е решен. Към Алфа.

73

— Две големи звезди — обади се Фалъм, сочейки екрана.

— Точно така — потвърди Тривайз, — две. Блис, моля те, дръж я под око. Не ми се ще да си играе с каквото и да било тук.

— Машинариите просто я омайват — рече Геянката.

— Знам, но аз пък не съм омаян от нейното омайване. Въпреки че, да ти кажа правичката, се възхищавам също като нея, когато виждам на екрана две толкова ярки звезди едновременно.

Наистина и двете бяха достатъчно блестящи, та да изглежда, че аха-аха и ще се слеят. Екранът автоматично бе увеличил плътността на филтриране на светлината, за да отстрани твърдото лъчение и да затъмни блясъка тъй, че да се избегне евентуално увреждане на ретината. Като резултат на него бяха останали само няколко ясно забележими обекта, както и онези две слънца, царуващи в почти пълна и високомерна самоизолация.

— Работата е там — заяви Тривайз, — че никога по-рано не съм бил толкоз близо до двойна система.

— Не си бил ли? — попита Пелорат с явно удивление в гласа. — Как е възможно?

Тривайз се разсмя.

— Доста съм обикалял, Янов, вярно е, но не съм онзи галактически скитник, за какъвто ме мислиш.

— Преди да се запозная с теб, Голан, аз пък изобщо не бях пребивавал в космоса, но винаги съм смятал, че всеки, който се изхитри да излезе веднъж…

— Би могъл да иде навсякъде? Знам. Това е съвсем естествено заблуждение. Бедата с хората, дето са като вързани за планетите си, е, че колкото и умът им да им казва, че не е така, въображението им просто не може да възприеме истинската големина на Галактиката. Ние бихме могли да пътуваме цял живот и пак да не проникнем до по-голямата част от нея. Освен това никой не посещава двойни звезди.

— Защо? — намръщи се Блис. — На Гея не се интересуваме от астрономия колкото пътуващите в Галактиката изолати, но съм останала с впечатление, че двойните системи не са рядкост.

— Наистина не са — потвърди Тривайз. — Напротив, двойните звезди са дори значително повече от единичните. Само че образуването на такива двойки възпрепятства нормалния процес на формиране на планети. Двойните звезди разполагат с по-малко планетарен материал, отколкото единичните. Планетите, които могат да се образуват край тях, често пъти имат сравнително нестабилни орбити и рядко са подходящи за колонизиране. Предполагам, че първите изследователи са проучили множество двойни звезди отблизо, преди да започнат да търсят за заселване само единични системи. И, разбира се, след като веднъж Галактиката е била гъсто заселена, практически всички пътувания са се извършвали с търговска или комуникационна цел и между обитаеми планети, които обикалят около единични звезди. Допускам, че през периодите на военна активност понякога са се изграждали бази на малки и иначе ненаселени светове, обикалящи около някоя двойна система, ако тя има стратегическо положение, но откакто хиперпространственото пътуване било усъвършенствано, подобни бази вече не са нужни.

— Удивително е колко неща не зная — смирено отбеляза Пелорат.

Тривайз доволно се ухили.

— Не се впечатлявай от това, Янов. Когато бях във флота, слушахме невероятно много лекции по остарели военни тактически прийоми, които вече никой не възнамерява да използва и за тях се говори само по инерция. Сега просто издърдорих едно откъсче от такава лекция. Помисли обаче за всичко онова, което ти знаеш, а аз не — за митологията, фолклора и древните езици, както и за факта, че го знаеш само ти и още неколцина…

— Да, но тези звезди образуват двойна система — прекъсна го Блис, — а около едната от тях обикаля населена планета.

— Надяваме се, че е така — отвърна съветникът. — Всяко правило си има изключения. И с тази съвсем официална въпросителна, дето се мъдри в случая, нещата стават наистина озадачаващи. Не, Фалъм, клавишите не са играчки! Блис, или й сложи белезници, или я разкарай оттук.

— Нищо няма да повреди — възрази Геянката, но въпреки това придърпа соларианското хлапе към себе си. — Щом толкова се интересуваш от тая обитаема планета, защо вече не сме там?

— Ами, първо — подхвана Тривайз, — достатъчно любопитен човек съм, за да искам да разгледам една двойна система отблизо. Освен това съм и достатъчно предпазлив. Както вече ви обясних, откакто напуснахме Гея, не се е случило нищо, което да ме насърчи да се държа другояче освен предпазливо.

— Голан, коя от тези звезди е Алфа? — попита Пелорат.

— Няма да се изгубим, Янов. Компютърът знае точно коя е, така че и ние го знаем. Алфа е по-топлата и по-жълтата, защото е и по-голямата. Сега светлината на онази отдясно определено има оранжев оттенък, също като слънцето на Аврора, ако си спомняш. Забелязваш ли разликата?

— Да, след като ми насочи вниманието към нея.

— Много добре. Това, значи, е по-малката. Как е втората буква в оня древен език, за който говореше?

Пелорат се позамисли за миг и каза:

— Бета.

— Тогава да наречем оранжевата Бета, а жълто-бялата Алфа. Потегляме право към Алфа.

XVІІ. НОВА ЗЕМЯ

74

— Четири планети — промърмори Тривайз. — Всичките малки плюс един астероиден шлейф. Без газови гиганти.

— Това разочарова ли те? — попита Пелорат.

— Не особено. Очаквах го. Двойните звезди, които обикалят една около друга на толкова близко разстояние, не могат да имат планети, дето да кръжат само около едната от тях. Планетите ще обикалят общия им гравитационен център, но е твърде вероятно да се окажат необитаеми, защото в противен случай би трябвало да са прекалено далеч от звездите. От друга страна, ако двете звезди са по-раздалечени, около всяка от тях може да има планети със стабилни орбити, стига да са достатъчно близо до едната или другата. Според компютърните бази данни, тези две звезди са средно отдалечени — на 3,5 милиарда километра една от друга — и дори когато са най-близо, пак са на около 1,7 милиарда километра. Планета, която обикаля на по-малко от 200 милиона километра от която и да било звезда, ще се движи стабилно, но няма да „допусне“ до себе си друга с по-широка орбита. Това означава, че не може да има никакви газови гиганти, тъй като би трябвало да са по-отдалечени от звездата, но пък каква роля играят те в случая? И без друго гигантите не са обитаеми.

— Обаче някоя от тези четири планети може би е точно такава.

— На практика реална възможност има само втората. Ако не за друго, то поне защото е достатъчно голяма, за да притежава атмосфера.

Те бързо наближаваха споменатата планета, която за два дни видимо се увеличи, набъбвайки някак плавно и величествено. Сетне, след като не забелязаха да се появява никакъв кораб, който би могъл да ги прихване, набъбването продължи с нарастваща и почти плашеща скорост.

„Далечната звезда“ се движеше бързо по временна орбита на хиляда километра над облачния слой, когато Тривайз мрачно отбеляза:

— Ясно ми е защо в компютърните бази данни след забележката, че е населена, има въпросителна. Не се забелязва никакъв ясен белег от излъчване — нито светлина в нощната хемисфера, нито радиовълни където и да било.

— Облачната покривка изглежда доста дебела — обади се Пелорат.

— Но не би трябвало да поглъща радиовълните.

Гледаха как планетата се върти под тях — истинска симфония от завихрени бели облаци, а тук-там през някоя пролука се прокрадваше синкаво петно, загатващо за океан.

— За населен свят облачната покривка е твърде плътна — каза Тривайз. — Доста мрачна планета ще да е. Но това, дето най-много ме безпокои е, че никакви космически станции не ни приветстваха.

— Имаш предвид както направиха на Компорелон? — попита Пелорат.

— Имам предвид както биха направили на всеки населен свят. Би трябвало да ни спрат за обичайната проверка на документите, фрахта[73], продължителността на престоя и така нататък.

— Може би по някаква причина сме пропуснали посрещането — предположи Блис.

— Нашият компютър щеше да ги улови на всяка дължина на вълната, която биха използвали. А и ние излъчвахме своите сигнали, но никого не разбудихме и не получихме никакъв резултат. Да се гмурнем под облачния слой, без да сме се свързали със служебните лица, означава да нарушим вежливостта в космоса, но не виждам друг избор.

„Далечната звезда“ забави ход, като съответно усили антигравитацията си, за да поддържа същата височина. Отново излезе над осветената страна и забави още повече. Действайки заедно с компютъра, Тривайз откри значителна пролука между облаците. Корабът като че ли пропадна и мина през нея. Под тях се люлееше океанът — явно духаше свеж вятър. Набръчканата му повърхност лежеше на няколко километра по-долу, сякаш раирана от ивици пяна.

Прелетяха извън огряното от слънцето петно и продължиха под облачната покривка. Водният простор стана тъмносив и температурата чувствително се понижи.

Фалъм, която също гледаше екрана, подърдори малко на своя богат на съгласни език, а сетне мина на галактически. Гласът й потрепваше.

— Какво е това, което виждам там?

— Океан — успокояващо отвърна Блис. — Много голяма маса вода.

— Защо не пресъхва?

Геянката погледна към Тривайз и той обясни:

— Водата е прекалено много, за да може да пресъхне, Фалъм.

Със задавен глас хлапето рече:

— Не я искам всичката тая вода. Хайде да се махаме — и изведнъж слабо изпищя, защото „Далечната звезда“ мина през купчина буреносни облаци, така че екранът стана млечнобял и се покри със следи от дъждовни капчици.

Светлините в пилотската стая притъмняха и корабът започна да се движи на тласъци.

Тривайз изненадано вдигна очи и извика:

— Блис, твоята Фалъм е достатъчно голяма, за да преобразува енергията. Тя използва електричеството и се опитва да управлява звездолета. Спри я!

Младата жена уви ръце около соларианчето и силно го прегърна.

— Всичко е наред, Фалъм, всичко е наред! Няма от какво да се боиш. Просто това е друг свят. Много светове са като него.

Детето се поотпусна, но продължи да трепери.

С лек укор Блис се обърна към Тривайз:

— То никога не е виждало океан и, доколкото ми е известно, нищо чудно и никога да не е попадало в мъгла или дъжд. Не можеш ли да го разбереш и поне малко да му съчувстваш?

— Не и ако си прави опасни експерименти с кораба. Излиза, че тя е опасна за всички ни. Заведи я във вашата стая и я успокой.

Геянката рязко кимна.

— Блис, ще дойда с теб — каза Пелорат.

— Не, Пел, не — отговори тя. — Стой тук. Аз ще успокоя Фалъм, а ти успокой Тривайз. — И излезе.

— Няма нужда да ме успокояват — изръмжа съветникът. — Съжалявам, ако съм си поизтървал нервите, но не можем да позволим на едно дете да си играе с управлението, нали?

— Разбира се, че не можем — съгласи се историкът, — просто Блис беше неподготвена. Тя умее да контролира Фалъм, а соларианчето се държи наистина забележително добре за дете, което е било отмъкнато от дома му и от своя… робот и запокитено волю-неволю в един живот, който не разбира.

— Зная. Точно затуй не исках да я вземем с нас. Идеята беше на Блис.

— Ако не я бяхме взели, щяха да я убият.

— Добре, после ще се извиня на любимата ти. А също и на хлапето.

Но Тривайз продължи да се чумери и Пелорат кротко попита:

— Голан, старче, има ли и друго, дето да те безпокои?

— Океанът — рече съветникът.

Отдавна бяха излезли от дъждовната буря, но облаците не изчезваха.

— Какво не му е наред?

— Просто е прекалено голям.

Другият го изгледа неразбиращо и Тривайз с рязък тон заобяснява:

— Няма суша. Не сме видели никаква досега. Атмосферата е съвършено нормална, кислородът и азотът са в прилично съотношение, така че планетата би трябвало да разполага с растителен живот, за да може да поддържа нивото им. В естествено състояние такива атмосфери не съществуват — освен, предполага се, на Земята. Обаче на тераформираните светове винаги има достатъчно суша — до една трета от общата площ, във всеки случай не по-малко от една пета. Как е възможно тази планета да е била реконструирана и да няма суша?

— Може би е напълно нетипична — предположи Пелорат, — тъй като е част от двойна система. Може би не е била тераформирана, а е развила атмосфера по някакъв начин, който не се осъществява на планетите, обикалящи около единични звезди. Може би тук животът се е зародил независимо — както някога е станало на Земята — но е само и единствено воден живот.

— Дори и да се наложи да се съглася с теб — заяви Тривайз, — това няма да ни е от полза. Не виждам начин животът в океана да се развие в техническо отношение. Техниката винаги се основава на огъня, а във водата той е невъзможен. Ние не търсим планета, на която има живот, но няма техника.

— Това ми е напълно ясно, аз просто обмислям разни идеи. В края на краищата, доколкото ни е известно, техника се е развила само веднъж — на Земята. Навсякъде другаде заселниците са я донесли със себе си. Не можеш да твърдиш, че „винаги“ се основава на нещо си, след като разполагаш само с един-единствен случай, от който да съдиш.

— Придвижването във водата изисква обтекаемост. Морските животни не притежават неправилни очертания и разни израстъци от типа на ръце.

— Сепията има пипала.

— Съгласен съм, че малко въображение не е излишно, но ако ти си представяш интелигентни същества, които приличат на сепията и са еволюирали независимо от останалите в Галактиката, като са развили техника, дето не се основава на огъня, според мен си фантазираш нещо напълно невероятно.

— Според теб — кротко повтори Пелорат.

Тривайз изведнъж се разсмя.

— Добре, Янов. Виждам, че търсиш под вола теле, за да ми върнеш, задето говорих строго с Блис. Обещавам ти, че ако не намерим никаква суша, ще изследваме морето, колкото ни позволяват възможностите, за да видим дали ще успеем да открием там твоите цивилизовани сепии.

Докато говореше, корабът отново се мушна в нощната сянка и екранът почерня.

Историкът примигна.

— Все се чудя — рече той — дали е безопасно.

— Кое да е безопасно, Янов?

— Да препускаме така в тъмното. Бихме могли да цопнем в океана, да потънем надолу и мигом да бъдем унищожени.

— Съвършено невъзможно, Янов. Повярвай ми! Компютърът поддържа траекторията ни по гравитационна силова линия. С други думи, той остава винаги на постоянна интензивност на гравитационното поле на планетата, което на практика означава, че поддържа курса на кораба на неизменна височина над морското равнище.

— Само че колко високо?

— Почти пет километра.

— Голан, не ме успокоява напълно. Не е ли възможно да стигнем до суша и да се бухнем в някоя планина, която не виждаме?

— Ние не виждаме, обаче радарът на кораба ще я види, а компютърът ще ни поведе или покрай, или над планината.

— Ами в такъв случай, ако има подходяща за кацане равнинна област? Ще я изпуснем в тъмното.

— Не, Янов, няма. Радарното отражение от водата изобщо не прилича на това от сушата. Като цяло водата е плоскост, а сушата — неравна. По тази причина отражението от нея е значително по-хаотично от първото. Компютърът знае тази разлика и ако се покаже земя, ще ме информира. Дори да беше ден и планетата да бе огряна от слънце, той ще открие сушата далеч преди мен.

Млъкнаха и след два часа отново се озоваха над осветената страна. Под тях пустият океан продължаваше да се вълнува монотонно, но от време на време, когато попадаха в някоя от многобройните бури, изчезваше от погледа. При една такава буря вятърът отнесе „Далечната звезда“ доста встрани от пътя й. Тривайз обясни, че компютърът е отстъпил, за да предотврати излишното хабене на енергия и да намали до минимум шанса от физическа повреда. След като районът на бурята остана зад гърба им, той пак върна кораба на старото трасе.

— Вероятно беше опашката на някакъв ураган — рече съветникът.

— Виж какво, стари друже — обади се недоволно Пелорат, — ние просто обикаляме от запад на изток или, може би, от изток на запад. Изследваме само екватора.

Тривайз кимна:

— Би било глупаво да правим това, нали? Ето защо се движим по кръгова траектория в посока северозапад-югоизток. Така минаваме през тропиците и умерените зони и всеки път, когато повтаряме обиколката, тя се измества по на запад, защото планетата под нас се върти около оста си. По този начин методично я обхождаме. За момента, тъй като не сме попаднали на суша, според компютъра шансът да има обширен континент е по-малък от десет към едно, а за подходящ по размери остров — по-малък от една четвърт… като с всяка наша обиколка този шанс намалява.

— Знаеш ли какво бих сторил аз — бавно рече Пелорат, когато нощната хемисфера отново ги погълна. — Щях да остана достатъчно далеч от планетата и да обходя цялата обърната към мен полусфера с радара. Облаците нямаше да ми попречат, нали?

Тривайз продължи мисълта му:

— И сетне да минеш бързо на другата й страна и да направиш същото и там. Или просто да изчакаш планетата да се завърти. Янов, всичко това е след дъжд качулка. Кой би очаквал да приближи обитаема планета, без да го спрат на някоя станция, където ще му дадат трасе или откажат кацане? А щом човек е влязъл под облачния слой, без да са го спрели, как да се надява, че ще открие незабавно суша? Обитаемите планети са… суша!

— Определено не са само суша — възрази историкът.

— Не говоря за това! — възкликна изведнъж развълнувалият се Тривайз. — Казвам, че сме открили суша! Тихо!

С привидно хладнокръвие, което не успяваше да прикрие възбудата му, той положи длани върху плота и отново стана част от компютъра. След малко каза:

— Остров с дължина горе-долу 250 километра и широчина 65. Площта му е около 15 000 квадратни километра. Не е голям, но заслужава внимание. Чакай…

Светлината в пилотската стая замъждука и угасна.

— Какво правим? — попита Пелорат, който инстинктивно зашептя, сякаш тъмнината бе нещо крехко, дето не биваше да бъде строшено.

— Изчакваме очите ни да се нагодят към мрака. Корабът е увиснал над острова. Просто наблюдавай. Виждаш ли нещо?

— Не… Може би малки светлинки. Не съм сигурен.

— И аз ги виждам. Сега ще включа телескопичните лещи.

И се появи светлина! Ясно забележима, на неправилни ивици.

— Населена е — констатира Тривайз. — Може да е единствената населена част от планетата.

— Какво ще предприемем?

— Ще изчакаме деня. Така ще спечелим няколко часа, през които да си починем.

— Те не могат ли да ни атакуват?

— С какво? Не долавям никакви излъчвания освен видима светлина и инфрачервени лъчи. Планетата е населена и обитателите й определено са интелигентни. Притежават техника, но очевидно пределектронна, така че няма защо да се безпокоим. Пък ако излезе, че съм сбъркал, компютърът ще ме предупреди достатъчно рано.

— А когато настъпи денят?

— Ще кацнем, разбира се.

75

Потеглиха надолу още щом първите лъчи на утринното слънце заблестяха през пролуката в облаците и озариха част от острова — свежо зелен, с ниски заоблени хълмове, губещи се в пурпурната далечина.

Когато се спуснаха по-близо, започнаха да различават изолирани горички и от време на време по някоя градинка, при все че преобладаваха добре поддържаните ферми. Непосредствено под тях, на югоизточния бряг имаше сребриста плажна ивица, завършваща с неравна редица заоблени камъни, зад които се простираше голяма морава. Тук-там се виждаше по някоя къща, но не и нещо, подобно на град.

Накрая различиха неясна мрежа от пътища с все същите рехаво разположени постройки наоколо, а в студения утринен въздух забелязаха и една аерокола.

Можеха да разпознаят, че е такава, а не птица единствено по начина, по който се движеше. Това бе първият неоспорим белег за действащ интелигентен живот.

— Не е изключено да е автоматизирано превозно средство, ако някак си са се изхитрили да се справят без електроника — каза Тривайз.

Блис добави:

— Спокойно може и да е тъй. Струва ми се, че ако я управляваше човек, щеше да се насочи към нас. Трябва да сме интересна гледка — звездолет, който се спуска надолу, без да използва спирачни двигатели или ракетна тяга.

— Странна гледка за която и да е планета — отбеляза замислено съветникът. — Едва ли са много световете, които някога са наблюдавали спускането на гравитационен космически кораб. Плажната ивица би била чудесно място за кацане, но не искам да потопя звездолета, ако случайно духне вятър. Ще се насоча към тревната площ от другата страна на камъните.

— Най-малкото — обади се Пелорат — един гравитационен кораб не може да унищожи нечия частна собственост при кацането си.

Приземиха се меко на четирите широки лапи, които в последния момент изпълзяха навън. Под тежестта на „Далечната звезда“ те бавно потънаха в почвата.

— Боя се обаче, че ще оставим следи — додаде историкът.

— Ако не друго — рече Блис с не съвсем доволен тон, — климатът е очевидно умерен, даже бих казала, топъл.

На тревата стоеше човешка фигурка и наблюдаваше как корабът се спуска без никакви признаци на страх или изненада. Изразът на лицето й говореше единствено за възторжен интерес.

Дрехите й бяха съвсем оскъдни, което съвпадаше с оценката на Блис за климата. Сандалите й изглеждаха платнени, а около хълбоците имаше пола от заметнато парче плат с пъстри мотиви. Бедрата й бяха голи, а от кръста нагоре не носеше нищо.

Косата й — черна, дълга и много блестяща — падаше почти до ханша. Кожата й бе бледокафява, а очите — тесни.

Тривайз огледа околността, но друго човешко същество не се виждаше. Той сви рамене и каза:

— Е, сега е ранно утро и повечето от местните жители може би са си у дома и дори още спят. Все пак не бих твърдял, че местността е гъсто населена.

После се обърна към двамата и заяви:

— Аз ще изляза и ще се опитам да поприказвам с жената. Вие…

— Струва ми се — прекъсна го Блис, — че и ние можем да излезем. Тази личност изглежда напълно безопасна, а и без друго искам да се поразтъпча и да подишам свеж въздух, както и евентуално да намеря по-прясна храна. Освен това ми се ще Фалъм отново да почувства твърда почва под краката си, пък и Пел, изглежда, много би желал да проучи жената по-отблизо.

— Кой? Аз? — попита историкът, като леко се изчерви. — Нищо подобно, Блис, но нали аз съм лингвистът в нашата малка компания.

Тривайз сви рамене.

— Щом ще идва още един, да дойдат всички. Все пак, макар планетата да изглежда безвредна, имам намерение да взема оръжията си с мен.

— Съмнявам се — отбеляза Блис, — че ще се изкушиш кой знае колко да ги използваш срещу тази млада жена.

Тривайз се поухили.

— Нали е привлекателна?

Той пръв слезе от кораба, следван от Геянката, протегнала назад ръка, за да хване ръчичката на Фалъм. Пелорат вървеше последен.

Чернокосата продължаваше да ги наблюдава с любопитство. Не отстъпи и крачка.

Тривайз измърмори:

— Е, да опитаме.

Вдигна длани от оръжията си и отчетливо каза:

— Аз те поздравявам.

Младата жена поразмисли за момент и отвърна:

— Аз поздравявам теб и аз поздравявам твоите другари.

Пелорат радостно отбеляза:

— Прекрасно! Тя говори класически галактически, и то с правилен акцент.

— И аз я разбирам — заяви Тривайз, като позавъртя длан, за да покаже, че все пак не е идеално. — Надявам се, че тя също схваща думите ни.

С усмивка и приветливо изражение той продължи:

— Ние идваме през космоса. Идваме от друг свят.

— Това е добре — отзова се младата жена с чист сопранов глас. — Твоят кораб пристига от империята?

— Той идва от една далечна звезда и се казва „Далечната звезда“.

Младата жена погледна надписа.

— Това ли е изписано? Ако е така и ако първата буква е Д, то виж, че е наопаки.

Съветникът се накани да възрази, обаче Пелорат, почти изпаднал в радостен екстаз, го изпревари:

— Тя е права. Преди около две хиляди години буквата Д се е обърнала наопаки. Какъв невероятен шанс да изучаваш класическия галактически с подробности и като още жив език!

Тривайз внимателно огледа младата жена. Не бе по-висока от метър и половина и бюстът й, макар и добре оформен, беше малък. Въпреки това не изглеждаше незряла. Зърната на гърдите й бяха изпъкнали, а ареолите — тъмни, при все че това би могло да бъде страничен ефект от кафеникавата й кожа.

— Наричам се Голан Тривайз — каза той, — моят приятел е Янов Пелорат, жената е Блис, а детето е Фалъм.

— Дали тогава на далечната звезда, от която идваш, обичаят е на мъжете да се дават по две имена? Аз съм Хироко, дъщеря на Хироко.

— А баща ти? — внезапно се намеси Пелорат.

Хироко отвърна с безразлично помръдване на рамото.

— Неговото име, така казва моята майка, е Смуул, но то няма никакво значение: Аз него не го познавам.

— А къде са останалите? — попита съветникът. — Ти комай си единствената, която е тук, за да ни посрещне.

— Много мъже са с рибарските лодки — поясни Хироко, — много жени са в полята. Последните два дни аз съм си взела почивка и ето че имах щастие да видя това велико нещо. Но хората все пак са любопитни, а корабът трябва да е бил забелязан при спускането дори и от по-голямо разстояние. Другите скоро ще дойдат тук.

— На този остров има ли още много хора?

— Повече от двадесет и пет хиляди — с явна гордост заяви Хироко.

— А има ли други острови в океана?

— Други острови ли, добри ми господине? — тя изглеждаше озадачена.

Тривайз прие учудването й за отговор. Островът сигурно беше единственото място на планетата, населено с човешки същества.

— Как наричате вашия свят? — попита той.

— Това е Алфа, добри ми господине. Учили са ни, че цялото му име е Алфа Кентавър, ако това означава нещо повече за теб, но ние го наричаме само Алфа и, както виждаш, той е хубаволик свят.

— Какъв свят? — Съветникът недоумяващо се обърна към Пелорат.

— Има предвид, че е прекрасен — обясни историкът.

— Така си е — кимна Тривайз, — поне тук и поне в този момент.

Той вдигна очи към нежносиньото утринно небе, по което се носеха малки облачета.

— Хубав слънчев ден, Хироко, но ми се струва, че на Алфа май няма много такива.

Девойката леко се напрегна.

— Толкова, колкото поискаме, господине. Облаците може да идват, имаме ли нужда от дъжд, но повечето дни нам ни се струва да е по-добре, щом небето отгоре е чисто. Тези дни, когато рибарските лодки са в морето, доброто небе и тихият вятър са нещо възжелано.

— Значи, твоите хора, Хироко, контролират времето?

— Ако не го правехме, господин Голан Тривайз, щяхме от дъжд да подгизнем.

— Но как успявате на практика?

— Тъй като не съм обучен инженер, господине, не мога да ти кажа.

— А какво е името на този остров, на който ти и твоите хора живеете? — продължи с въпросите Тривайз, усещайки че затъва в натруфения стил на класическия галактически и доста се зачуди дали правилно спряга глаголите).

Хироко отвърна:

— Ние наричаме нашия небесен остров насред огромното море Нова Земя.

При което двамата мъже се спогледаха един друг с изненада и задоволство.

76

Нямаха обаче никакво време да поразчепкат изявлението й. Пристигаха все нови и нови местни жители. С дузини. Сигурно онези, които не се бяха намирали нито на лодките, нито на полята, нито пък някъде много надалеч. Повечето идваха пеша, макар да се появиха и два автомобила — доста стари и неугледни.

Явно това бе общество със слабо развита техника, ала въпреки всичко можеше да контролира климата.

Добре известно е, че техниката не е нещо цялостно; липсата на напредък в някои направления не изключва значителните постижения в други, но тукашният пример за неравномерно развитие бе повече от необикновен.

От хората, които сега наблюдаваха кораба, поне половината бяха възрастни мъже и жени; имаше също и три-четири съвсем малки деца. Сред останалите жените явно бяха по-многобройни от мъжете. Никой не проявяваше какъвто и да било страх или несигурност.

Тривайз прошепна на Блис:

— Ти манипулираш ли ги? Виждат ми се твърде… ведри.

— Ни най-малко — заяви Геянката. — Никога не докосвам умове, освен ако не ми се наложи. Безпокоя се обаче за Фалъм.

Макар за пътешественик, привикнал с тълпите любопитни на всеки нормален свят в Галактиката, новодошлите да не бяха кой знае колко, в очите на Фалъм, на която и без друго се бе наложило да привиква с тримата възрастни на борда на „Далечната звезда“, те сигурно изглеждаха като същинско стълпотворение. Соларианчето дишаше бързо и повърхностно, а клепачите му бяха полузатворени. Изглежда се намираше в почти шоково състояние.

Блис нежно и ритмично галеше косата й и издаваше успокояващи звуци. Съветникът бе сигурен, че тя придружава всичко това с деликатно пренареждане на менталните влакънца.

Внезапно Фалъм дълбоко си пое дъх, почти ахвайки, и цялата се разтресе от неволна тръпка. Вдигна глава и изгледа присъстващите с отнесен поглед, а сетне зарови глава между ръката и тялото на Блис.

Геянката я остави да стои така, докато дланта й, обхванала детското рамо, периодично го притискаше, сякаш за да демонстрира отново и отново своето покровителствено присъствие.

Пелорат гледаше тълпата почти със страхопочитание и очите му сякаш отскачаха от един алфианец към друг.

— Голан, те се различават помежду си — тихо каза той.

Тривайз също го бе забелязал. Хората бяха с различни оттенъци на кожата и косата; зърна дори един с яркочервени коси, сини очи и луничаво лице. Поне трима от най-възрастните бяха ниски като Хироко, а един или двама — по-високи от него самия. Няколко души и от двата пола имаха очи, наподобяващи тия на момичето, и съветникът си спомни, че на свръхнаселените търговски планети от сектора Фили тъкмо очите от този вид са типични за местното население. Той самият обаче никога не бе посещавал сектора.

Никой алфианец не носеше каквото и да било от кръста нагоре и като че ли всички жени бяха с малки гърди. Доколкото можеше да прецени в момента, това бе едва ли не най-универсалната черта от физическите характеристики на тези хора. Блис неочаквано взе думата:

— Госпожице Хироко, моето дете не е привикнало да пътува из космоса, а сега се сблъсква с повече нови неща, отколкото може да приеме. Дали ще бъде възможно то да седне и евентуално да хапне и пийне нещо?

Хироко придоби озадачен вид и Пелорат повтори думите на Блис на най-префърцунения галактически от средноимперския период.

Ръката на девойката се стрелна към устата й и тя грациозно се отпусна на колене.

— Умолявам за твоето извинение, уважавана мадам. Не бях помислила нито за нуждите на това дете, нито за твоите собствени. Необичайността на туй събитие ме твърде завладя. Би ли… бихте ли всички вий — като посетители и гости — влезли в трапезарията за сутрешна закуска? Можем ли да дойдем с вас и да ви обслужим като домакини?

Блис отговори:

— Много мило от твоя страна. — Говореше бавно и грижливо произнасяше думите, надявайки се така да бъдат по-лесни за възприемане. — Може би ще е най-добре обаче заради спокойствието на детето, което не е привикнало да бъде наведнъж с много хора, ако само ти ни обслужваш като домакиня.

Хироко стана на крака.

— Ще бъде, както го рече.

И непринудено ги поведе през тревата. Другите алфианци ги доближиха още повече. Изглеждаха особено заинтригувани от облеклото на новодошлите. Тривайз свали лекото си яке и го подаде на един мъж, който се бе промъкнал боязливо към него и беше докоснал любопитно дрехата му с пръст.

— Ето — каза съветникът, — разгледай го, но го върни — и се обърна към водачката им: — Погрижи се да си го получа, госпожице.

— Уважаеми господине, със сигурност на теб ще бъде то върнато обратно.

Тривайз се поусмихна и продължи пътя си. От лекия бриз без яке му бе още по-приятно.

У хората около себе си не бе забелязал никаква следа от оръжие и му се видя интересно, че комай никой не изпитваше уплаха или неудобство от неговите собствени. Хората дори не проявяваха любопитство към тях. Напълно бе възможно изобщо да не осъзнаваха, че това са оръжия. Впрочем от видяното досега той спокойно можеше да заключи, че Алфа е свят без насилие.

Една жена, която изведнъж се бе забързала напред, така че да изпревари малко Блис, се обърна да огледа внимателно блузата й, а сетне попита:

— Ти имаш ли гърди, уважаема мадам?

И сякаш неспособна да изчака отговора, положи леко ръка върху гръдния кош на Геянката. Блис се усмихна и каза:

— Както сама разбра, имам. Може би не са така добре оформени като твоите, но аз ги крия поради друга причина. На моя свят не подобава те да бъдат непокрити.

И прошепна встрани към Пелорат:

— Доволен ли си как се оправям с класическия галактически?

— Много добре се справяш, Блис — отвърна историкът.

Помещението за хранене бе голямо, с дълги маси, от двете страни на които имаше също тъй дълги пейки. Очевидно алфианците се хранеха съвместно.

Тривайз усети, че го обземат угризения. Молбата на Блис за уединение бе запазила цялото това място само за петима души и бе принудила повечето алфианци да останат навън като изгонени. Мнозина обаче се бяха настанили на почтително разстояние от прозорците (които не бяха нищо повече от отвори в стената, неприкрити дори и със завеси) — вероятно тъй, че да могат поне бегло да наблюдават как ядат чужденците.

Той неволно се зачуди какво ли ще стане, ако завали. Дъждът сигурно би се появил само ако имаше нужда от него — лек и кротък, без неприятен вятър — и би продължил, докато навали достатъчно. Нещо повече, помисли си Тривайз, той вероятно започваше винаги в предварително оповестено време, така че алфианците знаеха кога да го очакват.

Прозорецът пред него гледаше към морето и на съветника му се стори, че далеч на хоризонта различава няколко облака, приличащи на онези, които тъй плътно изпълваха небесата навсякъде освен над това малко късче от Едем[74].

Контролът на времето си имаше своите предимства.

Накрая една млада жена, която сякаш ходеше само на пръсти, им сервира. Не ги попитаха за предпочитанията им, а просто им поднесоха ядене. За всеки имаше по една малка чаша мляко, една по-голяма с шира и още по-голяма с вода. Получиха по две едри яйца на очи, гарнирани с резенчета бяло сирене. Освен това поставиха пред всекиго по едно голямо плато с риба на скара и печени картофки върху студени зелени листа от маруля.

Блис гледаше поразена изобилието от храна пред себе си — явно се колебаеше откъде да започне. Фалъм обаче не изпита подобно затруднение. Тя жадно и с видимо одобрение изпи ширата, а сетне задъвка рибата и картофите. Отначало се бе опитала да си послужи с пръсти, ала Геянката й подаде една голяма лъжица със зъбци на върха, която явно можеше да послужи и за нещо подобно на вилица, и детето я взе.

Пелорат се усмихна доволно и моментално се залови за яйцата.

— А сега да си припомним какви бяха на вкус истинските яйца на очи — промърмори Тривайз и последва примера му.

Хироко, забравила за собствената си закуска и удовлетворена от начина, по който нагъваха другите (защото и Блис вече дъвчеше с явен апетит), след малко попита:

— Вкусно ли е?

— Вкусно — отвърна съветникът с леко приглушен глас. — Очевидно на този остров няма недостиг от храна. Или само от учтивост ни сипахте повече, отколкото би трябвало?

Хироко го изслуша със съсредоточен поглед и явно схвана значението на думите му, защото каза:

— Не, не, уважаеми господине. Нашата земя е плодородна, а нашето море — още повече. Патиците ни снасят яйца, козите ни дават и сирене, и мляко. А имаме и зърнени култури. И преди всичко нашето море е пълно с безчет разновидности рибешки в безкрайно изобилие. Цялата империя би могла да се храни на масите ни и пак няма да успее да изяде рибата от нашето море.

Тривайз дискретно се усмихна. Виждаше се, че младата алфианка и хабер си няма от действителната големина на Галактиката.

— Хироко — рече той, — ти нарече този остров Нова Земя, Тогава къде би могла да се намира Стара Земя?

Момичето го изгледа с удивление.

— Стара Земя ли каза? Прося за извинение, уважаеми господине, но не схващам какво имаш предвид.

— Преди да има Нова Земя, твоите хора трябва да са живели някъде другаде. Къде е било това другаде, откъдето те са дошли?

— Аз нищичко не зная за това, уважаеми господине — отвърна Хироко с тревожна загриженост. — Тази земя е била моя през целия ми живот, и на майка ми, и на баба ми преди това; и аз не се съмнявам, че и на прабаба ми, и на прапрабаба ми преди тях. За друга земя не зная нищо.

— Но — подхвана Тривайз, решил да влезе в кротък спор, — ти говориш за тази земя като за Нова Земя. Защо я наричаш така?

— Защото, уважаеми господине — отговори също тъй кротко девойката, — така я наричат всички и женският ми ум не може да измисли нищо друго.

— Но тя е Нова Земя и, следователно, една по-късна Земя. Би трябвало да има Стара Земя, бившата, на чието име е наречена впоследствие и вашата. Всяко утро слага началото на нов ден, а това предполага, че е имало и стар. Не разбираш ли, че трябва да е така?

— Не, уважаеми господине. Аз зная само как се нарича тази земя. Не знам нищо друго, нито пък схващам твоето разсъждение, което много прилича на онова, без да искам да те засегна, дето ние му казваме спор заради спора.

Тривайз поклати глава и се почувства победен.

77

Той се наведе към Пелорат и прошепна:

— Където и да идем, каквото и да направим, не получаваме никаква информация.

— Какво значение има, след като знаем къде е Земята? — отвърна с въпрос историкът почти без да помръдне устни.

— Искам да знам нещо за нея.

— Тя е много млада. Едва ли е хранилище на знания.

Тривайз поразмисли малко над думите му и кимна.

— Добре, Янов.

Той се обърна към девойката и каза:

— Госпожице Хироко, още не си ни попитала защо сме тук, на твоята земя.

Момичето сведе очи и отговори:

— Това не би било любезно, уважаеми господине, докато всички вие не се нахраните и не си отпочинете.

— Но ние вече почти се нахранихме, а и напоследък доста сме почивали, така че аз ще ти кажа защо сме тук. На нашия свят моят приятел доктор Пелорат е учен, човек с голямо образование. Той е митолог. Знаеш ли какво означава това?

— Не, уважаеми господине, не зная.

— Изучава старите приказки, които съществуват на различните светове. Тези стари приказки се наричат митове или легенди и доктор Пелорат се интересува от тях. Има ли на Нова Земя учени хора, които да знаят старите приказки от вашия свят?

Челото на Хироко се понабръчка от напрегнат размисъл. След малко тя каза:

— Туй не е нещо, в което аз сама да съм изкусна, но тук наблизо имаме един стар мъж, който обича да говори за време оно. Не зная откъде е научил тези неща и мисля, че може би сам си ги тъче от въздуха или пък ги е чул от други хора, които са си ги изтъкали по същия начин. Може би такъв е материалът, който твоят учен компаньон би искал да послуша, но въпреки това не смея да те подвеждам. Аз си мисля — и тя се огледа надясно и наляво, сякаш не желаеше другите да я чуят, — че старият човек е просто дрънкало, макар мнозина да са готови да го зяпат в устата.

Тривайз кимна.

— Точно такива дрънканици ни трябват. Ще ти бъде ли възможно да заведеш моя приятел при този старец…

— Той нарича себе си Монолее.

— …значи при Монолее. И мислиш ли, че ще поиска да говори с моя приятел?

— Той? Дали той ще поиска да говори? — презрително изпуфтя Хироко. — По-скоро трябва да попиташ дали някога ще пожелае да спре. Ако му позволиш, ще говори две седмици наред, без да млъкне. Не исках да те засегна, уважаеми господине.

— Не си ме засегнала ни най-малко. Би ли завела моя приятел при Монолее сега?

— Това всеки може да го стори по всяко време. Дъртият винаги си стои у дома, готов да приветства нечие ухо.

— А може би и някоя възрастна жена ще пожелае да дойде и да постои с мадам Блис — добави Тривайз. — Тя има дете, за което трябва да се грижи, и няма как много-много да се разхожда. На нея ще й е приятно някой да й прави компания, защото, нали знаеш, жените обичат да…

— Да плещят? — допълни Хироко, видимо развеселена. — Е, така говорят мъжете, макар аз да съм забелязала, че мъжкарите са по-големите дърдорковци. Щом се върнат от риболова си и започват да се състезават един с друг кой ще разправи по-невероятна история. Никой не им обръща внимание, нито пък им вярва, но и това не може да ги спре. Но стига съм дрънкала самата. Ще накарам една приятелка на майка ми, която виждам оттук през прозореца, да постои с мадам Блис и детето, а преди това да заведе твоя другар, уважаемия доктор, при стария Монолее. Ако приятелят ти слуша със същата готовност, с която Монолее разказва, трудно ще успееш да ги разлъчиш през тоз живот. Ще ли извиниш моето отсъствие за момент?

Щом момичето излезе, Тривайз се обърна към Пелорат:

— Виж, измъкни каквото можеш от стареца, а пък ти, Блис, от тази, дето ще остане с теб. Трябва ни каквато и да било информация за Земята.

— А ти? — попита Блис. — Ти какво ще правиш?

— Аз ще остана с Хироко и ще се опитам да открия трети източник на сведения.

Геянката се усмихна.

— О, да. Пел ще бъде с онзи старец; аз пък с някоя баба. Ти самият ще се насилиш да останеш с тази привлекателно недооблечена млада жена. Съвсем разумно разпределение на труда.

— Така се получава, Блис, че наистина е разумно.

— Предполагам, че не го намираш за потискащо?

— Не. Защо трябва да го намирам за потискащо?

— Защо ли, наистина?

Хироко се върна и пак седна до тях.

— Всичко е уредено. Уважаемият доктор Пелорат ще бъде отведен при Монолее, а уважаемата мадам Блис заедно с детето нейно ще си има компания. Ще може ли в такъв случай, уважаеми господин Тривайз, аз да бъда възнаградена с предимството да продължа да разговарям с теб за тази Стара Земя, за която ти така…

— Дрънках?

— Не — разсмя се Хироко. — Но стори добре да ми се присмееш. Към теб показах неучтивост, когато отговарях на въпросите ти за нея. Аз жаждала бих да поправя поведението си.

Съветникът се обърна към Пелорат.

— Жаждала?

— Силно би желала — разтълкува историкът.

Тривайз кимна:

— Госпожице Хироко, не съм усетил никаква неучтивост, но ако ще се почувстваш по-добре, с удоволствие ще разговарям с теб.

— Благодаря за благата ти реч — каза девойката и се надигна.

Тривайз също стана.

— Блис — напомни той, — постарай се на Янов да не му се случи нищо.

— Това го остави на мен. Що се отнася до теб самия, разполагаш с… — геянката кимна към кобурите.

— Не мисля, че ще имам нужда от тях — отвърна с известно неудобство Тривайз.

Той последва Хироко навън от трапезарията. Слънцето видимо се бе изкачило над хоризонта и температурата беше още по-висока. Както винаги, усещаше мириса на чужд свят. Спомни си, че на Компорелон той бе учудващо слаб, на Аврора леко напомняше мухъл, а на Солария бе много приятен. (На Мелпомения самите те бяха в скафандри и долавяха единствено миризмата на собствените си тела.)

Във всеки случай бе въпрос на часове миризмата да изчезне, след като осмозните центрове в носа се наситеха.

Тук на Алфа се чувстваше свежият аромат на нагрята от слънцето трева и съветникът дори изпита леко раздразнение при мисълта, че той скоро ще изчезне.

Наближиха малка постройка, съградена, както изглежда, с бледорозов хоросан.

— Това — рече Хироко, — е моят дом. По-рано принадлежеше на по-младата сестра на майка ми.

Тя влезе вътре и му махна с ръка да я последва. Вратата беше отворена или — Тривайз го забеляза още щом прекрачваше прага — по-точно би било да се каже, че просто нямаше врата.

— Какво правите, когато вали? — попита той.

— Ние сме предварително известени. Следващите два дни ще вали по три часа преди зазоряване, когато е най-студено и почвата най-силно ще се овлажни. Тогава ще трябва само да дръпна таз завеса — тя е тежка и непромокаема.

Докато говореше, Хироко дръпна завесата, която бе направена от някакъв здрав брезентоподобен плат.

— Ще я оставя така — продължи девойката. — Тъй всички ще разберат, че съм тук, но че не могат да ме търсят, защото спя или съм заета с важна работа.

— Не ми изглежда кой знае каква гаранция за уединение.

— Защо да не бъде? Виж, входът е закрит.

— Но всеки би могъл да я отметне настрани.

— Без да зачете желанието на онзи, що е вътре? — Хироко изглеждаше потресена. — Нима на твоя свят таквиз дела се вършат? Туй би било по варварски.

Тривайз се ухили.

— Само питам.

Тя го отведе във втората (от общо двете) стая и го покани да седне на един тапициран стол. Празните и сякаш направени от кубчета за игра помещения излъчваха нещо почти клаустрофобично, но пък и къщата не изглеждаше да е проектирана за нещо повече от усамотение или почивка. Прозоречните отвори бяха малки и разположени близо до тавана, но по стените умело бяха разположени матовоогледални ивици, разсейващи отразената светлина. В пода пък имаше цепнатини, откъдето подухваше нежен и хладен бриз. Съветникът не видя никакви следи от изкуствено осветление и се зачуди дали алфианците не се будят по изгрев слънце и не си лягат със залеза.

Тъкмо се канеше да попита и Хироко го изпревари:

— Мадам Блис е ли твоя женска компаньонка?

Тривайз предпазливо уточни:

— Имаш предвид дали тя е мой сексуален партньор?

Девойката мигом си смени боята.

— Умолявам те да зачиташ благоприличието на учтивата беседа, но иначе наистина имам предвид приятности в усамотение.

— Не, тя е женски компаньон на моя умен приятел.

— Но ти си по-младият и по-напетият.

— Е, благодаря за мнението ти, обаче то не е мнение и на Блис. Тя харесва доктор Пелорат далеч повече, отколкото мен.

— Това ме много изненадва. А той не би ли споделил?

— Не съм го питал, но съм сигурен, че не. Нито пък аз бих поискал.

Хироко дълбокомислено кимна.

— Знам. Заради фундамента й.

— Фундамента ли?

— Сам разбираш. Това — и тя се плясна по финото задниче.

— О, това ли! Разбрах. Да, в тазовата си анатомия Блис е щедро оформена — той очерта с ръце една сфера във въздуха и намигна, а Хироко се разсмя.

— И все пак удивително много мъже обичат тази щедрост в телосложението — добави Тривайз.

— Не ми се вярва. Сигур ще да е някакъв вид лакомия — да желаеш излишък от онуй, което е приятно в скромни граници. Ти би ли мислил по-добре за мен, ако да бяха гърдите ми масивни и кандилкащи се и със зърна, насочени към пръстите на нозете? Воистина ти казвам, че съм виждала таквиз гърди, но пък не съм забелязвала мъжете да ги налитат на ята. Бедните жени, които са така засегнати, ще трябва да изпитват нужда да прикриват своята чудовищност — както прави мадам Блис.

— Подобен свръхразмер и мен не би привлякъл, макар да съм сигурен, че Блис не прикрива гърдите си заради някакъв техен недостатък.

— В такъв случай ти не упрекваш моя изглед или форми?

— Трябва да съм луд, за да не ги одобрявам. Ти си красива.

— И какви приятности намираш на този твой кораб, докато прехвръкваш от един свят на друг? След като мадам Блис ти е отказана?

— Никакви, Хироко. Нищо не мога да направя. Понякога си мечтая за приятности, което си има своите неудобства, но ние, дето пътуваме из космоса, добре знаем, че такива моменти съществуват. Друг път пък си наваксваме.

— А ако са неудобства, как могат да се отстранят?

— За мен е значително по-голямо неудобство, че въобще повдигна този въпрос. Не мисля, че ще бъде вежливо да намеквам как мога да се почувствам по-добре.

— Ще бъде ли невежливо аз да намекна за един начин?

— Зависи изцяло от това какво е предложението.

— Бих предложила да се държим приятно един с друг.

— Нима ме доведе тук, Хироко, за да можем да стигнем до това?

Алфианката отвърна с доволна усмивка:

— Да. За мене би било в едно и също време дълг на домакиня, а също и желание.

— Щом е тъй, ще ти призная, че то е и мое желание. Всъщност аз страшно много бих искал да ти направя тази услуга. Аз… ъ-ъ… жаждал бих да ти доставя удоволствие.

XVIII. МУЗИКАЛНИЯТ ФЕСТИВАЛ

78

Обядът се състоя в същата трапезария, в която закусиха. Беше пълна с алфианци и с тях Тривайз и Пелорат вече се чувстваха съвсем свойски. Блис и Фалъм ядоха отделно — донейде усамотени в едно малко разширение.

Имаше няколко вида риба и супа с плаващи в нея ивици от нещо, което спокойно би могло да бъде варено ярешко. Самуните хляб чакаха да бъдат нарязани, маслото и конфитюрът — да ги намажат. След туй пристигна салатата — обилна и щедра, но пък здравата се набиваше в очи липсата на какъвто и да било десерт, макар по масата да сновяха най-разнообразни плодови сокове в явно неизчерпаеми кани. След обилната закуска и на двамата фондационери им се наложи да бъдат по-въздържани, ала всички останали ядяха на корем.

— Как ли се опазват да не надебелеят? — тихо се зачуди Пелорат.

Тривайз сви рамене.

— Вероятно с много физическа работа.

Изглежда това общество не ценеше особено обноските при хранене. Вдигаше се голяма гюрултия — викове, смях и тропане по масите с дебелите, очевидно нечупливи чаши. Жените бяха не по-малко шумни и буйни от мъжете, макар и да вдигаха гълчава в по-висока тоналност.

Пелорат изненадано примигваше, докато съветникът (поне временно) не изпитваше и следа от неудобството, за което бе разговарял с Хироко, и се чувстваше отпуснат и благоразположен.

— Всъщност това си има и добрата страна — рече той. — Явно тези хора се наслаждават на живота и изпитват много малко или почти никакви грижи. Времето им е каквото го направят, а храната е в невъобразимо изобилие. За тях това е просто един златен век, който не свършва.

Трябваше да вика с цяло гърло, за да бъде чут, и историкът също изрева в отговор:

— Само че е ужасно шумно.

— Те май са привикнали.

— Изобщо не проумявам как могат да се разбират един друг в тая врява.

Естествено двамата не улавяха нищо от онова, което се говореше. Странното произношение и архаичните граматика и словоред на алфианския език почти изключваха възможността да се схване нещо при подобно ниво на звука. За жителите на Фондацията всичко това напомняше звуците на някоя изпаднала в паника зоологическа градина.

След обяда се присъединиха към Блис в една малка постройка, която им бе предоставена като временно жилище. Тривайз реши, че тя не се отличава особено от къщата на Хироко. Фалъм бе във втората стая — според Геянката, безкрайно доволна, че се чувства сама — и се опитваше да подремне.

Пелорат погледна вратата-отвор и колебливо рече:

— Тук хич не е уединено. Няма да можем да си приказваме свободно.

— Уверявам те — възрази съветникът, — че щом дръпнем брезентовата бариера пред отвора, няма да ни безпокоят. По силата на местния обичай брезентът е непробиваема преграда за всички.

Историкът хвърли поглед към високите отворени прозорци.

— Могат да ни чуват и без да искат.

— Няма защо да викаме. Алфианците едва ли ще подслушват. Дори когато на закуска стояха отвън пред прозорците на трапезарията, пак бяха на внушително разстояние.

Блис се усмихна.

— За времето, което прекара насаме с милата малка Хироко, си научил доста и си станал съвсем сигурен в тяхното уважение към личния живот на хората. Какво се случи?

— Ако долавяш, че филизите на моя ум са претърпели промяна към по-добро — отвърна Тривайз — и отгатваш каква е причината, мога само да те помоля да ги оставиш на мира.

— Много добре знаеш, че Гея не би докоснала ума ти с при никакви обстоятелства с изключение на жизнена криза. Но все пак аз не съм ментално сляпа. Мога да почувствам какво е станало от цял километър. Скъпи ми еротомане, да не би това да е твой неизменен обичай при космическите пътувания?

— Еротоман? Хайде пък и ти, Блис. Всичко на всичко два пъти за цялото пътуване. Два пъти!

— Ние бяхме само на два свята, на които имаше човешки същества от женски пол. Два случая от два възможни и при това на всеки от световете прекарахме едва по няколко часа, преди да…

— Много добре знаеш, че на Компорелон нямах никакъв избор.

— Тук си прав. Спомням си я на какво приличаше. — за известно време Геянката се заля в бурен смях. — Все пак не мисля, че Хироко те е държала безпомощен в мощната си прегръдка или е наложила неустоимата си воля над твоето крехко тяло.

— Естествено, че не. Напълно го желаех. Само че въпреки това идеята бе нейна.

Пелорат се обади с нотка на завист:

— Голан, на теб все така ли ти върви?

— Разбира се, трябва да е тъй, Пел — потвърди Блис. — Той неудържимо привлича жените.

— Бих искал да е истина — възрази Тривайз, — но не е. И съм щастлив, че не е, защото аз все пак имам да върша и други неща в живота си. Но въпреки всичко, в този случай бях неустоим. В края на краищата ние сме първите хора от друг свят, дето Хироко — а очевидно и който и да е от живеещите сега на Алфа — някога е виждала. От случайно изплъзнали й се думи, от разни дребни забележки разбрах, че тя имаше доста възбуждащото предположение, че аз може би се различавам от алфианците — или анатомично, или поне по техниката си. Бедната. Боя се, че остана разочарована.

— О! — възкликна Блис. — А ти?

— Не, определено не. Бил съм на доста светове и имам известен опит. Установил съм, че хората са си хора, а сексът си е секс, където и да отидеш. Ако има някакви забележими различия, те обикновено са хем тривиални, хем неприятни. На какви парфюми само съм попадал! Спомням си, че една млада дама просто не можеше да се справи, докато не пусне силно музиката — музика, дето се състоеше от някакъв отчайващо писклив звук. Така че тя я пусна, а сетне пък аз не можах да се справя. Да ви кажа правичката — доволен съм, когато си е все същото старо и познато нещо…

— Като говорим за музика — прекъсна го Блис, — да ви съобщя, че след вечеря сме канени на музикален прием. Трябва да е нещо много официално, организирано в наша чест. Доколкото схванах, алфианците страшно се гордеят със своята музика.

Съветникът направи гримаса.

— Тяхната гордост по никакъв начин няма да направи изкуството им по-приятно за нашите уши.

— Изслушай ме, де! — настоя Блис. — Останах с впечатлението, че се прехласват от майсторското си свирене на много древни инструменти. Много древни. От тях бихме могли да получим някаква информация за Земята.

Веждите на Тривайз се стрелнаха нагоре.

— Интересна идея. А това ми напомня, че и двамата вече навярно разполагате с подобна информация. Янов, видя ли този Монолее, за когото ни разправи Хироко?

— Видях го — отговори историкът. — Прекарах с него три часа и, да ви кажа, тя никак не преувеличава. Практически разговорът си беше монолог, а когато си тръгнах за обяд, той се вкопчи в мен и не искаше да ме пусне, докато не му обещах, че когато мога, ще се върна, за да го послушам още.

— А каза ли нещо интересно?

— Той също твърди, че Земята е убийствено радиоактивна; че предците на алфианците са последните, които са си тръгнали, и че ако не са го били сторили, щели да измрат. И, Голан, беше толкоз категоричен, че не можех да не му повярвам. Убеден съм, че Земята наистина е мъртва и цялото ни търсене най-накрая ще се окаже безполезно.

79

Тривайз се отпусна назад в стола си и се втренчи в седналия на едно тясно легло Пелорат. Блис, която седеше до любимия си, се понадигна и загледа ту единия, ту другия.

Накрая съветникът рече:

— Янов, нека аз да преценявам дали нашето търсене ще е безполезно или не. Разправи ми какво ти каза словоохотливият старец — накратко, разбира се.

Пелорат започна:

— Вземах си бележки, докато Монолее говореше. Това ми помогна да се вживея в ролята си на учен, макар сега въобще да не ми се налага да се позовавам на бележките си. Той говори съвсем в стил „поток на съзнанието“. Всяко нещо, което изричаше, му напомняше за друго, но тъй като цял живот съм се опитвал да организирам информацията, за да открия значимото и отнасящо се до моите търсения, вече ми е станало втора природа да успявам да кондензирам едно дълго и непоследователно изложение…

Тривайз меко го прекъсна:

— В друго, също тъй дълго и непоследователно? Драги ми Янов, върни се на темата!

От неудобство Пелорат шумно преглътна.

— Да, естествено, друже. Ще се опитам да го изложа в свързан и хронологически издържан разказ. Земята била първоначалният дом на човечеството и на милиони разновидности растения и животни. Това продължило безчет години, до изобретяването на хиперпространственото пътуване. После били основани космонитските светове. Те се откъснали от нея, развили свои собствени култури и започнали да презират и потискат планетата-майка. След два века подтисничество Земята успяла да възвърне свободата си, макар Монолее да не ми обясни по какъв именно начин било постигнато това, а аз не посмях да го попитам, защото това непременно щеше да го вкара в нови отклонения. Той спомена за някакъв исторически герой на име Илайджа Бейли, но отпратките към него толкова типично отразяват навика всички постижения на цели поколения да се приписват на една персона, че не би имало особена полза да се опитвам да…

— Пел, миличък, това ни е ясно — обади се Блис.

Пелорат пак спря насред думите си и поразмисли.

— Разбира се. Моите извинения. И тъй, Земята поставила начало на нова вълна заселвания, като основала второ множество от светове. Заселниците от втората група се оказали по-дейни от космонитите, те заели далеч по-голямо пространство, победили ги, надживели ги и най-накрая основали Галактическата империя. По време на войните между заселниците и космонитите — не, не войни, защото Монолее използваше думата „конфликти“, като много внимателно я подчертаваше — та именно по време на конфликтите Земята станала радиоактивна.

Тривайз видимо се ядоса.

— Това е смешно, Янов. Как може един свят да стане радиоактивен? Всеки свят в някаква степен е такъв още от мига на формирането си и тази радиоактивност постепенно намалява. Той не може да стане радиоактивен.

Пелорат сви рамене.

— Просто ви предавам каквото чух. А и той ми разказваше само неща, които е слушал — от някого, дето му е разправял неща, които той пък е чувал, и така нататък. Типична фолклорна история, разказвана и преразказвана поколения наред и никой не знае какви изкривявания са се вмъквали при всяко препредаване.

— Всичко това ми е ясно, но няма ли някакви книги, документи, древни източници, които да са фиксирали този разказ в определен по-ранен период и могат да ни дадат нещо по-точно от сегашната версия?

— Всъщност, Голан, аз успях да му задам точно този въпрос и отговорът беше „не“. Той неясно спомена, че в древни времена имало такива книги, но те много отдавна били загубени… обаче туй, което ми разправя, е същото, дето било записано в онези книги.

— Да, и — разбира се — достатъчно добре изкривено. Все същата история. На който и свят да отидем, записите за Земята по един или друг начин са изчезнали. Добре, той обясни ли как е започнала радиоактивността?

— Изобщо не се впусна в подробности. Най-близкото до тая тема обяснение беше, че космонитите били разумни същества, но после те всъщност се оказали демоните, които хората от Земята обвинили за всичките си нещастия. Колкото до радиоактивността…

На това място го прекъсна тъничък глас:

— Блис, аз космонит ли съм?

Фалъм стоеше на тесния проход между двете стаи с разчорлена коса и по нощница (пригодена да съответства на по-пищните пропорции на Геянката), която се бе плъзнала към едното рамо така, че откриваше недоразвита гърда.

— Безпокоим се за подслушвачи отвън — вметна Блис, — а забравяме за този, дето е вътре. Фалъм, защо говориш така? — тя стана и тръгна към соларианчето.

То каза:

— Нямам онова, което имат те — и посочи двамата мъже, — нито пък това, което ти имаш, Блис. Аз съм различна. Да не би защото съм…

— Космонит си, Фалъм — с успокояващ глас рече младата жена, — само че дребните различия са без никакво значение. Хайде, връщай се в леглото.

Хлапето се подчини, както винаги, когато Блис искаше нещо от него. Но след няколко крачки се обърна и попита:

— Аз демон ли съм? Какво е демон?

Геянката подхвърли през рамо към двамата мъже:

— Изчакайте ме за момент. Ей сега ще дойда.

След по-малко от пет минути тя наистина се върна, поклащайки глава.

— Ще спи, докато не я събудя. Предполагам, че трябваше да го направя по-рано, макар всяко изменение на ума й да е плод единствено на необходимостта — и добави оправдателно:

— Не мога да я оставя да размишлява над разликите между нейното и нашето генетично наследство.

Пелорат възрази:

— Все някой ден ще трябва да научи, че е хермафродит.

— Някой ден — кимна Блис, — но не и сега. Продължавай с историята, Пел.

— Да — подкрепи я Тривайз, — преди да ни е прекъснало нещо друго.

— Е, Земята или поне кората й станала радиоактивна. По онова време планетата имала многобройно население, съсредоточено в огромни градове, които в по-голямата си част били под повърхността…

— Виж — намеси се съветникът, — това положително не е вярно. Сигурно е плод на местния патриотизъм, който възвеличава златния век на една планета, а подробностите са просто изкривено изображение на Трантор по време на неговия златен век, когато е бил имперска столица на система от светове, опасваща цялата Галактика.

Пелорат помълча, а сетне каза:

— Слушай, Голан, не ме учи на моята работа. Ние, митолозите, много добре знаем, че митовете и легендите съдържат заемки, морални уроци, естествени цикли и стотици други изкривяващи влияния и полагаме усилия да ги окастрим и се доберем до онова, което може да се окаже зрънцето истина. Всъщност същите тези техники могат да се приложат и към най-трезвите истории, защото никой не описва ясната и очевидна истина — ако въобще може да се каже, че такова нещо съществува. Засега аз ти разправям в по-малка или по-голяма степен онова, което ми разказа Монолее, макар вероятно да добавям свои собствени изкривявания, колкото и да се стремя да го избегна.

— Добре, добре — тръсна глава Тривайз. — Продължавай, Янов. Не съм искал да те засегна.

— Не съм се и засегнал, стари друже. И тъй, когато радиоактивността бавно започнала да нараства, гигантските градове, ако приемем, че все пак са съществували, започнали да се рушат и да се смаляват, а населението се свило до жалък остатък от някогашната си численост, като едва-едва се крепяло в районите с относително ниска радиация. Числеността му се поддържала със строг контрол на раждаемостта и с евтаназия на хората над шестдесет години.

— Ужас! — възнегодува Блис.

— Несъмнено — кимна Пелорат, — но според Монолее е било точно така и може наистина да е вярно, защото туй определено не е ласкателно за земяните, а е малко вероятно да бъде измислена една неласкателна лъжа. Земяните, които по-рано били презирани и потискани от космонитите, сега пък били презирани и потискани от империята, при все че тук може би има преувеличение поради самосъжаление, което е една много съблазнителна емоция. Същият е случаят с…

— Да, Пел, да, само че друг път. Моля те, продължавай със Земята.

— Извинявайте. В пристъп на доброжелателство империята се съгласила да изнася заразената пръст и да я заменя с вносна нерадиоактивна почва. Няма смисъл да ви обяснявам, че това било страхотен труд, от който тя скоро се отегчила, още повече че този период (ако съм предположил правилно) съвпаднал с падането на Кандар Пети, след което падане империята трябвало да се грижи за много повече неща, а не единствено за Земята. Радиоактивността продължила да се увеличава с нарастващо темпо, населението съответно продължавало да намалява и накрая империята в нов пристъп на доброжелателство предложила да транспортира остатъка от него на един друг свят — казано накъсо, на този свят. Изглежда, че в по-ранния период някаква експедиция пък била заселила океана с живот, така че по времето, когато се разработвали плановете за транспортиране на земяните, на Алфа вече имало изцяло кислородна атмосфера и огромни количества храна. А и никой от световете в Галактическата империя не желаел да притежава тъкмо този свят, защото към планетите, които обикалят около звезди от двойна система, съществува естествена антипатия. Предполагам, понеже в подобни системи има толкова малко подходящи планети, че дори и те биват отхвърлени, тъй като априорно се приема, че все нещо не им е наред. Това си е общоразпространен начин на мислене. Подобен е, например, добре известният случай със…

— После с добре известния случай, Янов — вметна Тривайз. — Продължавай сега с прехвърлянето.

— Оставало само — каза Пелорат, като леко ускори темпото на разказа си — да се подготви земната база. Била издирена най-плитката част от океана и изгребан утаечен слой от по-дълбоките му части, за да се натрупа той върху дъното и така да се създаде островът на Нова Земя. Били измъкнати и добавени към него големи камъни и корали. Били засети земни растения, така че кореновата им система да помогне за укрепването на почвата. Империята отново си самовъзложила чудовищно трудна задача. Вероятно първоначално са били планирани и континенти, но по времето, когато бил изграден първият остров, моментът на имперското благотворителство за пореден път отминал. Онова, което останало от населението на Земята, било докарано тук. Космическите флотилии стоварили хора и машинарии и повече никога не се върнали. Преселниците, които заживели на Нова Земя, се оказали в пълна изолация.

— Пълна? — повтори Тривайз недоверчиво. — Монолее рече ли, че преди нас тук не е идвал никой от друго кътче на Галактиката?

— Почти пълна — уточни Пелорат. — Предполагам, че дори да оставим настрана суеверното неодобрение на двойните системи, тук просто няма за какво да се дойде. От време на време, много нарядко кацал по някой кораб — също както и нашият — но накрая потеглял, а след него никога не идвали други от собствения му свят. Това е.

— Ти попита ли Монолее къде се намира Земята? — заинтересува се съветникът.

— Разбира се, че го попитах. Не знае.

— Откъде може да е научил толкова за земната история, без да знае къде се намира самата Земя?

— Специално го питах, Голан, дали звездата, дето е само на около парсек от Алфа, не е слънцето, около което се върти Земята. Той не схващаше какво е парсек и аз му обясних, че в астрономическия смисъл на думата това е малко разстояние. Той рече, че малко или голямо, не знае къде е Земята, не познава никого, който да го знае, а и по негово мнение не е редно да се опитваме да я намерим. Тя трябвало да бъде оставена да се движи безкрайно из космоса в мир и спокойствие…

— Ти съгласи ли се с него?

Пелорат тъжно поклати глава.

— Не напълно. Обаче той твърдеше, че при темпото, с което продължавала да нараства радиоактивността, планетата сигурно е станала напълно необитаема скоро след преселението и сега вече трябва да излъчва така интензивно, та никой да не може да я доближи.

— Глупости — заяви Тривайз: — Както се разбрахме, една планета не може да стане радиоактивна, а и на това отгоре непрекъснато да увеличава радиоактивността си. Напротив, тя постепенно ще намалява.

— Но Монолее е напълно сигурен в обратното. Толкова хора, с които сме говорили на различни светове, са единодушни, че Земята е радиоактивна. Сто на сто няма смисъл да продължаваме.

80

Тривайз дълбоко си пое дъх и каза, като внимаваше да контролира тона си:

— Глупости, Янов. Това не е истина.

— Е добре, старче, но няма защо да вярваш в нещо само защото много ти се иска да вярваш в него.

— Дали искам или не искам е без значение. Свят след свят ние откриваме, че са изтрити всички данни за Земята. Защо ще бъдат унищожени, ако няма нищо за криене, ако тя е мъртъв, радиоактивен свят, до който човек дори не може да се доближи?

— Не зная, Голан.

— Не, знаеш! Когато кацахме на Мелпомения, ти каза, че радиоактивността би трябвало да е другата страна на монетата. Унищожи архивите, за да отстраниш точната информация; внедри приказката за радиоактивността, за да вкараш невярна. И едното, и другото би трябвало да обезмислят всеки опит Земята да бъде намерена, ето защо ние пък не би следвало да бъдем прилъгани и да се обезкуражим.

— Ти май наистина мислиш, че съседната звезда е слънцето на Земята — обади се Блис. — Тогава защо продължаваме да обсъждаме въпроса за радиоактивността? Какво значение има? Защо просто не потеглим към тази звезда и не видим дали онова, което търсим, е там и ако е там, как изглежда?

— Защото — отвърна съветникът — онези на Земята по всяка вероятност са изключително могъщи и аз бих предпочел да я наближа, когато имам известна информация за нея и за обитателите й. В момента, тъй като продължаваме нищо да не знаем, приближаването е опасно. Идеята ми е да ви оставя тук на Алфа, а аз да продължа сам. Напълно достатъчно е да се рискува един живот.

— Не, Голан — възрази чистосърдечно Пелорат. — Блис и детето могат да изчакат тук, обаче аз трябва да дойда с теб. Търся Земята още отпреди твоето раждане и не мога да остана в тила, когато целта е толкова близо, с каквито и опасности да ни грози тя.

— Блис и детето няма да изчакат тук — заяви Геянката. — Аз съм Гея, а Гея може да ни защити дори и от Земята.

— Надявам се да си права — мрачновато рече Тривайз, — но Гея не е могла да предотврати изтриването на всички ранни спомени за ролята на Земята в нейното основаване, нали?

— Това, както вече знаеш, е било сторено в ранната история на моята планета, когато тя все още не е била нито добре организирана, нито напреднала. Сега нещата стоят другояче.

— Бих се радвал да е тъй. Или може би тази сутрин ти си се сдобила с някаква информация, с каквато ние не разполагаме? Аз те помолих да поговориш със старите жени…

— Така и направих.

— И какво откри?

— За Земята — нищо. Чисто бяло поле.

— Аха.

— Но те са напреднали биотехнолози.

— О?

— На този малък остров са отгледали и експериментирали безброй сортове и породи растения и животни и са разработили подходящо екологично равновесие — стабилно и самоподдържащо се, независимо от малкия брой разновидности, с които са започнали. Усъвършенствали са океанските форми на живот, които преди няколко хиляди години са заварили тук, увеличили са хранителната и са подобрили вкусовата им стойност. Именно биотехнологията е направила от техния свят такъв рог на изобилието. А освен това имат планове и за самите себе си.

— Какви планове?

— Те прекрасно разбират, че при сегашните условия не могат много-много да разчитат на разширяване на дейността си, тъй като са затворени на единствената малка ивица суша. Обаче мечтаят да станат амфибии.

— Да станат какво?

— Амфибии. Планират в добавка към белите си дробове да развият хриле. Мечтаят да могат да прекарват дълго време под водата; да открият плитководни райони и дори да построят сгради на морското дъно. Моята осведомителка изрази възторга си от тази перспектива, макар да ми призна, че алфианците се стремят към нея вече няколко века, но досега нямат особени, ако не и никакви, успехи.

— Ето две области — отбеляза Тривайз, — в които те са може би по-напред от нас: контролът на времето и биотехнологиите. Чудя се какви ли методи са разработили.

— Ще се наложи да беседваме със специалисти — кимна Блис, — въпреки че те може и въобще да не поискат да говорят за това.

— То не е и наша първа грижа тук — каза съветникът, — обаче очевидно ще е от полза за Фондацията да се поучи от този миниатюрен свят.

Пелорат възрази:

— Че ние доста добре успяваме да контролираме времето на Терминус.

— На много светове има добър контрол — съгласи се Тривайз, — но при тях винаги става въпрос за цялата планета. Докато алфианците контролират времето само в един малък район от своя свят и сигурно имат методи, с които ние не разполагаме. Нещо друго, Блис?

— Покани за разни събития. Изглежда са много склонни да празнуват, щом успеят да се откъснат за малко от земеделието и риболова. След вечеря днес ще има музикален фестивал. Вече ви казах за него. Утре през деня пък ще има плажен фестивал. По цялото протежение на острова ще се съберат всички, които могат да се измъкнат от задълженията си, за да се порадват на водата и да почетат слънцето, тъй като следващите един-два дни ще вали. После, на следващата сутрин, рибарската флотилия ще се върне напук на дъжда и вечерта ще има фестивал на яденето — за изпробване на улова.

Пелорат простена.

— Порциите и така са преизобилни. Какви ли ще са те на фестивала на яденето?

— Доколкото разбирам, той ще се отличава не с количество, а с качество. Във всеки случай и четиримата сме поканени да участваме на всички фестивали, и специално на музикалния довечера.

— Оня с античните инструменти?

— Точно така.

— Между другото какво им е античното? Примитивните компютри ли?

— Не, не. Точно там е въпросът. Това изобщо не е електронна, а механична музика. Те доста подробно ми я описаха. Скърцат на струни, надуват тръби и блъскат по разни повърхности.

— Надявам се, че си измисляш — ужаси се Тривайз.

— Не, не си измислям. Пък и подразбрах, че твоята Хироко ще духа в една от тръбите — забравих й името, — така че точно ти би трябвало да си в състояние да го понесеш.

— Що се отнася до мен — заяви Пелорат, — ще отида с удоволствие. За примитивната музика зная много малко и бих желал да я чуя.

— Тя не е „моята Хироко“ — студено отбеляза Тривайз, — това първо. Второ, мислиш ли, че инструментите са от типа, който някога е бил използван на Земята?

— Така предполагам — отвърна Блис. — Поне алфианките твърдят, че са били изобретени много преди техните предци да се преселят тук.

— В такъв случай — каза съветникът, — може би ще си струва да изслушаме всичкото туй скърцане, свиркане и дънене заради информацията, която е възможно да ни даде то за Земята.

81

Странно, но най-развълнувана от перспективата за една музикална вечер изглеждаше Фалъм. Тя и Блис се изкъпаха в малката пристройка зад жилището им. Банята беше с течаща вода — гореща и студена (или, по-скоро, топла и хладна), леген и подвижен умивалник. Беше съвършено чиста и използваема и на късното следобедно слънце бе дори добре осветена, така че радваше окото.

Както винаги Фалъм бе като хипнотизирана от гърдите на Блис, а Геянката се принуди да обясни (тъй като хлапето вече разбираше галактически), че на нейния свят хората изглеждат по този начин. На което Фалъм естествено запита „Защо?“ и Блис, след като помисли малко и реши, че няма как да отговори вразумително, използва универсалното „Защото така!“

Щом приключиха, тя помогна на Фалъм да облече долната си дреха, дадена й от алфианците, и успя някак да закрепи полата над нея. Стори й се съвсем разумно да я остави необлечена от кръста нагоре. Тя самата, макар също да използва алфиански дрехи за под кръста (доста тесни на хълбоците), си сложи блузата. Изглеждаше глупаво да не показва гърдите си в едно общество, където всички жени го правеха, още повече че нейните не бяха прекалено големи и не по-зле оформени от онези, които бе видяла досега, но в края на краищата реши така.

На свой ред в пристройката влязоха двамата мъже. Тривайз изръмжа обичайното недоволство за многото време, което е трябвало на дамите да се приготвят.

Блис накара Фалъм да се завърти, за да се увери, че полата ще се задържи на мястото си над нейните момчешки бедра и хълбоци, и каза:

— Фалъм, тази пола е много хубава. Харесва ли ти?

Хлапето се втренчи в едно огледало и отвърна:

— Да. Само че няма ли да ми бъде студено без нищо нагоре? — и плъзна длани по голия си гръден кош.

— Мисля, че не. На този свят е доста топло.

— Ти обаче си облякла.

— Да. Така се ходи на моя свят. Слушай, Фалъм, по време на вечерята и след нея ще бъдем заедно със страшно много алфианци. Мислиш ли, че ще можеш да издържиш?

Соларианчето мигновено придоби измъчен вид, но Блис продължи:

— Аз ще седна от дясната ти страна и ще те подкрепям. Пел ще бъде от другата ти страна, а Тривайз — срещу теб. На никого няма да даваме да те заговаря, а и ти няма да е нужно да заговаряш когото и да било.

— Ще се опитам, Блис — изцвърча Фалъм с най-високите си тонове.

— После — каза Геянката, — някои алфианци ще правят музика за нас по техния специален начин. Знаеш ли какво е музика?

Тя затананика най-добрата имитация на електронна хармония, на която бе способна. Лицето на Фалъм грейна.

— Имаш предвид… — последната дума бе изречена на солариански език и хлапето внезапно запя.

Очите на Блис се разшириха. Мелодията беше прекрасна, макар и някак необуздана, и учудващо богата на трели.

— Точно така — вметна Тривайз. — Музика.

Фалъм развълнувано заобяснява:

— Джемби правеше — тук се поколеба, а сетне реши да използва галактическата дума — музика през цялото време. Той правеше музика с… — последва отново дума на нейния език.

Блис неуверено я повтори:

— С фийфлей?

Детето се разсмя.

— Не фийфлей, а…

Когато чу двете думи, произнесени една след друга, Геянката долови разликата, но се усъмни, че ще успее да възпроизведе точно новата. Вместо това попита:

— А как изглежда?

Все още ограниченият галактически речник на хермафродитчето не бе достатъчен за описание, а и жестовете му не предизвикаха особено ясна представа за инструмента в очите на Блис.

— Показа ми как да използвам… — гордо обясняваше Фалъм. — Аз правех пръстите си също като Джемби, но той рече, че скоро няма да ми се налага да…

— Чудесно, миличка — обобщи Блис. — След като вечеряме, ще видим дали алфианците са толкова добри, колкото е бил твоят Джемби.

Очите на Фалъм заблестяха и приятните мисли за това, което ги очакваше, й помогнаха да издържи разточителната вечеря въпреки тълпите, смеха и шума наоколо. Само веднъж, когато съвсем близо до тях разсипаха някакво блюдо и се разнесоха възбудени писъци, соларианчето като че се поизплаши, ала Блис бързо го притисна към себе си с топъл закрилнически жест.

— Чудя се дали ще можем да се уредим да ядем сами — измърмори тя на Пелорат. — Иначе ще трябва скоро да се махнем от този свят. И без туй ми е достатъчно зле, че поглъщам толкова много изолатски животински протеин. Ако не друго, то поне да мога да го правя на спокойствие.

— Сега са в повишено настроение — примирително рече историкът. Явно бе готов да изтърпи всичко, само и само да изследва примитивното поведение и вярвания.

…После вечерята привърши и разгласиха, че след малко иде редът на музикалния фестивал.

82

Залата, в която щеше да се проведе той, бе голяма горе-долу колкото трапезарията и в нея имаше сгъваеми седалки (доста неудобни, както съвсем скоро откри Тривайз) за около сто и петдесет души. Като почетни гости посетителите бяха отведени на първата редица и алфианците вежливо и благосклонно изкоментираха облеклото им.

Двамата мъже бяха голи от кръста нагоре и колкото пъти се сетеше за това или случайно погледнеше със самодоволно одобрение към тъмноокосмения си гръден кош, Тривайз неволно стягаше коремните си мускули. Пелорат наблюдаваше с пламнали очи всичко наоколо и бе съвсем безразличен към външния си вид. Блузата на Блис привличаше прикрити озадачени погледи, но гласно никой нищо не спомена за нея.

Съветникът забеляза, че залата бе пълна само наполовина и мнозинството от публиката се състоеше от жени — вероятно защото голяма част от мъжете се намираха в морето.

Пелорат го побутна и прошепна:

— Имат електричество.

Той внимателно огледа вертикалните тръби по стените, както и прикрепените към тавана. Излъчваха мека светлина.

— Флуоресценция — констатира Тривайз. — Съвсем примитивно.

— Да, но вършат работа. В нашите стаи и в пристройката също имаме такива. Мислех си, че са просто декоративни. Ако успеем да разберем как да ги задействаме, няма да ни се налага да стоим в тъмното.

— Можеха да ни обяснят — с леко раздразнение отбеляза Блис.

— Мислели са, че знаем — предположи историкът, — че всеки би трябвало да знае толкова елементарно нещо…

Иззад параваните се появиха четири жени и се настаниха на празното място пред столовете. Всяка носеше някакъв инструмент от лакирано дърво, чиято форма не можеше да се опише лесно. Инструментите се различаваха преди всичко по размерите си. Първият бе съвсем малък, другите два — малко по-големи, а четвъртият — значително по-обемен. Жените държаха в ръка и по една дълга пръчка.

Щом влязоха, публиката леко засвирка и четирите алфианки се поклониха в отговор. Гърдите им бяха доста стегнато привързани с ивица прозрачен плат, изглежда за да не се докосват до инструментите.

Тривайз разтълкува подсвиркванията като знак за одобрение или за предвкусване на нещо приятно и реши, че ще бъде учтиво да се присъедини и той. Примерът му бе последван от Фалъм, която издаде звук, далеч по-мощен от обикновено подсвиркване, така че държанието й за момент привлече вниманието на присъстващите. Блис обаче я спря, като я побутна с ръка.

Без никакви особени приготовления три от жените сложиха инструментите си под брадичките, а най-големият остана подпрян на пода между краката на четвъртата. Дългите пръчки в десните им ръце се задвижиха напреко на струните почти по цялата си дължина, докато пръстите на левите бързо затанцуваха в горния край на същите тези струни.

Това, помисли си Тривайз, ще да е „скърцането“, което бе очаквал. Само че въобще не звучеше като скърцане. Изсипаха се меки и мелодични поредици от ноти; всеки инструмент правеше нещо самостоятелно, а като цяло звуците се наслагваха определено приятно.

Нямаше я, разбира се, безкрайната сложност на електронната музика („истинската“, както единствено можеше да я охарактеризира Тривайз) и се долавяше известно еднообразие. Постепенно обаче слухът му се пригоди към странната звукова система и той започна да различава някои тънкости. Сигурно е доста изморително да го правиш по този начин, помисли си съветникът, затъжил се за ефектите и математическата точност и чистота на истинската музика, но сетне му мина през ума, че ако послуша достатъчно дълго тези прости дървени устройства, току-виж започнал да харесва непринудената им звучност.

Концертът продължи около четиридесет и пет минути, преди на празното място да излезе Хироко. Тя моментално забеляза Тривайз, седящ на първия ред, и му се усмихна. А той от все сърце се присъедини към лекото одобрително свиркане на публиката. Девойката изглеждаше прекрасна с дългата си, изключително оригинална пола и голямото цвете в косите. Не бе препасала нищо върху гърдите си, тъй като очевидно нямаше опасност те да се допрат до инструмента.

Той се оказа тъмен дървен цилиндър с дължина около две трети от метъра и почти два сантиметра дебел. Хироко го вдигна към устните си и духна в отвора близо до единия му край, като издаде тънък, приятен звук, чиято височина се променяше, когато пръстите й натискаха някакви метални пластинки, разположени по дължината на цилиндъра.

Още при първата нота Фалъм стисна ръката на Геянката и възкликна:

— Ето това е… — последва думата, която преди бе прозвучала като „фийфлей“.

Блис строго поклати глава към нея и соларианчето настоя с по-тих глас:

— Наистина е така!

Погледите на другите пак се насочиха към хлапето. Блис сложи здраво длан на устните му и се приведе, за да прошепне почти нечуто едно заповедническо „Тихо!“ в ухото й.

След чуй то безмълвно се заслуша в свиренето на Хироко, ала пръстите му спазматично се движеха, сякаш натискаха разположените по дължината на цилиндъра пластинки.

Последният изпълнител на концерта бе един възрастен мъж с окачен на раменете му инструмент с нагъната средна част. Той го разпъваше и свиваше, като същевременно дясната му ръка пробягваше по редичката бели и черни предмети в единия край, натискайки ги поотделно или на групи.

На Тривайз този звук се видя особено тежък, едва ли не варварски и неприятен като спомена за лая на кучетата на Аврора. Не че инструментът беше лаещ, но предизвикваше подобни асоциации. Блис също изглеждаше тъй, сякаш би искала да си запуши ушите с длани, а и Пелорат се бе смръщил. Комай единствено Фалъм изпитваше удоволствие, тъй като леко потрепваше с крак и когато съветникът я забеляза, за своя собствена изненада осъзна, че в музиката действително има някакво пулсиране, съвпадащо с потропването на хермафродитчето.

Най-накрая всичко свърши и се разнесе истинска буря от свиркане, над което определено доминираше вибриращият звук, издаван от Фалъм.

Сетне публиката се разпадна на отделни групички, бързо станали тъй гласовити и шумни, каквито изглежда бяха алфианците при всички свои обществени изяви. Музикантите, свирили на концерта, застанаха в предната част на залата и заприказваха с дошлите да ги поздравят. Фалъм се изплъзна от ръката на Геянката и изтича до Хироко.

— Хей — викна запъхтяна тя, — дай ми да видя…

— Кое да видиш, миличко? — попита Хироко.

— Онова нещо, с което правеше музика.

— О — разсмя се девойката. — Това е флейта, малката ми.

— Може ли да я видя?

— Добре — алфианката отвори една кутия и извади инструмента. Беше разделен на три части, но тя бързо ги сглоби и го подаде на Фалъм с мундщук, обърнат към устните й.

— Ето, духай през това.

— Знам, знам — нетърпеливо рече хлапето и посегна към флейтата.

Хироко инстинктивно я отдръпна и я вдигна над главата си.

— Духай, миличко, но не пипай.

Фалъм изглеждаше разочарована.

— Тогава може ли просто да я погледам? Няма да я пипам.

— Разбира се.

Тя пак протегна инструмента си и соларианчето жадно го загледа.

В този миг флуоресцентното осветление в залата едва-едва помръкна и се разнесе звук от флейта — малко несигурен и треперлив.

От изненада Хироко насмалко не изтърва своята музикална тръба, а Фалъм изкрещя:

— Успях! Успях! Джемби каза, че някой ден ще мога да го направя!

— Ти ли предизвика този звук? — попита Хироко.

— Да, аз. Аз го направих.

— Но как го стори, чедо?

Намеси се Блис, почервеняла от объркване:

— Съжалявам, Хироко. Ще я отведа.

— Не — рече алфианката. — Искам тя да го направи пак.

Неколцина от най-близко стоящите се скупчиха да гледат. Фалъм смръщи вежди, сякаш се напрягаше с всички сили. Флуоресцентните лампи отслабнаха още повече и отново се чу звукът на флейтата — този път чист и стабилен. После той внезапно стана хаотичен, а металните предметчета по дължината на дървения цилиндър се задвижиха сякаш по своя воля.

— Малко по-различно е от… — изпъшка Фалъм, сякаш дъхът й, а не задвиженият от енергията въздух, бе задействал флейтата.

(Междувременно Пелорат бе успял да прошепне на Тривайз: „Сигурно преобразува енергията на електрическия ток, който захранва флуоресцентните лампи.“)

— Опитай пак — помоли със задавен глас Хироко.

Хлапето притвори очи. Сега тонът бе по-мек и по-добре контролиран. Флейтата засвири сама, управлявана не с пръсти, а от странната енергия, получена чрез все още незрелите дялове в мозъка на Фалъм. Тоновете, които отначало се изсипваха почти хаотично, бързо се подредиха в музикална фраза и сега вече всички в залата се насъбраха около Хироко и соларианчето. Младата жена внимателно придържаше флейтата с палец и показалец в двата й края, а Фалъм, затворила очи, управляваше въздушния поток и движението на клапите.

— Това е мелодията, която свирих аз — прошепна Хироко.

— Помня я — каза Фалъм, леко кимвайки с глава без да наруши концентрацията си.

— Не изпусна нито една нота — удиви се алфианката, когато етюдът свърши.

— Само че не беше правилно, Хироко. Ти не го изсвири правилно.

— Фалъм! — отсече Блис. — Не е вежливо. Не трябва…

— Моля, не се бъркай — безапелационно я сряза Хироко. — Защо, чедо, да не е правилно?

— Защото аз бих го изсвирила другояче.

— Покажи ми как.

Флейтата отново засвири, но по-усложнена мелодия, тъй като силите, които натискаха клапите, го правеха по-бързо, в по-сполучлива последователност и с по-изпипани комбинации. Музиката бе сложна, безкрайно емоционална и затрогваща. Хироко стоеше като глътнала бастун, а в залата можеше да се чуе и муха.

Дори и след като Фалъм престана да свири, тишината сякаш продължаваше да звучи, докато алфианката не си пое дълбоко дъх и не рече:

— Малко мое, изпълнявало ли си някога по-рано тази мелодия?

— Не — отвърна детето, — по-рано използвах единствено пръстите си, а тях не мога да движа по този начин — и простичко, без следа от самохвалство добави:

— Никой няма да може.

— Искаш ли да изсвириш още нещо?

— Трябва да си го измисля.

— Тоест да импровизираш?

Фалъм сбърчи вежди и погледна към Блис. Геянката кимна и соларианчето отговори:

— Да.

— Тогава, моля те, направи го — настоя Хироко.

Хлапето застина и минута-две сякаш размишляваше, а сетне започна бавно една много проста поредица от ноти, звучаща направо приспивно. Флуоресцентните лампи притъмняваха и просветваха в зависимост от това дали изразходваната енергия се усилваше или отслабваше. Никой не им обръщаше особено внимание, защото изглеждаше, че това е ефект от музиката, а не нейна причина — все едно някакъв призрачен електрически дух се подчиняваше на заповедите на звуковите вълни.

Комбинацията от ноти се повтори малко по-гръмко; сетне по-усложнена, а после във вариации, които без да губят основната тема, започнаха да стават все по-енергични и вълнуващи, карайки слушателите да затаят дъх. Накрая мелодията затихна далеч по-бързо, отколкото се бе усилвала — с ефекта на шеметно пикиране, което сякаш имаше за цел да смъкне присъстващите на земята, макар те да продължаваха да изпитват усещането, че се реят високо из въздуха.

Последва истински пандемониум[75], който процепи тишината, и дори привикналият към съвършено различна музика Тривайз тъжно си помисли: „Вече никога няма да чуя това отново.“

Когато отново се възцари нежеланото беззвучие, Хироко подаде флейтата си.

— Вземи, Фалъм, тя е твоя!

Соларианчето се пресегна е радост, но Блис улови протегнатата му ръка и рече:

— Не можем да я вземем, Хироко. Това е ценен инструмент.

— Имам друга, Блис. Не е толкова хубава, но така и трябва да бъде. Тази принадлежи на човека, който ще свири най-добре с нея. Никога не съм чувала такваз музика и грешно би било аз да притежавам инструмент, дето няма да използвам наспроти възможностите му. Ще ми се да знаех обаче как може да бъде накаран той да свири, без да го докосват!

Фалъм пое флейтата и я притисна към гърдите си с израз на дълбоко задоволство.

83

И двете отделения на жилището им бяха осветени с по една флуоресцентна лампа. Трета се намираше в пристройката. Светлината бе мъждива и не ставаше за четене, но поне стаите вече не бяха съвсем тъмни.

Въпреки това не бързаха да влязат вътре. Небето бе обсипано със звезди — нещо направо омайващо за човек, роден на Терминус, където небосводът беше почти беззвезден и се забелязваше единствено мъждивият, смален от перспективата, облак на Галактиката.

От страх да не се загубят или препънат в тъмното Хироко ги бе придружила до спалните им. По целия път обратно тя държа соларианчето за ръката, а след като им запали лампите, остана навън с тях, все така вкопчена в хлапето.

Блис реши да направи още един опит, тъй като за нея бе ясно, че девойката е в състояние на дълбок емоционален шок:

— Наистина, Хироко, не можем да вземем флейтата ти.

— Не, тя трябва да принадлежи на Фалъм — въпреки категоричността си алфианката оставаше разстроена.

Тривайз продължаваше да гледа небето. Нощта бе наистина тъмна — тъмнина, която почти не се нарушаваше от бледите струйки, идващи откъм собствените им стаи и още по-малко от слабите искрици на по-отдалечените къщи. Той попита:

— Хироко, виждаш ли онази ярка звезда? Как се нарича?

Момичето небрежно погледна нагоре и отвърна без особено желание:

— Това е Придружителя.

— Защо му викат така?

— Обикаля около нашето слънце веднъж на всеки осемдесет стандартни години. По това време е вечерна звезда. Можеш да го видиш и през деня, когато лежи над хоризонта.

Добре, помисли си Тривайз, не е съвсем невежа в астрономията. После каза:

— Знаеш ли, че Алфа има още един придружител, твърде мъничък и слаб, който е много по-далеч от тази звезда. Не може да се види без телескоп.

(Самият той не го бе виждал, нито си бе правил труда да го потърси, обаче корабният компютър имаше съответната информация в базите данни.)

Тя пак незаинтересовано отговори:

— Казвали са ни в училище.

— Ами какво ще речеш за онези там? Виждаш ли ги — шестте звезди, подредени на зигзаг?

— Това е Касиопея — отвърна Хироко.

— Така ли? — изненада се Тривайз. — Коя точно от всички?

— Всичките. Целият зигзаг. Това е Касиопея.

— Защо се нарича така?

— Не притежавам туй знание. Нищо не отбирам от астрономията, уважаеми Тривайз.

— А онази, най-ниската звезда от зигзага, дето е по-ярка от другите? Тя коя е?

— Звезда. Не знам името й.

— Но като се изключат двете придружителки, от останалите тя е най-близо до Алфа. Само на един парсек.

— Тъй ли думаш? Не знаех и това — чистосърдечно си призна Хироко.

— Не би ли могла да е слънцето, около което се върти Земята?

Алфианката погледна към звездата с лек проблясък на интерес.

— Никога не съм чувала някой да казва тъй.

— Не мислиш ли, че може да е тя?

— Как смея да река? Никой не знае къде би могла да е Земята. Аз… сега трябва да те оставя. Моята смяна на полята е утре сутрин, преди плажния фестивал. Ще те видя там, веднага след обяда. Да?

— Сигурно, Хироко.

Тя си тръгна изведнъж, почти бежешком в тъмнината. Съветникът се загледа подире й, а сетне се присъедини към останалите в слабо осветената къщичка.

— Блис — попита той след малко, — можеш ли да определиш, дали Хироко лъжеше за Земята?

Геянката поклати глава.

— Не мисля. Беше страхотно напрегната — нещо, което не долавях, преди концертът да свърши. Беше напрегната още преди да я заразпитваш за звездите.

— Понеже подари флейтата си?

— Възможно е. Не знам. — Тя се обърна към хермафродитчето:

— Хайде, Фалъм, искам да си отидеш в стаята. Като се приготвиш за лягане, иди в пристройката, използвай гърнето, а сетне си измий ръцете, лицето и зъбите.

— Може ли да посвиря на флейтата, Блис?

— Съвсем за малко и много тихичко. Разбра ли ме? И щом ти кажа, трябва да престанеш.

— Да, Блис.

Тримата останаха сами; Геянката се настани на единствения стол, а мъжете седнаха всеки на своето легло.

— Има ли някакъв смисъл да стоим повече на тази планета? — попита тя.

Тривайз сви рамене.

— Никога не сме обсъждали проблема за Земята във връзка с древните инструменти, а тук бихме могли да открием още нещо. Може също да се окаже, че си е струвало да изчакаме риболовната флотилия да се завърне. Не е изключено рибарите да добавят едно-друго, което домоседите не знаят.

— Твърде съмнителни аргументи — отсече Блис. — Сигурен ли си, че не те задържат тъмните очи на Хироко?

— Не те разбирам — малко нервно отвърна съветникът. — Какво те засяга това, което аз решавам да правя? 3ащо ми се струва, че си присвояваш правото да си ми морален съдник?

— Твоят морал изобщо не ме засяга. Въпросът се свежда до нашата експедиция. Искаш да откриеш Земята, за да можеш най-накрая да решиш дали си бил прав да предпочетеш Галаксея пред изолатските светове. Аз също искам ти да решиш това. Казваш, че се нуждаеш да посетиш Земята, за да можеш да вземеш решението, и изглежда си убеден, че тя се върти около онази ярка звезда там. Тогава да отиваме към нея. Съгласна съм, че би ни било от полза да имаме някакви сведения, преди да потеглим, но е ясно, че тук такава информация не се задава. Не искам да си губим времето, докато ти се наслаждаваш на Хироко.

— Може би ще потеглим — каза Тривайз. — Остави ме да поразмисля и те уверявам, че момичето няма да играе никаква роля в моето решение.

— Чувствам, че би следвало да тръгнем към Земята — вмъкна се в разговора Пелорат, — та ако ще да е само за да разберем дали е радиоактивна или не. Не намирам никакъв смисъл да оставаме повече тук.

— Сигурен ли си, че не те подтикват тъмните очи на Блис? — запита малко злобничко Тривайз, ала почти незабавно съжали:

— Не, Янов, взимам си думите обратно. Просто детинщина. Все пак… това е чаровен свят, дори съвсем независимо от Хироко, и трябва да призная, че при други обстоятелства бих се изкушил да остана на него неопределено дълго време. Блис, не мислиш ли, че Алфа срива твоята теория за изолатите?

— Защо? — попита Геянката.

— Ти твърдеше, че всеки изолиран свят става опасен и враждебен, нали?

— Дори Компорелон — спокойно заяви Блис, — който е доста встрани от основния поток на галактическата активност, при все че на теория е асоциирана към Фондационната федерация сила.

— Но не и Алфа. Този свят е напълно изолиран, ала можеш ли да се оплачеш от неговата дружелюбност и гостоприемство? Те ни нахраниха, облякоха, дадоха ни подслон, организират в наша чест фестивали, нямат нищо против да останем. Какъв недостатък би им приписала?

— Очевидно никакъв. Хироко дори ти предоставя тялото си.

Този път съветникът наистина се ядоса.

— Слушай, какво толкова те дразни това? Тя не ми е предоставила тялото си. Ние отдадохме телата си един на друг. Беше напълно безкористно, изцяло за взаимно наслаждение. А точно ти не можеш да ме убедиш, че ще се поколебаеш да отдадеш тялото си, когато те устройва.

— Моля те, Блис — обади се Пелорат. — Голан е абсолютно прав. Няма никаква причина да възразяваш срещу неговите лични удоволствия.

— Стига те да не ни засягат — не отстъпи Геянката.

— Те не ни засягат — натърти Тривайз. — Ще си тръгнем, уверявам те. Отсрочката за евентуална информация няма да е голяма.

— Както и да е, от изолатите аз се боя — заяви Блис — дори когато дарове даряват.[76]

Тривайз вдигна ръце.

— Стигаш до някакво заключение, а сетне изопачаваш доказателствата, за да му паснат. Типично по…

— Не го произнасяй — заплашително го прекъсна Блис. — Аз не съм жена. Аз съм Гея. Не аз, а Гея се притеснява.

— Няма никаква причина… — в този момент откъм отвора на къщата се чу драскащ шум. Тривайз застина.

— Какво е това? — тихо попита той.

Блис леко сви рамене.

— Дръпни завесата и ще видиш. Нали разправяше, че този свят е дружелюбен и не ни заплашват никакви опасности.

Съветникът обаче продължи да се колебае, докато от другата страна на отвора един нежен глас не се обади:

— Моля. Аз съм!

Беше гласът на Хироко. Тривайз със замах отметна завесата.

Алфианката бързо влезе. Бузите й бяха мокри.

— Затвори — задъхано рече тя.

— Какво има? — попита Блис. Хироко се вкопчи в Тривайз.

— Не можах да стоя безучастна. Опитах се, но бе непоносимо. Тръгвай си; и всички вие. Бързо вземете детето с вас. Откарайте кораба надалеч — надалеч от Алфа — докато е все още тъмно.

— Но защо? — попита съветникът.

— Защото иначе ти ще умреш. И всички вие.

84

Известно време тримата чуждоземци гледаха вцепенени момичето. Сетне Тривайз рече:

— Да не твърдиш, че твоите хора ще ни убият?

По бузите на Хироко пак се затъркаляха сълзи.

— Ти вече тръгнал си по пътя на смъртта, уважаеми Тривайз. А с теб и другите. Преди много време учените тукашни изобретили един вирус — за нас безвреден, ала за чуждоземци смъртоносен. Ние сме имунизирани — тя бурно разтърси ръката му. — Ти си заразен.

— Как?

— Когато споделихме своята приятност. Това е един от начините.

— Но аз се чувствам съвсем добре — възрази съветникът.

— Вирусът все още не е активиран. Това ще стане, щом се върне риболовната флотилия. По нашите закони всички трябва да решат за подобно нещо — дори и мъжете. И сигурно ще го направят, и ще ви задържим тук дотогава — две утрини оттук нататък. Тръгнете си сега, докат’ е мрак и никой ви не подозира.

— Защо твоите хора ще сторят това? — остро попита Блис.

— Зарад нашата безопасност. Ний сме малцина, а много притежаваме. Не искаме тук да нахълтат чуждоземци. Дойде ли един и съобщи за туй, що имаме, ще дойдат и други, тъй че колчем веднъж на много време пристигне някой кораб, ний трябва да сме сигурни, че той не ще отлитне.

— Но в такъв случай — недоумяващо запита Тривайз — защо ни предупреждаваш да се махнем?

— Не питай за причината. Не, ще ти я кажа, тъй като отново чувам я. Слушай…

В другата стая Фалъм свиреше тихо и безкрайно сладостно с флейтата.

— Не ще мога да понеса унищожаването на таз музика — рече девойката, — тъй като малката също ще погине.

— Затова ли даде флейтата на Фалъм? — сурово каза съветникът. — Знаела си, че щом умре, отново ще я притежаваш?

Хироко видимо се ужаси.

— Не, не туй имах предвид. А когато накрая дойде ми на ума, разбрах, че не бива да се случи. Тръгнете заедно с детето и вземете флейтата, така че повеч’ аз да не мога да я видя. Там, в космоса, ти ще бъдеш в безопасност и останал неактивен в тялото ти, след време вирусът ще умре. В замяна аз ви моля нивга никой от вас и да не споменава за този свят, така че друг да не узнае.

— Няма да говорим за него — обеща Тривайз.

Хироко вдигна очи към лицето му и тихо каза:

— Ще ли мога да те целуна, преди да си тръгнеш?

— Не — отсече съветникът. — Вече съм инфектиран веднъж, а това сигурно е достатъчно — и не чак толкова грубо добави:

— Не плачи. Хората ще те попитат защо плачеш и ти няма да можеш да им отговориш. Аз ще ти простя онуй, което си ми сторила, заради сегашните ти усилия да ни спасиш.

Хироко се изправи, внимателно изтри бузи с опакото на дланите си, пое дълбоко дъх и рече:

— Благодаря на теб — и бързо излезе.

Тривайз се огледа в полумрака.

— Ще изгасим лампите, ще поизчакаме малко и ще тръгнем. Блис, кажи на Фалъм да спре да свири на инструмента си. Не забравяй да вземеш флейтата. После ще идем на кораба, стига да успеем да го открием в тъмнината.

— Аз ще го открия — рече Геянката. — На борда има мои дрехи и макар едва-едва, те също са Гея. Гея няма да се затрудни да намери Гея — и тя изчезна в другата стая, за да приготви Фалъм.

Пелорат запита:

— Мислиш ли, че не са повредили кораба, за да ни задържат на планетата?

— Не разполагат с такава техника — мрачно отвърна съветникът.

Когато Блис се появи, хванала соларианчето за ръка, той угаси лампите.

Безмълвно престояха в тъмнината около половин час, който им се стори дълъг колкото половината нощ. Сетне Тривайз бавно и безшумно отвори вратата. Небето изглеждаше позаоблачено, но звездите светеха. Високо над тях стоеше Касиопея, а в долния й край ярко блестеше звездата, която би могла да бъде земното слънце. Въздухът бе неподвижен, не се чуваше никакъв звук.

Тривайз внимателно пристъпи навън и направи знак на другите да го последват. Едната му ръка се спусна почти инстинктивно към ръкохватката на невронния камшик. Бе сигурен, че няма да му се наложи да го използва, но все пак…

Блис пое водачеството, уловила Пелорат, който на свой ред бе хванал Тривайз. Другата ръка на Геянката държеше дланта на Фалъм, а свободната ръка на хлапето стискаше флейтата. Внимателно напипвайки пътя в почти пълната тъмнина, Блис поведе групата в посоката, от която много слабо долавяше излъчването на своята дреха на борда на „Далечната звезда“.

ЧАСТ СЕДМА

ЗЕМЯ

XIX. РАДИОАКТИВНА?

85

„Далечната звезда“ излетя тихо и бавно се издигна в атмосферата, оставяйки под себе си тъмния остров. Няколкото анемични светлинки отдолу замъждукаха и изчезнаха и тъй като с височината атмосферата ставаше все по-рядка, скоростта на кораба нарасна и проблясъците в небето над тях станаха по-многобройни и ярки.

Когато след известно време погледнаха към планетата Алфа, от нея се виждаше само един осветен сърп, по-голямата част на който бе увита в облаци.

Пелорат каза:

— Предполагам, че не разполагат с действаща космическа техника. Няма да могат да ни последват.

— Не съм много сигурен дали това ми звучи съвсем у обнадеждаващо — обади се унило Тривайз. Лицето му бе мрачно. — Аз съм заразен.

— Но с неактивен щам — уточни Блис.

— Е, може да се активира. Те си имали метод. Какъв ли е?

Геянката сви рамене.

— Хироко каза, че без да се активира, вирусът ще загине, ако остане в тяло, което не е адаптирано към него — а твоето е точно такова.

— Нима? — ядно изрече Тривайз. — Тя откъде знае? И, ако е там въпросът, откъде пък аз да знам, че твърдението й не е една самоподдържаща се лъжа? Нима не е възможно методът за активиране — какъвто ще да е той — да се дублира по естествен път? Някакво специфично вещество, определено лъчение… Може изведнъж да се поболея, а сетне и вие тримата също. Или пък ако се случи, след като сме се добрали до някой населен свят, да избухне коварна пандемия, която разбягалите се оцелели да разнесат и по други светове…

Той погледна към Блис.

— Можеш ли да направиш нещо?

Младата жена бавно поклати глава.

— Няма да е лесно. Някои паразити — микроорганизми или червеи, например — са съставна част от Гея. Те са доброкачествени елементи от екологичния баланс. Живеят и допринасят за световното съзнание, но никога не се размножават прекалено много. Съществуват си, без да причиняват забележима вреда. Проблемът, Тривайз, е, че вирусът, с който си се заразил, не е част от Гея.

— Ти рече „няма да е лесно“ — навъси се съветникът. — При създалото се положение можеш ли да се опиташ да го направиш, макар и да се окаже трудно? Можеш ли да откриеш вируса в мен и да го унищожиш? Ако пък не успееш, в състояние ли си поне да подсилиш защитната ми система?

— Тривайз, съзнаваш ли какво искаш? Аз не съм запозната с микрофлората на тялото ти. Сигурно ще е доста сложно да различа един вирус в клетките на твоето тяло от нормалните гени. Още по-трудно е да се направи разлика между вирусите, към които тялото ти е привикнало, и онези, с които те е заразила Хироко. Ще се опитам да ти помогна, но ще отнеме време и може и да не успея.

— Нека отнеме време — каза Тривайз. — Опитай.

— Разбира се — съгласи се Геянката.

— Блис, ако момичето е казало истината — намеси се Пелорат, — ти сигурно ще откриеш вируси, които са с намалена жизненост, и просто ще ускориш края им.

— Това бих могла да сторя. Добра идея.

— Няма ли обаче да се поколебаеш? — запита съветникът. — Нали разбираш, че когато убиваш тези вируси, ще трябва да унищожаваш безценни късчета живот.

— Ставаш язвителен, Тривайз — хладно процеди Блис, — но язвителен или не, посочваш една действителна трудност. Все пак едва ли ще пропусна да те поставя по-напред от вирусите. Не се бой, стига да имам възможност, ще ги убия. В края на краищата, дори и да не вземам теб предвид — устните й потръпнаха, сякаш се опита да сподави усмивката си, — Пелорат и Фалъм също са изложени на риск, а може би си по-сигурен в моите чувства към тях. Не е изключено дори да се досетиш, че и аз съм подложена на опасност.

— Въобще не разчитам на любовта ти към самата теб — измърмори Тривайз. — Ти си готова да се простиш с живота по някакви твои висши съображения. Виж, загрижеността ти за Пелорат приемам — и след секунда добави:

— Не чувам флейтата на Фалъм. Да не й е зле?

— Не — отвърна Блис. — Заспала е. Съвсем естествен сън, с който нямам нищо общо. Ще предложа, след като изчислиш скока към звездата, за която мислим, че е земното слънце, всички да направим като нея. Имам голяма нужда от сън и подозирам, че това се отнася и за теб.

— Да, стига да успея. Знаеш ли, Блис, ти беше права.

— За какво, Тривайз?

— За изолатите. Нова Земя не е рай, колкото и да го наподобява. Тяхното гостоприемство — всичката тази отзивчива дружелюбност отначало — е била, за да ни обезоръжи, така че някой от нас да може лесно да бъде заразен. А цялото им гостоприемство след туй, такива и онакива фестивали, са имали за цел да ни задържат, докато се завърне риболовната флотилия, така че да може да се проведе активирането. И номерът щеше да мине, ако не беше Фалъм с нейната музика. Може би и в това отношение си била права.

— За Фалъм?

— Да, аз не исках да я вземем и никога не ми е било особено приятно, задето и тя е на кораба. Това бе твое дело, Блис — че хермафродитчето е с нас и че именно то, без да го знае, ни спаси. И все пак…

— Все пак — какво?

— Още се чувствам нащрек в нейно присъствие. Не зная защо.

— Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, Тривайз, не съм сигурна, дали трябва да припишем цялата заслуга на детето. Като извинение за извършеното, което останалите алфианци положително биха приели за измяна, Хироко изтъкна музиката на Фалъм. Възможно е дори да си е вярвала, обаче в ума й имаше още нещо, което аз смътно долових, макар и да не успях да идентифицирам със сигурност. Нещо, от което тя толкова се е срамувала, че не го е допуснала в съзнанието си. Останах с впечатлението, че е изпитвала топло чувство към теб и не би желала да те види как умираш — независимо от случилото се с Фалъм и нейната музика.

— Наистина ли мислиш така? — попита съветникът, като за пръв път, откакто бяха напуснали Алфа, леко се поусмихна.

— Явно притежаваш известна вещина в отношенията си с жените. Ти убеди министър Лизалор да ни върне кораба и да ни позволи да напуснем Компорелон, пак ти помогна с влиянието си над Хироко алфианката да ни спаси живота. Отдавай заслугата на този, комуто тя принадлежи…

Тривайз се усмихна по-широко.

— Щом казваш. В такъв случай, към Земята. — и той с едва ли не предишната си наперена походка излезе от стаята.

Пелорат се позабави след него, за да попита:

— Значи все пак успя да го успокоиш, а, Блис?

— Не, никога не съм докосвала ума му.

— И още как — след като така безбожно погъделичка мъжката му суета.

— Съвсем косвено — усмихна се тя.

— И така да е, пак е нещо, Блис.

86

След скока звездата, която спокойно би могла да се окаже земното слънце, бе все още на една десета от парсека. Сега тя определено беше най-яркият обект на небето, но все пак не бе нищо повече от звезда.

Тривайз, включил филтър, за да улесни наблюдението, навъсено я изучаваше.

След известно време той каза:

— Няма съмнение, че е истински двойник на Алфа — тази, около която обикаляше любимата ни Нова Земя. Само че Алфа я има на компютърната карта, а двойничката й — не. Не знаем името й, липсват характеристиките й, не разполагаме с никаква информация за планетната й система и дали въобще притежава такава.

— Че нали точно това бихме очаквали, ако Земята обикаля около нея! — възкликна Пелорат. — Подобно прикриване на информацията напълно пасва на факта, че всички данни, отнасящи се за първичната планета, са били унищожени.

— Да, но то би могло също да означава, че е космонитски свят, който просто не е бил нанесен в списъка на оная мелпоменска сграда. Не можем да сме напълно сигурни, че е бил пълен. Или, евентуално, около тази звезда може да няма планети и поради това не си е струвало да бъде нанасяна на картата, която се е използвала преди всичко за военни и търговски цели. Янов, чувал ли си някакво предание, в което да се говори, че земното слънце е било само на около парсек от свой двойник?

Пелорат поклати глава.

— Съжалявам, Голан, но никаква подобна легенда не ми идва на ум. Все пак би могло и да има. Паметта ми не е съвършена. Ще потърся.

— Остави, не е толкова важно. Според теб давали ли са някога име на същото това земно слънце?

— Дори няколко различни имена. Предполагам, че то би трябвало да притежава отделно название на всеки от различните езици.

— Все забравям, че на Земята е имало много езици.

— Да, така е. Това е единственият начин да се обясни голяма част от легендите.

Тривайз недоволно попита:

— Е, какво да правим тогава? От такова разстояние не можем да разберем нищо за планетната система, тъй че ще трябва да се придвижим по-наблизо. Бих искал да съм предпазлив, но има качество, дето се нарича прекалена и неоправдана предпазливост. А и не виждам признаци за възможна опасност. Вероятно всяко чудо, което притежава мощта да изтрие информацията за Земята по цялата Галактиката, ще бъде достатъчно могъщо, за да затрие и нас — дори от такова разстояние. Естествено, ако наистина не желаят да бъдат открити; но сега-засега нищо особено не е станало. Няма смисъл да стоим вечно тук само заради вероятността, че може нещо да ни се случи, ако наближим, нали тъй?

— Доколкото разбирам — обади се Блис, — компютърът не открива никакви явления, които биха могли да се изтълкуват като опасни.

— Когато казвам, че не виждам признаци за евентуална опасност, аз се позовавам именно на компютъра. С невъоръжено око определено не мога да видя нищо. Не съм го и очаквал.

— В такъв случай ти просто търсиш подкрепа, за да вземеш решение, което ти изглежда рисковано. Много добре. Аз съм с теб. Не сме дошли толкова далеч, за да се върнем без причина, нали?

— Не — кимна Тривайз. — Ти какво ще кажеш, Янов?

— Иска ми се да продължим — рече историкът, — та ако ще и да е само от чисто любопитство. Направо е непоносимо да се върнем обратно, без да узнаем дали сме открили Земята.

— Е — обобщи съветникът, — в такъв случай всички сме съгласни.

— Не всички — възрази Пелорат. — Ами Фалъм?

Тривайз направо се изуми.

— Нима предлагаш да се посъветваме и с детето? Какво значение би могло да има неговото мнение, дори и да се окаже, че то наистина го притежава? Пък и Фалъм едва ли ще иска нещо друго, освен да се върне на собствения си свят.

— Можеш ли да я упрекнеш за това? — попита Блис.

И тъй като вече се бе зачекнал въпросът за соларианчето, Тривайз внезапно откри, че долавя флейтата й, звучаща в доста енергичен маршов ритъм.

— Я, я послушайте! — рече той. — Къде изобщо е чувала такива ритми?

— Може би Джемби й ги е свирил?

Съветникът тръсна глава.

— Съмнявам се. Танцови — да, макар по-скоро бих предположил, че ще са били приспивни песнички. Фалъм определено ме тревожи. Много бързо се учи.

— Аз й помагам — заяви Геянката. — Запомни го добре. Освен това тя е много интелигентна и за времето, през което е с нас, явно е попила сума ти нови впечатления. Умът й направо плава в непознати усещания. Видя космоса, различни светове, множество хора… и всичко това за пръв път.

Маршовата мелодия ставаше все по-необуздана и още по-пищно варварска.

Тривайз въздъхна и каза:

— Добре, тя е тук й композира музика, която сякаш дъхти на оптимизъм и удоволствие от приключенията. Ще го приема като знак, че е гласувала да се придвижим по-наблизо. Е, в такъв случай да го направим предпазливо и да проверим планетната система на това слънце.

— Ако я има — опъна се Блис.

Тривайз се позахили.

— Има я. Хващам се на бас. Само кажи какво залагаш.

87

— Губиш — отнесено заяви съветникът. — Какво реши да заложиш?

— Нищо. Не приех облога — отвърна Блис.

— Все тая. И без друго не бих поискал да ти взема съкровищата.

Намираха се на около 10 милиарда километра от слънцето. То все още приличаше на звезда, но яркостта му бе близо 1/4000 от тази на едно средно голямо небесно светило, гледано от повърхността на някой обитаем свят.

— В момента, благодарение на увеличението, можем да видим две планети — докладва Тривайз. — От измерените им диаметри и от спектъра на отразената светлина е съвсем очевидно, че са газови гиганти.

Корабът бе доста извън планетарната равнина и Блис и Пелорат, които се вглеждаха през рамото му в екрана, установиха, че са се втренчили в два мънички полумесеца зеленикава светлина. По-малкият от тях бе в по-пълна фаза.

— Янов! — обади се Тривайз. — Нали се твърди, че около земното слънце трябва да има четири газови гиганта?

— Тъй е според легендите — съгласи се Пелорат.

— Най-близо разположеният до слънцето от четирите е и най-големият, а следващият има пръстени. Така ли е?

— Големи, забележими пръстени, Голан. Да. Все пак, стари друже, не е зле да посмалиш малко заради преувеличението при разказването и преразказването на една легенда. Ако не открием планета с изключителна пръстенова система, не мисля, че трябва да го приемем като сериозен довод, че това не е звездната система на Земята.

— Въпреки всичко двете планети, които виждаме, може да са по-отдалечените, а по-близките да се намират от другата страна на слънцето и да са прекалено далеч от нас, за да бъдат локализирани. Ще трябва да се приближим още — и то от срещуположната спрямо звездата страна.

— Това може ли да стане при наличието на голямата й маса?

— Сигурен съм, че ако прояви разумна предпазливост, компютърът ще се справи. Ако обаче прецени, че опасността е прекалено сериозна, ще откаже да ни премести и тогава ще трябва да се придвижим на по-малки стъпки.

Умът му даде нарежданията си и видимото поле на екрана се промени. Звездата рязко увеличи яркостта си, а сетне се измести, тъй като следвайки инструкциите, компютърът запретърсва небето за друг газов гигант.

Скоро търсенето се увенча с успех.

И тримата зрители сякаш се вцепениха, докато умът на Тривайз, почти безпомощен от удивление, правеше напразни опити да изиска от компютъра още по-голямо увеличение.

— Невероятно — ахна Блис.

88

Пред тях бе газов гигант, който се виждаше под такъв ъгъл, че по-голямата му част бе осветена от слънцето. Около него се извиваше широк и блестящ пръстен, килнат тъй, че отразяваше слънчевата светлина. Беше по-ярък, от самата планета и на една трета от широчината си разделен на две с тясна линия.

Тривайз моментално поиска максималното възможно увеличение и пръстенът се разпадна на пръстенчета — тесни и концентрични, проблясващи на слънцето. На екрана сега се виждаше само част от пръстеновата система, а самата планета бе извън него. След новата заповед на съветника в единия му ъгъл се обозначи и показа миниатюрно изображение — планетата и пръстените при по-малко увеличение.

— Това нещо обичайно ли е? — попита почти със страхопочитание Блис.

— Не — отговори Тривайз. — Почти всеки газов гигант има пръстени от уловена материя, но те обикновено са неясни и тесни. Никога нито съм виждал, нито съм чувал за подобно нещо!

— Очевидно този е гигантът с пръстените — каза Пелорат, — за който говорят легендите. Ако наистина е уникално явление…

— Наистина е уникално — доколкото ми е неизвестно на мен или на компютъра — отвърна Тривайз.

— Тогава това трябва да е планетната система, включваща Земята. Положително никой не може да измисли подобна планета. Трябва да я видиш, за да си в състояние да я опишеш.

— Сега съм готов да повярвам на всичко — заяви съветникът, — което твърдят твоите легенди. Тази ще да е шестата планета, а Земята би трябвало да е третата?

— Точно така, Голан.

— Значи, намираме се на по-малко от един и половина милиарда километра от нея, а още не са ни спрели. Когато се приближавахме към Гея, тя ни спря.

— Спряхме ви, когато бяхте по-близо до нас — възрази Блис.

— Добре — кимна Тривайз, — но аз мисля, че Земята е по-могъща от Гея и приемам случващото се за добър знак. Щом досега не са ни спрели, може би тя не възразява срещу нашето приближаване.

— Или пък тук няма никаква Земя — добави Геянката.

— Този път ще посмееш ли да се хванеш на бас? — неумолимо контрира Тривайз.

— Струва ми се, че Блис имаше предвид — намеси се Пелорат, — че Земята може наистина да е радиоактивна, както комай всички мислят, и че никой не ни спира просто защото на нея няма живот.

— Не — яростно отрече съветникът. — Готов съм да повярвам на всичко, което се говори за Земята, освен на това. Просто ще се доближим и сами ще видим. Да ви кажа, имам предчувствие, че няма да ни спрат.

89

Газовите гиганти останаха далеч зад тях. След най-близкия до слънцето имаше астероиден пояс. (Гигантът бе най-обемистата планета — точно както твърдяха легендите.)

След астероидния пояс откриха още четири.

Тривайз внимателно ги проучи.

— Най-голяма е третата. Подходяща е и по размери, и по отстояние от Слънцето. Би могла да бъде обитаема.

Пелорат долови нотка на несигурност в думите му.

— Има ли атмосфера? — попита той.

— О, да — отговори съветникът. Втората, третата, четвъртата — всички имат атмосфери. Съща като в старата детска приказка: втората е прекалено плътна, четвъртата не достатъчно, а третата е тъкмо колкото трябва.

— Значи мислиш, че това може да е Земята?

— Да мисля? — почти избухна Тривайз. — Няма защо да мисля. Това е Земята. Тя притежава и онзи гигантски спътник, за който ми разправяше.

— Спътник? — на лицето на Пелорат изгря най-широката усмивка, която човек бе виждал някога.

— Без съмнение! Ето, виж го при максимално увеличение.

Пелорат видя два полумесеца — единият определено по-голям и по-ярък от другия.

— По-малкият ли е спътникът? — попита историкът.

— Да. Доста по-далеч е, отколкото можеше да се очаква, но несъмнено се върти около планетата. Самият той е с размери на малка планета; всъщност явно е по-дребен от която и да било от всички, дето обикалят около Слънцето. Въпреки това обаче е необикновено голям за спътник. Има поне две хиляди километра в диаметър, което го вкарва по размери сред огромните сателити, привилегия на газовите гиганти.

— Значи не е по-голям? — Пелорат изглеждаше разочарован. — Не е гигантски спътник?

— Не, гигантски е. Спътник с диаметър две-три хиляди километра, който обикаля около някой газов гигант е едно, а съшият, но обикалящ около някоя малка обитаема планета, съвсем друго нещо. Този има диаметър, грубо казано, почти четвърт от диаметъра на Земята. Чувал ли си някъде такъв великан да припка около обитаема планета?

— За тия неща зная много малко — скромно си призна Пелорат.

— Тогава, Янов, приеми думите ми на доверие. Той е уникален. Ние виждаме нещо, което на практика е двойна планета, а твърде редки са онези обитаеми светове, около които обикаля друго, освен рояк камъчета. Янов, ако си представиш, че оня газов гигант с огромната му пръстенова система е шести след Слънцето и че тази планета с огромния си спътник е трета поред — за което въпреки всяка правдоподобност говореха твоите легенди, — тогава светът, който гледаш сега, трябва да е Земята. Просто е немислимо да е нещо друго. Открихме я, Янов! Открихме я.

90

Беше вторият ден от спускането им към Земята и Блис се прозяваше над вечерята си.

— Струва ми се — каза тя, — че сме загубили повече време да се приближаваме и отдалечаваме от разни планети, отколкото за всичко останало. Правим го буквално по цели седмици.

— Донякъде — обясни Тривайз — така е, защото прекалено близо до една звезда скоковете са опасни. А в този случай се движим още по-бавно, тъй като не искам твърде неочаквано да се натикам на евентуална заплаха.

— Май ти спомена за предчувствие, че няма да ни спрат.

— Имам го, но не желая да заложа всичко на едно предчувствие — съветникът изгледа съдържанието на лъжицата си, преди да я пъхне в уста, и оповести:

— Да знаете, липсва ми рибата, която ядохме на Алфа. Май само три пъти похапнахме там.

— Жалко, наистина — съгласи се Пелорат.

— Е, — рече Блис, — посетихме пет свята и се наложи да напуснем всеки от тях толкова спешно, че така и не намерихме време да попълним хранителните си запаси и да си осигурим разнообразие. Дори когато светът можеше да предложи храна, както например Компорелон, Алфа и…

Не довърши, понеже Фалъм бързо вдигна очи и го стори вместо нея:

— Солария! Не можахте ли да вземете храна оттам? На Солария има много храна — колкото на Алфа, при това по-добра.

— Зная, Фалъм — каза Блис. — Просто нямахме време.

Хлапето впи очи в нея.

— Блис, ще видя ли пак някога Джемби? Кажи ми истината.

— Би могла, ако се върнем на Солария.

— А ще се върнем ли някога?

Геянката се поколеба.

— Не мога да ти отговоря.

— Сега отиваме на Земята, нали? Това не беше ли планетата, от която ти ми каза, че произлизаме всички?

— Откъдето произлизат нашите прадеди — поправи я Блис.

— Аз мога да кажа „предци“ — настоя Фалъм.

— Да, отиваме на Земята.

— Защо?

— Че кой не би желал да види света на своите предци? — лекомислено заяви Блис.

— Струва ми се, става дума за нещо повече. Изглеждате обезпокоени.

— Защото никога не сме били тук по-рано. Не знаем какво можем да очакваме.

— Не, има нещо повече.

Блис се усмихна.

— Фалъм, миличка, нали вече приключи с яденето? Защо не идеш в стаята си и не направиш една малка серенада с флейтата? Ти свириш все по-красиво. Хайде! — и тя ускори движението на соларианчето с едно леко потупване по задните части. Фалъм излезе, като се обърна само веднъж, за да отправи замислен поглед към Тривайз.

Съветникът също се загледа след нея с явно неодобрение.

— Това нещо чете ли умовете?

— Не я наричай „нещо“ — сряза го Блис.

— Добре, тя чете ли мислите? Би трябвало да можеш да го разбереш.

— Не, не ги чете. Гея също не го прави. Нито пък хората от Втората фондация. Четенето на умове в смисъл като да подслушаш нечий разговор или да схванеш определени чужди идеи не е нещо, което може да бъде постигнато сега или дори в предвидимото бъдеще. Успяваме да долавяме, да тълкуваме и до известна степен да манипулираме чувствата, но то изобщо не е същото.

— Откъде знаеш, че тя не е в състояние да прави това, за което ти предполагаш, че не може да бъде направено?

— Защото, както сам току-що каза, би трябвало да мога да го разбера.

— Ами ако те манипулира така, че не осъзнаваш реалността на подобен факт?

Блис извъртя очи към тавана.

— Мисли с главата си, Тривайз. Дори н да имаше необикновени способности, Фалъм не би могла да постигне нищо с мен, защото аз не съм Блис, а Гея. Непрекъснато го забравяш. Знаеш ли каква е менталната инерция на една цяла планета? Смяташ ли, че някой самотен изолат, колкото и да е надарен, би могъл да я преодолее?

— Блис, и ти не знаеш всичко, така че не бъди прекалено уверена — заинати се Тривайз. — Това нещо… Тя не е от много отдавна с нас. За толкова кратко време аз не бих съумял да науча друго от един напълно непознат език, освен отделни елементарни фрази, докато Фалъм вече идеално говори галактически и на практика речникът й не е по-беден от моя или твоя. Да, знам, че й помагаш, но ми се иска да престанеш.

— Казах ти, че съм й помогнала, но също така те информирах, че е ужасно интелигентна. Ако успеем да я прикоткаме, докато все още е достатъчно млада, бихме могли да разберем за соларианците толкова много, че накрая да абсорбираме целия им свят. Той несъмнено ще ни бъде от полза.

— А не ти ли идва на ум, че те са патологични изолати дори и по моите стандарти?

— Като част от Гея няма да останат такива.

— Мисля, че грешиш, Блис. Според мен, това соларианско дете е опасно и трябва да се отървем от него.

— Как? Да я изхвърлим през въздушния шлюз? Да я убием, да я накълцаме и да я прибавим към хранителните си запаси?

— О, Блис — възмути се кротко Пелорат.

— Отвратителни и съвършено непредизвикани асоциации — заяви съветникът и за момент се ослуша. Флейтата звучеше без грешки и колебания, а те разговаряха полушепнешком — Когато всичко свърши, ще трябва да я върнем на Солария и да се уверим, че ужасната й планета е откъсната веднъж завинаги от останалата Галактика. Чувствам, че трябва да бъде така. Не й вярвам и се боя от нея.

Блис се позамисли и след туй каза:

— Тривайз, зная, че владееш някаква способност да стигаш до вярното решение, но освен това разбирам, че Фалъм ти е антипатична още от самото начало. Подозирам, че това може да е просто защото на Солария те унижиха и в резултат си развил яростна ненавист към планетата и нейните обитатели, но тъй като не мога да докосвам ума ти, няма как да бъда сигурна. Моля те да си припомниш обаче, че ако не бяхме взели Фалъм с нас, сега щяхме да сме на Алфа — мъртви и, предполагам, вече погребани.

— Знам, Блис, но дори и това…

— А нейната интелигентност заслужава похвали, не завист.

— Не й завиждам, боя се от нея.

— От интелигентността й?

Съветникът замислено облиза устни.

— Не, не точно.

— Тогава от какво?

— Не зная. Блис, ако знаех от какво се страхувам, може би нямаше да ме е страх. Това е нещо, което не ми е съвсем ясно — гласът му затихна, сякаш той заговори на самия себе си. — Галактиката изглежда е претъпкана с казуси, които не разбирам. Защо избрах Гея? Защо трябва да открия Земята? Има ли в психоисторията някакво липсващо допускане? И ако го има, какво е то? На всичкото отгоре — защо Фалъм така ме тревожи…

— За нещастие не мога да отговоря на нито един от тези въпроси — Геянката стана и излезе от стаята.

Пелорат я изпрати с поглед, а сетне рече:

— Голан, нещата положително не са толкова черни. Ние се приближаваме все повече и повече към планетата, а щом веднъж стигнем до нея, може би всички загадки ще бъдат решени. Поне досега нищо не полага каквито и да било усилия, та да ни попречи…

Очите на Тривайз се стрелнаха към него и той тихо каза:

— Ще ми се нещо да ни бе попречило.

— Наистина ли? — попита историкът. — Че защо?

— Честно казано, щях да приема като добре дошъл всеки признак за живот.

Пелорат се ококори.

— Да не би все пак да си открил, че Земята е радиоактивна?

— Не съвсем. Само че е топла. Малко по-топла, отколкото очаквах.

— Това лошо ли е?

— Не непременно. Може да е доста топла, но то не я прави безусловно необитаема. Облачната покривка е дебела и е от водна пара, така че тези облаци заедно с един просторен океан биха наклонили везните към поддържане на живота въпреки температурата, която изчислих по микровълновото излъчване. Засега не мога да бъда сигурен. Работата е там, че…

— Да, Голан?

— Ами, ако Земята е радиоактивна, това лесно може да обясни защо е по-топла от очакваното.

— Но не означава, че и обратното е вярно, нали?

— Не. Не, не означава — Тривайз успя да докара на лицето си нещо като усмивка. — Янов, няма смисъл да теоретизираме. След ден-два ще знаем със сигурност какво е положението.

91

Когато Блис влезе в стаята, Фалъм седеше дълбоко замислена на тясното легло. Тя вдигна за миг очи, а сетне пак ги сведе надолу.

Геянката тихо попита:

— Какво има, миличко?

— Защо Тривайз толкова много не ме харесва, Блис? — промълви хлапето.

— Мислиш, че не те харесва?

— Той ме гледа раздразнително… Това ли е вярната дума?

— Би могла да е тя.

— Когато съм близо до него, той ме гледа раздразнително. Лицето му винаги леко се изкривява.

— Сега на Тривайз не му е леко, Фалъм.

— Понеже търси Земята?

— Да.

Соларианчето помисли малко и добави:

— Особено раздразнителен става, когато преместя нещо с ума си.

Блис присви устни.

— Не ти ли казах, че не трябва да го правиш, още повече когато Тривайз е наблизо?

— Вчера бях тук, в тая стая, а той бил до вратата, само че аз не съм го забелязала. Не знаех, че ме е наблюдавал. Играех си с един от Пеловите книгофилми — опитвах се да го накарам да застане на ръб. Нищо лошо не съм правила…

— Фалъм, това го изнервя и аз не желая ти да го вършиш, без значение дали той те гледа или не.

— Да не би да се изнервя, защото не може да го направи?

— Възможно е.

— А ти можеш ли?

Блис бавно поклати глава.

— Не, не мога.

— Но ти не се изнервяш, когато го правя. Пел също не се изнервя.

— Хората са различни.

— Знам! — натърти хлапето с изненадваща ожесточеност, която накара Блис да се намръщи.

— Какво знаеш, Фалъм?

— Аз съм различна.

— Разбира се, нали това казах току-що. Хората са различни.

— Същността ми е различна. Аз мога да местя нещата.

— Вярно е.

С нотка на предизвикателство малката заяви:

— Аз трябва да местя нещата, Блис. Тривайз няма защо да ми се сърди заради туй, а ти не би следвало да ме спираш.

— Но защо трябва да го правиш?

— Това е упражнение. Тренировка… тъй ли е правилната дума?

— Не съвсем. Тренировка.

— Да. Джемби винаги казваше, че аз трябва да тренирам моите… моите…

— Преобразувателни мозъчни дялове?

— Да. И да ги направя силни. Та после, като порасна, да мога да захранвам всички роботи. Дори и Джемби.

— Фалъм, кой е захранвал роботите, след като не си го правила ти?

— Бандър — соларианчето произнесе името като банален факт от битието си.

— Ти познаваше ли Бандър?

— Разбира се. Гледала съм го много пъти. Аз щях да бъда следващият владетел на имението. Имението Бандър щеше да стане имението Фалъм. Така ми обясни Джемби.

— Имаш предвид, че Бандър е идвал в твоето…

От потрес устните на детето очертаха почти идеална окръжност. Със задавен глас то каза:

— Бандър никога не би дошъл… — дъхът му за момент секна, а после с известно усилие отрони:

— Гледала съм изображението на Бандър.

Блис колебливо попита:

— Как се отнасяше Бандър към теб?

Фалъм я стрелна леко озадачено.

— Питаше ме дали имам нужда от нещо, дали ми е добре. Само че Джемби беше до мен, така че аз никога нямах нужда от нищо и винаги ми беше добре.

Главицата й се приведе и тя се втренчи в пода. После затули с длани очи и изхлипа:

— Обаче Джемби спря. Мисля, че понеже Бандър… също е спрял. Не е ли тъй?

Блис остана безмълвна. Фалъм добави:

— Когато ме върнеш обратно на Солария, аз ще захраня Джемби и всички останали роботи и пак ще бъда щастлива.

И вече неудържимо се разхълца.

— Не си ли щастлива с нас, Фалъм? — кротко попита Геянката. — Макар и мъничко? Поне понякога?

Соларианчето вдигна облятото си в сълзи лице към нея и гласът му потрепна, когато поклати отрицаващо глава.

— Искам Джемби.

Блис нежно прегърна детското телце.

— О, Фалъм, как бих желала да ви събера отново с Джемби… — и изведнъж осъзна, че също плаче.

92

Пелорат влезе и ги завари именно така. Закова се на място и попита:

— Какво има?

Геянката се отдръпна и затърси някаква носна кърпичка, за да си избърше очите. Успя само да поклати глава и Пелорат моментално повтори с нарастваща загриженост:

— Но какво има?

— Фалъм, почини си малко — каза младата жена. — Аз ще помисля как да пооправя нещата. И помни, че те обичам по същия начин, по който те обичаше и Джемби.

Хвана Пелорат за лакътя и набързо го изведе във всекидневната.

— Нищо няма, Пел. Нищо.

— Значи Фалъм, нали? Джемби все още й липсва.

— Ужасно. И нищичко не можем да направим. Мога само безкрайно да й повтарям, че я обичам — и аз наистина я обичам. Как да не обичаш такова интелигентно и добро дете? Ужасно интелигентно. Тривайз дори мисли, че е прекалено интелигентно. Знаеш ли, тя е виждала Бандър като холографско изображение. Тоя спомен обаче не я трогва; говори много хладнокръвно и естествено за него и аз разбирам защо. Единственото, което ги свързва е, че имението е било собственост на Бандър, а Фалъм е щяла да бъде следващият собственик. Никакви други взаимоотношения.

— Не осъзнава ли, че Бандър й е баща?

— Не баща, а майка. Щом сме решили, че трябва да приемем малкото за същество от женски пол, значи същото се отнася и за Бандър.

— Все едно, мила Блис. Тя съзнава ли родителските взаимоотношения?

— Не зная дали би разбрала какво е това. Възможно е, макар с нищо да не го показва. Обаче, Пел, тя е стигнала до извода, че Бандър е мъртва, тъй като се е досетила, че дезактивирането на Джемби трябва да е дошло в резултат от липсата на захранване, а след като Бандър е осигурявала захранването… Тази проницателност ме плаши.

— Защо ще се плашиш, Блис? — разсеяно попита историкът. — В края на краищата това е само едно логическо заключение.

— От него обаче следва друго логическо заключение. На Солария с нейните дълголетни и изолирани космонити смъртните случаи със сигурност са редки и твърде отдалечени в пространството. Който и да е соларианец би трябвало да има много ограничен досег с естествената смърт, а едно дете на възрастта на Фалъм вероятно няма никакъв. Ако тя продължи да размишлява над смъртта на Бандър, ще започне да се чуди защо е станало така и фактът, че това се е случило, когато на планетата сме били ние, чужденците, сигурно ще я доведе до очевидната причина и… ефектът от нея.

— Че сме убили Бандър?

— Не ние убихме Бандър, Пел. Аз го убих.

— Тя не би допуснала подобна възможност.

— Да, но ще трябва да й кажа. В момента хлапето изпитва яд към Тривайз, защото той очевидно е водачът на експедицията. Фалъм от само себе си приема, че трябва да е бил човекът, който е могъл да предизвика смъртта на Бандър. А как бих могла да допусна Тривайз да бъде несправедливо обвинен?

— Но какво значение има това, Блис? Детето не изпитва никакви чувства към ба… е, добре, към майка си. Привързано е само към робота Джемби.

— Обаче смъртта на майката води до смъртта и на нейния робот. Едва не си признах, че съм виновна. Здравата се изкуших.

— Защо?

— За да мога да й го обясня от своя гледна точка. За да я успокоя, преди тя да е разкрила факта чрез разсъждения, които не биха я позволили да намери никакви оправдания.

— Че то беше оправдано. Стана при самозащита. Ако ти бе останала бездейна, в момента всички щяхме да сме мъртви.

— Точно това щях да й кажа, но не успях да се реша. Боях се, че няма да ми повярва.

Пелорат поклати глава и с въздишка сподели:

— Не мислиш ли, че може би щеше да е по-добре, ако не бяхме я взели със себе си. Толкова си нещастна от цялата тази работа.

— Не — гневно отрече Блис, — не говори така! Щях да съм безкрайно по-нещастна да си седя сега тук и да си спомням, че сме оставили едно невинно дете да бъде убито заради онова, което ние сме сторили.

— Такива са обичаите в света на Фалъм.

— Хайде, Пел, не усвоявай Тривайзовия начин на мислене. За изолатите е възможно да приемат подобни неща и повече да не се вълнуват за тях. Принципът на Гея обаче е да спасява, а не да унищожава живота или да остава бездейна, докато някой друг го прави. Всички знаем, че отделни видове живот трябва все пак да достигнат до края си, за да може останалият да оцелее, само че то никога не е безцелно и не бива да води до задънена улица. Беше достатъчно трудно да се понесе смъртта на Бандър, макар и неизбежна; смъртта на Фалъм обаче би прехвърлила всички граници.

— Е, добре — кимна Пелорат. — Предполагам, че си права. Но аз не дойдох да те видя заради проблема с Фалъм, а заради Тривайз.

— Какво му е?

— Блис, безпокоя се за него. Все още изчаква да се изяснят фактите относно Земята и не съм сигурен дали ще може да издържи на напрежението.

— Аз не се опасявам. Струва ми се, че умът му е жизнен и стабилен.

— Всички имаме някакъв предел, не забравяй! Планетата Земя е по-топла, отколкото той е очаквал; сам ми го каза. Подозирам, че си мисли дали тя не е прекалено топла, за да има на нея живот, при все че явно се опитва да се самоубеди и да повярва, че не е тъй.

— Може би е прав. Може би планетата наистина не е прекалено топла, за да има живот.

— Освен това той изглежда приема, че е възможно топлината да е в резултат от радиоактивната й кора, но и на това отказва да повярва. След ден-два обаче ще сме достатъчно близо, така че истинското положение просто няма как да бъде потулено. Ами ако Земята наистина е…

— Тогава явно ще му се наложи да приеме факта.

— Но… не зная как да ти го кажа или по-точно как да го изложа с ментални термини. Ами ако…

Блис поизчака и кисело подхвърли:

— Ако му изгорят бушоните ли?

— Да! Ако му изгорят бушоните. Не можеш ли да направиш нещо, за да го подсилиш? Така да се каже, да го държиш спокоен и под контрол?

— Не, Пел. Не вярвам, че е толкова крехък, а освен това Гея твърдо е решила, че умът му не трябва да бъде докосван.

— Точно там е въпросът! Голан притежава това необикновено чувство за „правота“, както и да се нарича то. Шокът от разпадането на целия проект точно в момента, когато изглежда успешно завършен, може и да не унищожи мозъка му, но да повлияе на тази негова „правота“. Не е ли логично тя да е необикновено крехко нещо?

За миг Блис се замисли. После сви рамене.

— Добре, сигурно все пак ще го държа под око.

93

През следващите почти тридесет и шест часа Тривайз смътно съзнаваше, че Блис и в по-малка степен Пелорат ходят като кучета подире му. Все пак на един кораб, така компактен като техния, това не бе кой знае колко необичайно, а той трябваше да мисли и за други неща.

Седнал на компютъра, и сега ги усети, че стоят отвън, точно до прага на стаята. Обърна се.

— Е? — промълви с малко по-глух от нормалното глас.

Пелорат някак ни в клин, ни в ръкав го запита:

— Как си, Голан?

— Консултирай се с Блис. Тя от няколко часа се е втренчила в мен. Сигурно бърника из мозъка ми. Не е ли тъй, мадам?

— Не — спокойно отвърна Геянката, — но ако почувстваш нужда от моята помощ, мога и да опитам. Искаш ли?

— Не, защо? Остави ме сам. И двамата ме оставете.

— Моля те, кажи какво става? — настоя историкът.

— Познай!

— Да не би Земята да е…

— Да. Това, в което всички така настойчиво ни уверяваха, е абсолютно вярно — съветникът махна с ръка към екрана, където планетата бе изложила на показ нощната си страна и затъмняваше Слънцето. Изглеждаше като плътна черна окръжност на фона на звездното небе, чиято граница се очертаваше от прекъсната оранжева крива.

— Оранжевото ли е радиоактивността? — попита Пелорат.

— Не. Това е просто пречупена през атмосферата слънчева светлина. Ако атмосферата не бе толкова облачна, щеше да виждаш непрекъсната оранжева окръжност. Ние, Янов, не можем да видим радиоактивността. Различните лъчения, дори и гама-лъчите се поглъщат от атмосферата. Те обаче пораждат вторични излъчвания, които са много слаби, така че само компютърът ги долавя. Вторичните емисии също са невидими за окото, но той е в състояние да излъчи фотон светлина вместо радиационна частица или вълна и да представи по този начин Земята в лъжливи цветове. Гледайте.

Черният кръг засвети със слабо, петнисто синьо сияние.

— Каква е радиоактивността там? — попита Блис тихо. — Достатъчна ли е, за да означава, че не може да съществува никакъв човешки живот?

— Никакъв живот от какъвто и да било род — потвърди Тривайз. — Планетата е необитаема. Дори последната бактерия и последният вирус са изчезнали отдавна.

— Можем ли да я изследваме? — заинтересува се Пелорат. — Имам предвид със скафандри.

— За няколко часа — преди да си навлечем неизлечима радиационна болест.

— Тогава какво ще правим, Голан?

— Какво ще правим ли? — Тривайз го изгледа с все същото безизразно лице. — Знаеш ли какво би ми се искало да направя? Бих искал да те върна заедно с Блис — и с хлапето — обратно на Гея и да ви оставя завинаги там. После да кацна на Терминус и да предам кораба. Сетне бих желал да си подам оставката от Съвета, което сигурно би направило кмет Бранно много щастлива. А след туй бих искал да си живея мирно и тихо с пенсията и да оставя Галактиката да върви накъдето си ще. Да не ми мига окото нито за Плана на Селдън, нито за Фондацията, нито за Гея. Галактиката да си избере своя собствен път, който ще трае поне докато съм жив! Пък и защо ли трябва да се вълнувам и ей толкова за онова, дето ще се случи след мен…

— Голан, ти положително не мислиш така — натъртено изрече Пелорат.

Тривайз го гледа известно време, а сетне си пое дълбоко дъх.

— Не, прав си, не го мисля. Да знаеш обаче колко много ми се ще да можех наистина да сторя всичко това, дето току-що ти нахвърлих.

— Зарежи го. Кажи какво ще правим?

— Ще оставя кораба в орбита около Земята, докато се посъвзема от шока и ще помисля как да действаме по-нататък. Само че…

— Да?

— Какво още мога да направя? Какво още трябва да търся? Какво още има за откриване?

XX. СЪСЕДНИЯТ СВЯТ

94

За времето между следващите четири хранения Пелорат и Блис виждаха Тривайз единствено на масата. През останалите часове той се намираше или в пилотската кабина, или в спалнята си. На масата мълчеше. Устните му бяха здраво стиснати; ядеше малко.

По време на четвъртото хранене обаче на Пелорат му се стори, че от изражението на съветника е изчезнала част от необичайната сериозност. Историкът се изкашля два пъти, сякаш се канеше да вземе думата, но сетне се отказа.

Накрая Тривайз го погледна изпод вежди.

— Е?

— Ти… Голан, измисли ли го?

— Защо питаш?

— Изглеждаш не чак толкова мрачен.

— Не съм по-малко мрачен, но наистина поразмишлявах. Здравата.

— Може ли да научим за какво?

Съветникът хвърли бърз поглед към Блис. Тя гледаше съсредоточено в чинията си и пазеше упорито мълчание, сякаш бе уверена, че в този щекотлив момент Пелорат ще се осмели да стигне по-далеч от нея.

— И ти ли любопитстваш, Блис? — попита Тривайз.

Тя вдигна очи за миг.

— Да. Разбира се.

Фалъм раздразнено ритна единия крак на масата.

— Намерили ли сме вече Земята?

Геянката стисна рамото на детето. Тривайз не му обърна никакво внимание.

— Да започнем с този основен факт — поде той. — На различни планети е била изтрита цялата информация за Земята. Това трябва да ни наведе на едно неизбежно заключение. Там има нещо скрито. Въпреки това обаче от наблюденията си установяваме, че Земята е смъртоносно радиоактивна, така че всичко, което е на нея, си е скрито, тъй да се каже, автоматично. Никой не може да се приземи на повърхността й, а от това разстояние, когато сме съвсем близо до външния край на магнитосферата и повече не смеем да се приближим, не можем да открием каквото и да било.

— Сигурен ли си? — меко попита Блис.

— През цялото време бях на компютъра и анализирах ситуацията по всевъзможни начини. Липсва сериозна информация. Нещо повече, аз чувствам, че там няма нищо. В такъв случай защо са били изтрити данните, имащи някаква връзка със Земята? Онова, което е трябвало да бъде скрито, сега е скрито по-ефективно, отколкото човек въобще може да си представи, така че не е нужно някой да се престарава и да позлатява едно истинско късче злато…

— Навярно — обади се Пелорат — на Земята наистина е имало нещо скрито — по времето, когато тя все още не е била толкова радиоактивна, че да пропъжда посетителите си. Може би тогава хората са се опасявали, че някой ще се приземи и ще намери въпросното нещо. И Земята се е опитала да ликвидира информацията за себе си. Това, с което разполагаме в момента, е само закърнял остатък от ония несигурни векове.

— Не, не мисля така — възпротиви се Тривайз. — Изглежда отстраняването на информацията от Галактическата библиотека на Трантор е станало съвсем скоро — той внезапно се обърна към Блис. — Прав ли съм?

Геянката спокойно отговори:

— Аз/ние/Гея го установихме от загрижения ум на Гендибал от Втората фондация — когато той, ти и аз се срещнахме с кмета на Терминус.

— Следователно онова — продължи съветникът, — което е трябвало да бъде скрито, понеже е имало вероятност да бъде намерено, и сега все още трябва да е укривано, тъй като очевидно съществува възможност то да бъде открито независимо от факта, че Земята е радиоактивна.

— Как е възможно? — попита явно обърканият Пелорат.

— Помисли! — настоя Тривайз. — Ако нещото, което е било на Земята, вече не е там, а е било преместено, когато радиоактивността е станала твърде висока? Така че, макар тайната вече да не се намира на планетата, да е възможно, ако открием Земята, да сме в състояние да се сетим къде е била преместена и самата тайна. Стига всичко това да е вярно, местонахождението на първичния свят все още би трябвало да бъде укривано.

Отново прозвънтя гласчето на Фалъм:

— Защото ако не успеем да намерим Земята, Блис казва, че ти ще ме заведеш пак при Джемби.

Тривайз се обърна към соларианчето и се вторачи в него, а Геянката тихо рече:

— Фалъм, казах ти, че може би ще те заведем. Ще си поговорим за това по-късно. Сега иди в стаята си и почети или посвири на флейтата, или пък прави каквото ти се прави. Хайде.

Хлапето се намуси и напусна масата.

— Но, Голан — обади се Пелорат, — как можеш да твърдиш такива неща? Ей ни тук. Открили сме Земята. Възможно ли е сега по логически път да разберем къде е онова, което търсим, щом като не е на планетата?

На Тривайз му трябваше известно време, за да преодолее яда си, предизвикан от Фалъм. После рече, свивайки рамене:

— Защо не? Представи си, че радиоактивността на земната кора непрекъснато се увеличава. Населението пък постоянно ще намалява поради растящата смъртност и емиграцията, а тайната, каквато и да е тя, ще се окаже във все по-прогресираща опасност. Може ли нещо да я опази? Най-накрая ще се наложи тя да бъде преместена на друг свят, защото иначе ползата от нея — каквато и да е — ще бъде загубена за Земята. Предполагам, че е съществувало нежелание тя да бъде преместена и е напълно вероятно това да е било извършено повече или по-малко в последната минута. Я ми кажи, Янов, помниш ли стареца на Нова Земя, който ти проглуши ушите със своя вариант за земната история?

— Монолее?

— Да. Същия. По повод основаването на Нова Земя той не беше ли казал, че на планетата е докарано онова, което било останало от населението на Земята?

— Сигурно имаш предвид, стари друже — рече Пелорат, — че онуй, което ние търсим, сега е на Нова Земя? Че е закарано там от последните хора, напуснали радиоактивната планета?

— А не е ли възможно? Нова Земя едва ли е по-добре известна на Галактиката като цяло, отколкото самата стара Земя, а обитателите й са подозрително настървени да държат настрани всички чуждоземци.

— Ние бяхме там — вметна Блис. — И нищо не открихме.

— Само че и не търсихме друго освен местонахождението на Земята.

Пелорат озадачено смутолеви:

— Но ние очакваме нещо от областта на високите технологии; нещо, което може да отстрани информацията изпод носа на самата Втора фондация и дори — извинявай, Блис — изпод носа на Гея. Хората на Нова Земя може и да са в състояние да контролират своето късче от време и да разполагат с някои биотехноложки прийоми, но, струва ми се, ще признаеш, че като цяло тяхното техническо равнище е доста ниско.

Блис кимна.

— Съгласна съм с Пел.

— Ние съдим по твърде малко неща — възпротиви се Тривайз. — Така и не дочакахме мъжете от риболовната флотилия. Не видяхме друга част от острова, освен онова малко кътче, на което се приземихме. Какво ли щяхме да намерим, ако бяхме го изследвали по-щателно? В края на краищата не разпознахме дори флуоресцентните лампи, докато те не заработиха, а ако ни е изглеждало, че техниката им е на ниско равнище, казвам, изглеждало…

— Да? — попита явно заинтригувана Блис.

— …това би могло да е част от покривалото, предназначено да замъглява истината.

— Не е възможно — рече Геянката.

— Не е възможно ли? Та нали когато бяхме на твоята планета, самата ти каза, че на Трантор една още по-голяма цивилизация е била съзнателно държана на ниско равнище, за да се прикрие малкото ядро от хора на Втората фондация. Защо да не може същата стратегия да бъде използвана и на Нова Земя?

— Значи предлагаш да се върнем там и пак да се изправим пред инфекцията — и този път тя да бъде активирана? Сексуалното сношение несъмнено е особено приятен начин да се заразиш, но може и да не е единственият.

Тривайз сви рамене.

— Не горя от желание да се върнем на Нова Земя, но евентуално може и да ни се наложи.

— Евентуално?

— Да! Все пак има и друга възможност.

— И каква е тя?

— Нова Земя се върти около звездата, която хората наричат Алфа. Само че Алфа е част от двойна звездна система. Дали не е възможно около компаньона на Алфа също да има обитаема планета?

— Струва ми се, че компаньонът е прекалено слаба звезда — поклати глава Блис. — Той е четири пъти по-малко ярък от Алфа.

— Слаба, но не прекалено. Ако съвсем близо до него има планета, тя може да свърши работа.

— Компютърът не казва ли нещо за евентуални планети, обикалящи около този компаньон? — попита Пелорат.

Тривайз мрачно се усмихна.

— Проверих. Има пет със средни размери. И никакви газови гиганти.

— А от тези пет някоя не е ли обитаема?

— Не ми даде никаква информация за тях, освен броя им и факта, че не са големи.

— О! — разочаровано възкликна Пелорат.

— Няма от какво да бъдеш толкова отчаян — успокои го съветникът. — В паметта на компютъра не можеш да намериш нито един от космонитските светове. Дори за самата Алфа информацията е минимална. Тези неща са скрити преднамерено и ако за компаньона не е известно почти нищо, трябва да се приеме като добър знак.

— Следователно — делово се включи Блис — това, което възнамеряваш да направиш, е да посетиш компаньона, а ако не извадиш късмет, да се върнеш на Алфа?

— Да. И този път ще сме добре подготвени. Ще изследваме най-добросъвестно целия остров преди кацането и, Блис, надявам се ти да използваш своите ментални способности, за да ни защитиш…

В същия момент „Далечната звезда“ леко се люшна встрани, сякаш бе прихванала някаква корабна хълцавица, и Тривайз извика — наполовина ядосан, наполовина разтревожен:

— Кой е на управлението?!

Още докато задаваше въпроса, бе разбрал кой може да бъде.

95

Фалъм седеше пред компютъра напълно погълната от него. Малките й дългопръсти длани бяха широко разперени, за да съвпаднат със слабо светещите очертания на плота. Ръцете на хлапето сякаш бяха леко потънали в тях, въпреки че на питане той определено бе твърд и плъзгав.

Толкова пъти беше наблюдавала как Тривайз поставя по същия начин ръцете си, без видимо да прави нещо друго, макар да бе наясно, че именно той управлява кораба.

Понякога го беше заварвала и със затворени очи, ето защо сега и тя притвори своите. След миг-два й се счу слаб далечен глас — много далечен, но въпреки това звучащ в главата й през (смътно го осъзнаваше) нейните преобразувателни мозъчни дялове. Сега те бяха по-важни дори от ръцете й. Напрегна се да долови думите.

Нареждания, говореше почти умолително гласът. Какви са твоите нареждания?

Фалъм не каза нищо. Никога не бе чувала Тривайз да говори на компютъра, но добре знаеше какво тя самата желае от все сърце. Искаше да се върне на Солария, към уютната безкрайност на имението, при Джемби… Джемби… Джемби…

Много искаше да иде там и щом си помисли за света, който обичаше, си го представи ясно на екрана така, както вече бе виждала и други светове. Отвори очи и се втренчи в съшия този екран, желаейки там да се появи нещо, различно от омразната Земя, а сетне, все още вперила поглед в него, си представи, че това ще е Солария. Мразеше празната Галактика, в която я бяха натикали против волята й. В очите й бликнаха сълзи и корабът потръпна.

Фалъм долови тръпката и леко се олюля.

А после чу гръмки стъпки в коридора отвън и когато отвори очи, съзря лицето на Тривайз — разкривено, изпълнило цялото й полезрение, препречило се пред екрана, на който бе всичко онова, което тя искаше. Мъжът нещо викаше, но Фалъм не му обърна внимание. Той бе човекът, който я беше отвлякъл от нейния свят, като беше убил Бандър… и пак той бе човекът, който сега й пречеше да се върне, защото мислеше единствено за Земята.

Смяташе да насочи кораба към Солария и под напора на нейната решимост „Далечната звезди“ отново потръпна.

96

Блис диво се впи в ръката на съветника.

— Не! Недей!

Вкопчи се здраво и го задърпа назад, докато Пелорат стоеше объркан и вцепенен някъде зад нея. Тривайз закрещя:

— Махни си ръцете от компютъра! Блис, не ми се пречкай. Не искам да те нараня.

Геянката промълви с внезапна умора в гласа си:

— Не насилвай детето. Иначе ще трябва теб да нараня — въпреки всички инструкции.

Очите на Тривайз трескаво се впиха в нея.

— Тогава я махни оттук, Блис — процеди той. — Веднага!

Тя го бутна назад с изненадваща сила (извличайки я, както си помисли впоследствие съветникът, най-вероятно от Гея).

— Фалъм — рече младата жена, — вдигни си ръцете.

— Не — изпищя хлапето. — Искам корабът да иде на Солария. Искам да иде там. Там! — И тя посочи към екрана с глава, тъй като не смееше дори и с едната си ръка да прекъсне досега.

Ала Блис се пресегна към детските рамене и щом дланите й ги докоснаха, малката започна да трепери.

Гласът на Геянката стана мек.

— Хайде, кажи на компютъра да си остане така, както е бил преди и ела с мен. Ела с мен — дланите й галеха соларианчето, което избухна в ридания.

Тънките ръчички се отлепиха от плота, а Блис, прихващайки Фалъм под мишниците, я изправи на крака. Обърна я, здраво я притисна към гърдите си и я остави да сподави там горчивите си хълцания.

Геянката погледна към Тривайз, който стоеше безмълвно на вратата.

— Дръпни се от пътя ми и да не си ни докоснал, когато минаваме.

Съветникът бързо се дръпна встрани. Блис поспря за миг и тихо добави:

— Ще трябва да вляза в ума й за момент. Ако съм й причинила някаква вреда, няма лесно да ти простя.

На Тривайз му се прииска да й каже, че не би дал и един кубически милиметър вакуум за ума на Фалъм и че се бои не за него, а за компютъра. Пред съсредоточения и свиреп поглед на Гея обаче (онова, което предизвикваше у него усещането за смразяващ ужас, положително не бе само изражението на Блис) той предпочете да запази мълчание.

Остана безмълвен, а също и неподвижен известно време, дори след като Геянката и Фалъм влязоха в тяхната стая. Всъщност остана така, докато Пелорат не го попита с кроткия си глас:

— Голан, наред ли си? Тя нали не ти направи нищо лошо?

Тривайз енергично поклати глава, сякаш за да изтръска от нея допира на обхваналото го вцепенение.

— Нищо ми няма. Сериозният въпрос е, дали това е наред — седна пред плота и положи ръце върху двете очертания, които доскоро бяха покрити от дланите на Фалъм.

— Е? — тревожно попита историкът.

Другият сви рамене.

— Изглежда, реагира нормално. Може би по-късно ще открия, че нещо не е съвсем наред, но засега не личи. — и добави гневно:

— Компютърът не се съчетава ефективно с чиито и да било други ръце освен с моите, само че при този хермафродит работата не е била единствено в ръцете. Сигурен съм, че нещата опират до преобразувателните дялове…

— Но какво накара кораба да се разтресе? Той не би трябвало да прави така, нали?

— Не. Това е гравитационен кораб и не би следвало да изпитваме подобни инерционни ефекти. Само че туй женско чудовище… — съветникът млъкна и на лицето му пак се изписа гняв.

— Да, Голан?

— Подозирам, че компютърът е бил изправен пред две взаимно изключващи се искания, и всяко от тях толкова силно, че той не е имал друг избор, освен да се опита да направи двете неща едновременно. При опита си да извърши невъзможното за миг трябва да е извел кораба от неинерционното състояние. Поне аз така мисля.

Сетне лицето му някак си се изопна.

— И туй може да е за хубаво, защото току-що разбрах, че всичките ми приказки за Алфа Кентавър и нейния компаньон са били глупости. Сега знам къде Земята трябва да е преместила своята тайна.

97

Пелорат се втренчи в него, после реши да пренебрегне последните му думи и да изясни една по-раншна загадка:

— Как така Фалъм е пожелала две взаимноизключващи се неща?

— Тя каза, че иска корабът да се върне на Солария, нали?

— Разбира се, че би го искала.

— Само че какво има предвид под Солария? Фалъм не може да разпознае планетата от космоса. Тя всъщност никога не я е виждала отстрани. Когато така спешно напуснахме нейния свят, тя спеше. И въпреки всичко онова, дето е прочела в твоята библиотека, въпреки обясненията на Блис, на мен ми се струва, че хлапето не може напълно да схване истината, че в Галактиката има стотици милиарди звезди и милиони населени планети. Така както е възпитавано — под земята и сам-самичко — то може да проумее единствено основната идея: че съществуват различни светове. Само че колко? Два? Три? Четири? За него всяка планета, която вижда, е възможно да бъде Солария и като се има предвид колко силно се самозалъгва, решава, че е Солария. А понеже предполагам, че Блис се е опитала да го успокои, като му е намекнала, че ако не открием Земята, ще го върнем на Солария, напълно логично е то да е решило, че родната му планета е близо до Земята…

— Но, Голан, как можеш да си убеден във всичко това? Какво те кара да мислиш, че е тъй?

— Янов, Фалъм почти ни го каза, когато влетяхме при нея. Тя викна, че иска да се върне на Солария, а после добави: „там, там“, като кимаше с глава към екрана. А какво се виждаше на този екран? Спътникът на Земята. Когато станах от пулта преди вечеря, него го нямаше; виждаше се самата Земя. В мига, в който е поискала Солария, Фалъм трябва да си е представила спътника и поради това в отговор компютърът ще да се е фокусирал върху него. Повярвай ми, аз знам как работи този компютър. Кой би могъл да го познава по-добре?

Пелорат погледна дебелия полумесец на екрана и замислено каза:

— На поне един от земните езици той се нарича „луна“; на друг, мисля, беше „селена“. Вероятно има и още много имена. Представи си, старче, каква бъркотия е на свят с толкова езици — недоразумения, усложнения…

— Луна? — повтори Тривайз. — Е, това е достатъчно ясно… Нека поразсъждаваме също така дали детето не се е опитало инстинктивно да придвижи кораба чрез своите преобразувателни дялове, като е използвало собствения енергиен източник на „Далечната звезда“, което също може да е спомогнало за моментно инерционно объркване. Само че, Янов, тия работи сега нямат никакво значение. Това, дето има значение, е, че в резултат от цялата бъркотия компютърът е изкарал на екрана тази Луна — да, името ми харесва — увеличил я е и тя все още е пред нас. Гледам я и се чудя…

— На какво се чудиш, Голан?

— На големината й. Виж, ние сме склонни да пренебрегваме спътниците — когато изобщо ги има, — понеже те са толкова малки. Този обаче е съвсем различен. Той представлява цял свят. Диаметърът му е близо 3500 километра.

— Свят? Как можеш да го наричаш „свят“? Той не е обитаван. Дори и 3500 километра в диаметър са твърде недостатъчни. Няма никаква атмосфера. Ясно е само като го погледнеш. Липсват дори облаци. Кръговата линия на фона на звездите е рязко очертана, същото важи и за вътрешната крива, която разделя светлата от тъмната хемисфера.

Съветникът кимна.

— Янов, от теб ще стане истински космически пътешественик! Прав си. Няма въздух. Няма вода. Това обаче означава единствено, че Луната не е обитаема на незащитената си от космоса повърхност. А под нея?

— Под повърхността ли? — запита със съмнение Пелорат.

— Да. Под повърхността. Защо пък не? Ти ми каза, че някои от земните градове били изградени под повърхността. Знаем, че Трантор е бил под земята. Столицата на Компорелон до голяма степен бе също под земята. Соларианските имения са почти изцяло под повърхността. Това се случва доста често.

— Но, Голан, във всеки от тези твои примери хората са живели на обитаема планета. Повърхността е била обитаема, а освен това е имало атмосфера и океан. Възможно ли е да живееш под земята, когато повърхността е необитаема?

— Хайде, Янов, помисли! Къде живеем ние в момента? „Далечната звезда“ е един малък свят с необитаема повърхност. Отвън няма ни вода, ни въздух и въпреки това съществуваме в пълен комфорт. Галактиката е пълна с космически станции и космически градове — всичките до един необитаеми, като се изключи вътрешността им. Разглеждай Луната като гигантски космически кораб.

— С екипаж отвътре?

— Да. С екипаж от милиони хора — напук на това, което ние знаем — с растения и животни, с най-напреднала техника. Нима е невъзможно? Щом Земята в последните си дни е могла да изпрати цяла груба заселници на някаква си планета, обикаляща около Алфа Кентавър, и щом като, евентуално с помощта на империята, те са могли да я тераформират, да заплодят океаните й, да изградят суша там, където дотогава не е имало, не би ли могла да изпрати една група и на своя спътник и да тераформира вътрешността му?

— Предполагам, че би могла — неохотно се съгласи Пелорат.

— Да, би трябвало да е тъй. Ако Земята е имала нещо за криене, защо й е да го изпраща на цял парсек разстояние, когато може да го скрие на свят, който е на една стомилионна от разстоянието до Алфа? А и от психологическа гледна точка Луната би следвало да е по-ефикасно скривалище. Никой не прави някаква връзка между спътниците и разумния живот. Ако е там въпросът, и аз не я направих. Луната беше под носа ми, а мислите ми си плюха на петите към Алфа. Добре, че Фалъм… — устните му се свиха и той поклати глава. — Мисля, че ще трябва да й се признае заслугата за това. Ако аз не го направя, Блис сигурно ще го стори.

Пелорат възрази:

— Но, старче, дори под повърхността на Луната да има нещо, как ще го открием? Това са милиони квадратни километри повърхност…

— Грубо казано, четиридесет милиона.

— И ние ще трябва да ги огледаме всичките, търсейки… какво? Някакъв отвор? Или може би въздушен шлюз?

— Ако я поставим по този начин, Янов, задачата наистина си я бива, обаче ние търсим не просто предмети, а живот, и то — интелигентен живот. Нима не разполагаме с Блис и нима нейният талант не е да открива именно интелигентността?

98

Геянката обвинително изгледа Тривайз.

— Най-накрая успях да я приспя. Беше ужасно трудно. Тя беше подивяла. За щастие, не мисля, че съм я увредила.

— Виж какво — студено каза съветникът, — доколкото аз определено нямам никакво намерение да се върна някога на Солария, ти спокойно можеш да премахнеш фиксацията й към Джемби.

— Просто да премахна фиксацията й, така ли? Тривайз, какво разбираш от тези неща? Ти никога не си усещал един ум. Нямаш и най-смътно понятие колко е сложен. Ако изобщо знаеше нещичко по въпроса, едва ли щеше да говориш за отстраняване на фиксация, сякаш това е като да изгребеш сладкото от някой буркан.

— Добре, поне я поотслаби.

— Бих могла мъничко да я поотслабя след цял месец внимателно разнищване.

— Какво искаш да кажеш с „разнищване“?

— Не съм в състояние да го обясня на човек, който няма никаква представа.

— Тогава как смяташ да постъпиш с детето?

— Все още не зная; ще трябва внимателно да го обмисля.

— В такъв случай — рече съветникът — аз пък да ти обясня какво смятаме да направим с кораба.

— Много добре ми е известно. Да се върнем на Нова Земя и пак да се пробваш с възхитителната Хироко, ако тя обещае този път да не те заразява.

Тривайз успя да запази каменната си физиономия.

— Всъщност не. Промених решението си. Отиваме на Луната… — според Янов това е името на спътника.

— Спътника? Понеже е най-близкият свят наоколо? Не се бях сетила, наистина.

— Нито пък аз. Нито пък някой друг би се сетил. Никъде в Галактиката няма спътник, който да е достатъчно голям, за да си заслужава да кацнеш на него — обаче този е уникален с големината си. И, нещо повече, анонимността на Земята прикрива и спътника й. Който не може да открие нея, няма да открие и Луната.

— Обитаема ли е тази твоя Луна?

— На повърхността — не, но не е и радиоактивна, изобщо не е радиоактивна, така че е възможно и да не е абсолютно необитаема. Всъщност не е изключено тя дори да бъка от живот — но под повърхността. И, разбира се, щом се приближим достатъчно, ще можеш да ни кажеш дали това е така.

Блис сви рамене.

— Ще опитам… Само че какво те накара изведнъж да се сетиш да изследваш спътника?

— Нещо, което Фалъм направи, когато бе поела управлението.

Геянката поизчака, сякаш очакваше да чуе още, и пак сви рамене.

— Каквото и да е било то, подозирам, че нямаше да получиш вдъхновение, ако бе последвал собствения си порив и я беше убил.

— Блис, не съм имал никакво намерение да я убивам.

Тя махна с ръка.

— Добре. Така да бъде. Сега към Луната ли отиваме?

— Да. Като предпазна мярка не се движим особено бързо, но ако всичко върви гладко, след тридесет часа ще бъдем в непосредствена близост до нея.

99

Луната представляваше пустош. Тривайз наблюдаваше как под тях се носи яркоосветената й от дневната светлина част. Нижеше се монотонна панорама от кратерни пръстени и планински области, и от черни на фона на огрените от слънцето части сенки. Долавяха се отделни слаби изменения в цвета на почвата и тук-там се мярваше по някоя по-просторна равнина, осеяна от малки кратери.

С приближаването на нощната страна сенките станаха по-дълги и накрая се сляха в едно. За известно време върховете проблясваха на слънцето като тлъсти звезди, надминаващи с блясъка си своите събратя в небето. Сетне изчезнаха, заместени от по-слабата светлина на Земята — голяма синкавобяла сфера, осветена малка повече от половината. Накрая корабът надбяга и нея, потънала зад хоризонта, и долу остана единствено несмекчаваната от нищо чернота, а отгоре — ситното пъстрило от звезди, което обаче за израсналия на беззвездния Терминус Тривайз само по себе си бе истинско чудо.

После отпред се появиха нови ярки точки — първо една-две, след туй и други — и започнаха да набъбват, докато не се сляха и те, преди да пресекат границата с осветената дневна част. Слънцето изгря с пъклено великолепие, така че екранът моментално се отмести от него и поляризира блясъка на повърхността под тях.

Тривайз ясно разбираше, че е безполезно да се надява да открие някаква пролука към населената вътрешност (ако тя наистина съществуваше) чрез просто оглеждане на този действително огромен спътник.

Обърна се към Блис, която седеше до него. Тя не гледаше екрана; държеше очите си затворени. Изглеждаше по-скоро като че се е строполила в креслото, а не седи в него.

Чудейки се дали не е заспала, Тривайз меко попита:

— Откри ли още нещо?

Геянката едва-едва поклати глава.

— Не — прошепна тя. — Само оная слаба струйка. По-добре ме закарай обратно там. Знаеш ли къде е?

— Компютърът знае.

Все едно, че се прицелваха в мишена — клатушкаха се насам-натам, докато не откриха целта си. Въпросната област бе все още навътре в нощната част и като се изключи това, че Земята светеше доста ниско над хоризонта и придаваше на повърхността призрачен пепелен отблясък, не можеше да се различи каквото и да било, въпреки че осветлението в пилотската кабина беше изгасено, за да виждат по-добре.

Пелорат се бе приближил и сега неспокойно застана до вратата.

— Открихме ли нещо? — попита той с леко хрипкав шепот.

Тривайз вдигна ръката си в знак за мълчание. Внимателно наблюдаваше Блис. Знаеше, че ще минат дни, преди слънчевата светлина да се завърне към тази именно точка на Луната, но освен това знаеше и че светлината няма никакво отношение към онова, което Геянката се опитваше да долови.

— Тук е — някак отнесено каза тя.

— Сигурна ли си?

— Да.

— И това е единственото място?

— Единственото, което открих. Минал ли си над всяка област от лунната повърхност?

— Над значителна част от нея.

— Е, в тази значителна част това е всичко, което съм доловила. Сега е по-силно, сякаш то също ни е забелязало, но не ми се вижда опасно. Имам чувството, че ни посреща доброжелателно.

— Сигурна ли си?

— Такова усещане имам.

— А то не може ли да фалшифицира намерението си? — попита историкът.

— Уверявам те, че бих открила подобна фалшификация.

Тривайз измърмори нещо за прекалената самоувереност, а след туй високо рече:

— Надявам се, че това, което долавяш, е интелигентност.

— Долавям силна интелигентност. Само че… — в гласа на Геянката се промъкна особена нотка.

— Само че какво?

— Шшт! Не ме безпокой. Чакай да се съсредоточа — последната дума можеше да се различи единствено по движението на устните й.

После тя заяви с лека и радостна изненада:

— Не е човешка.

— Не е човешка ли? — повтори Тривайз далеч по-учуден от нея. — Да не би пак да си имаме вземане-даване с роботи? Като на Солария?

— Не — Блис се усмихна. — Не е и съвсем роботска.

— Няма как да не е или едната, или другата.

— Да, ама има! — сега тя направо се изкикоти. — Не е човешка интелигентност и въпреки това не прилича изобщо на тази от роботите, дето съм усещала по-преди.

— Иска ми се да го видя! — Пелорат оживено закима с глава, а очите му се бяха разширили от нетърпение. — Мисля, че ще бъде вълнуващо. Нещо ново!

— Нещо ново — промърмори Тривайз, чието настроение също изведнъж се повиши. И една искра на неочаквано прозрение сякаш освети вътрешността на черепната му кутия.

100

Гмурнаха се надолу към лунната повърхност; почти ликувайки. Дори и Фалъм се бе присъединила към тяхната радост и с инфантилна невъздържаност се прегръщаше сама, сякаш вече се връщаше на Солария.

Що се отнася до Тривайз, той чувстваше как остатъкът от здрав разум му казва, че е малко странно Земята — или каквото и да бе онова нейно нещо, дето се намираше на Луната, — след като бе взела такива строги мерки да държи настрана всички изследователи, сега толкова бурно да ги привлича към себе си. Възможно ли беше и в двата случая целта да е една и съща? Дали не действаше правилото „Ако не можеш да ги накараш да те избягват, привикай ги и ги унищожи“? Нима и този път тайната щеше да остане недокосната?

Тази тревожна мисъл обаче избледня и се удави в прилива на радост, който непрекъснато се засилваше с приближаването им към лунната повърхност. Но съветникът все пак успя да съхрани в себе си и момента на просветление, който го бе озарил в началото на тяхното плавно спускане към земния спътник.

Той, изглежда, не изпитваше никакви съмнения единствено за посоката, в която се бе устремил корабът. Сега минаваха току над върховете на полегатите хълмове и застаналият пред компютъра Тривайз нямаше нужда да прави каквото и да било. Изглеждаше тъй, сякаш и хората, и умната машина са водени от неизвестна сила, и в момента усещаха единствено огромна еуфория, защото товарът на отговорността е бил смъкнат от плещите им.

Плъзнаха се успоредно на терена към отвесна скала, която се издигаше на заплашителна височина като бариера пред тях; преграда, осветена слабо от сиянието на Земята и прожектора на „Далечната звезда“. Наближаването на неизбежния сблъсък като че ни най-малко не разтревожи Тривайз и той без никаква изненада осъзна, че част от скалата, разположена точно пред тях, пропадна и откри пролука към блеснал от изкуствено осветление коридор.

Корабът забави скоростта си — очевидно по своя собствена воля — почти до пълзене и се нагоди точно към отвора… влизането… плъзгането навътре. Проходът зад тях се затвори, а отпред се появи друг. И Звездолетът премина през него, за да се озове в една гигантска зала, която изглеждаше като издълбаната вътрешност на цяла планина.

„Далечната звезда“ спря и всички на борда му се втурнаха с нетърпение към въздушния шлюз. Никому, дори и на Тривайз, не хрумна да провери дали навън атмосферата е годна за дишане — и дали изобщо има някаква атмосфера.

Въздух обаче имаше. Ставаше за дишане и беше приятен. Те се огледаха наоколо с доволния вид на хора, които някак си са се прибрали у дома и едва след известно време забелязаха един човек, който учтиво ги изчакваше да приближат.

Беше висок и с печален израз на лицето. Косата му бе с бронзов цвят и ниско подстригана. Скулите му бяха широки, очите — светли, а облеклото му — по мода, която човек можеше да види единствено в книгите по, антична история. Колкото и жизнен и енергичен да изглеждаше, около него все пак сякаш витаеше умора. Тя не се прокрадваше през нещо конкретно, а по-скоро въздействаше като някакво непознато чувство.

Първа реагира Фалъм. Хлапето нададе висок, пронизителен писък и хукна към човека, като размахваше ръце и крещеше на пресекулки:

— Джемби!… Джемби!

Изобщо не забави бяг и щом се оказа достатъчно близо, високият мъж се приведе и я вдигна във въздуха. Фалъм обви с плач ръце около врата му и останала без дъх изхлипа:

— Джемби!

Другите приближиха по-спокойно и Тривайз бавно и отчетливо каза (дали този човек разбираше галактически?):

— Молим за извинение, господине. Детето е загубило своя пазач и отчаяно го търси. За нас е загадка как така то се насочи към вас, защото всъщност търси един робот — механично…

Мъжът заговори за пръв път. Гласът му бе по-скоро глух, отколкото музикален и в него се долавяше слаб полъх на архаичност, но той явно владееше галактически, при това — със съвършена лекота.

— Поздравявам цялата ви компания — видът му бе несъмнено дружелюбен, макар лицето да си остана все тъй печално. — Що се отнася до малката, тя може би показва по-голяма чувствителност, отколкото си мислите, защото аз наистина съм робот. Името ми е Данил Оливо.

XXI. ТЪРСЕНЕТО ПРИКЛЮЧВА

101

Тривайз се улови, че изобщо не му вярва. Беше се възстановил от изпитаната малко преди и непосредствено след кацането на Луната странна еуфория — наложена му, както сега подозираше, от този самозван робот.

Продължаваше да се оглежда и въпреки съвършено нормалния си в момента недокоснат ум не можеше да се избави от обхваналото го удивление. Беше заговорил и дори май проведе цял разговор, без да престане да се удивлява, като почти не схващаше какво говори или чува, защото диреше нещо във външността, в поведението и в маниера на общуване на това същество — толкова очебийно човек — нещо, което да издава робота.

Ето защо, помисли съветникът, Блис долови излъчване, което не е нито на човек, нито на робот, а, както бе казал Пелорат, „нещо ново“. Още повече че именно то бе насочило собствените му мисли в друга, навярно по-разбулваща мистерията посока — макар сега също да беше отстъпило нейде в дъното на ума му.

Блис и Фалъм тръгнаха да огледат околността. Идеята беше на Геянката, но на Тривайз му се стори, че между нея и Данил премина бърз като светкавица поглед. Когато Фалъм отказа и настоя да остане със съществото, което упорито наричаше Джемби, една сериозна дума от страна на Данил и повдигането на пръста му бяха достатъчни да я накарат веднага да се подчини. Тривайз и Пелорат останаха.

— Те не са от Фондацията — рече роботът, сякаш това обясняваше всичко. — Едната е геянка, а другата — космонитка.

Съветникът не обели и дума повече, докато мъжът не ги отведе до няколко семпли стола, поставени под едно дърво. След приканващия му жест те се настаниха и когато той също седна — със съвършено човешко движение, — Тривайз попита:

— Наистина ли си робот?

— Наистина, сър — отговори Данил.

Лицето на Пелорат просветля от радост.

— В старите легенди — каза той — се споменава за един робот на име Данил. На него ли си кръстен?

— Аз съм същият този робот — кимна мъжът. — Това не е легенда.

— О, не! — възрази Пелорат. — Ако ти си същият робот, би трябвало да си на хиляди години.

— Двадесет хиляди — тихо потвърди Данил.

Историкът като че се постъписа и хвърли безпомощен поглед към своя приятел, който заяви с ядна нотка в гласа си:

— Ако наистина си робот, аз ти заповядвам да говориш истината.

— Няма нужда да ми се казва да говоря истината, сър. Длъжен съм да го правя. Пред вас, сър, има три възможности. Аз или съм човек, който ви лъже, или съм робот, който е бил програмиран да вярва, че е на двадесет хиляди години, макар всъщност да не е на толкова, или съм робот, който е на двадесет хиляди години. Трябва да решите коя от трите ще изберете.

— Нещата могат да се решат от само себе си при по-продължителен разговор — сухо отбеляза съветникът. — Ако е там въпросът, трудно ми е да повярвам, че това тук е вътрешността на Луната. Нито светлината — при тия думи той вдигна нагоре очи, защото осветлението беше точно като меката разсеяна слънчева светлина, макар на небето да не се виждаше никакво слънце, а и, честно казано, не се забелязваше никакво небе, — нито гравитацията изглеждат правдоподобни. Този свят би трябвало да има повърхностна гравитация, по-малка от 0,2 g.

— Всъщност, сър, естествената гравитация на повърхността би била 0,15 g. Тя обаче е изменена от същите сили, които на вашия кораб ви дават усещането за нормално притегляне, дори и да се намирате в състояние на свободно падане или под ускорение. Другите енергийни нужди, включително светлината, също се удовлетворяват по гравитационен път, при все че когато е удобно, използваме и самата слънчева енергия. Материалните ни потребности се поемат от лунната почва, като се изключат леките елементи — водород, въглерод и азот — които Луната не притежава. Задоволяваме ги, като от време на време улавяме по някоя комета. Една такава плячка на век е повече от достатъчна за посрещането на нуждите ни.

— Доколкото разбирам, Земята не може да се използва като източник на продоволствия.

— За нещастие е точно тъй, сър. Нашите позитронни мозъци са също толкова чувствителни към радиацията, както и човешките протеини.

— Употребяваш множествено число, а това имение изглежда голямо, красиво и изпипано — поне на пръв поглед. Значи тук живеят и други… Хора? Роботи?

— Да, сър. На Луната имаме пълен екологичен цикъл и огромни и сложни кухини, в които процъфтява животът. Всички интелигентни същества обаче са роботи — къде повече, къде по-малко прилични на мен. Вие обаче няма да видите никого от тях. Що се отнася до имението, единственият му ползвател съм аз и то е изградено като точно копие на онова, в което живеех преди двадесет хиляди години.

— И което ти си спомняш с подробности, нали?

— Съвършени, сър. Аз бях произведен и съществувах за известно време — колко кратко ми се вижда то сега! — на космонитския свят Аврора.

— Онази планета със… — Тривайз млъкна.

— Да, сър. Онази планета с кучетата.

— Значи знаеш за тях?

— Да, сър.

— Но как си дошъл тук, след като първоначално си живял на Аврора?

— Дойдох в самото начало на заселването на Галактиката, за да предотвратя създаването на радиоактивна Земя. С мен имаше и друг робот на име Жискар, който умееше да чувства и коригира умовете.

— Като Блис?

— Да, сър. В известен смисъл ние се провалихме и Жискар престана да функционира. Преди да се случи това обаче, той успя да ми предаде своя талант и остави на мен да се грижа за Галактиката и в частност за Земята.

— Защо в частност за Земята?

— Донякъде заради един човек на име Илайджа Бейли. Един земянин…

Пелорат възбудено се намеси:

— Голан, той е културният герой, за когото преди известно време ти споменах!

— Културен герой ли, сър?

— Доктор Пелорат има предвид — обясни Тривайз, — че е личност, на която са били приписани много неща и която представлява сплав от множество действително съществували хора, ако не е съвършено измислена.

Данил претегли за момент казаното и съвсем спокойно възрази:

— Това не е вярно, господа. Илайджа Бейли съществуваше наистина и беше един-единствен човек. Не зная какво разправят за него вашите легенди, но исторически факт е, че Галактиката може би никога нямаше да бъде заселена, ако не беше той. В негова памет аз направих всичко по силите си, за да спася каквото мога от Земята, след като тя взе да става радиоактивна. Моите другари роботи бяха разпределени из Галактиката така, че да са в състояние да повлияят — тук или там — на някой подходящ човек. По едно време дори успях да подредя нещата тъй, че да започне рециклиране на земната почва. Доста по-късно подхванах тераформирането на онзи свят, обикалящ около съседната звезда, която сега се нарича Алфа. Нито в единия, нито в другия случай обаче постигнах истински успех. Така и не можах да повлияя на човешките умове точно както аз исках, понеже винаги съществуваше възможност да причиня вреда на индивидите, чиито умове манипулирах. Разбирате ли, бях обвързан — и съм обвързан и до ден-днешен — от законите на роботиката.

— Да?

Не бе нужно да си същество с менталната мощ на Данил, за да доловиш недоумението в този въпрос.

— Първият закон, сър — продължи той, — гласи: „Роботът не може да причини вреда на човека или с бездействието си да допусне на човека да бъде причинена вреда.“ Вторият закон е: „Роботът е длъжен да се подчинява на заповедите, давани му от хората, освен ако такава заповед противоречи на Първия закон.“ Третият закон е: „Роботът е длъжен да се грижи за собствената си безопасност, освен когато тази грижа противоречи на Първия или Втория закон.“ Естествено, аз ви излагам тези постулати, доколкото ми позволява езикът. В действителност те представляват сложни математически конфигурации на нашите позитронни мозъчни връзки.

— Трудно ли ти е да се съобразяваш с тези закони?

— Длъжен съм, сър. Първият има абсолютна сила, която почти забранява използването на каквито и да било ментални способности. Когато работиш с цялата Галактика, малко вероятно е действията ти да не причинят никакви вреди. Винаги отделни хора, а може би и големи групи, рискуват да пострадат, така че един робот трябва да избира минималната вреда. В добавка сложността при изчисляването на различните варианти е такава, че трябва доста време, за да се предпочете най-добрият, а дори и тогава не можеш да бъдеш съвсем сигурен.

— Разбирам — кимна Тривайз.

— През цялата галактическа история аз се опитвах да намалявам най-болезнените последици от борбите и катастрофите, които непрекъснато се вихрят в Галактиката. Понякога може и да съм успявал до известна степен, обаче ако познавате своето собствено минало, ще сте наясно, че не е било особено често, още по-малко пък — напълно.

— Колкото до това, известно ни е — криво се усмихна съветникът.

— Точно преди края си Жискар измисли един закон на роботиката, който обезсилваше дори Първия. Нарекохме го „Нулевият закон“, тъй като не можахме да измислим друго име, което да носи някакъв смисъл. Нулевият закон гласи: „Роботът не може да причини вреда на човечеството или с бездействието си да допусне на човечеството да бъде причинена вреда.“ Това автоматично означава, че Първият трябва да се измени така: „Роботът не може да причини вреда на човека или с бездействието си да допусне на човека да бъде причинена вреда, освен ако това противоречи на Нулевия закон.“ Подобни изменения трябва да се направят и във Втория и Третия закони.

Тривайз се намръщи.

— Как решаваш кое е вредно или не за човечеството като цяло?

— Именно, сър — спокойно отвърна Данил. — На теория Нулевият закон дава отговор на всичките ни проблеми, които практически никога не можем да решим. Един човек е конкретен обект и нанасяната му вреда може да бъде изчислена и преценена. Човечеството обаче е абстракция. Как да боравим с него?

— Не зная — сви рамене Тривайз.

— Чакай — намеси се Пелорат, — ти би могъл да превърнеш човечеството в един организъм. Като Гея, например.

— Точно това се опитах да направя, сър. Аз организирах създаването на Гея. Ако човечеството бъде превърнато в цялостен организъм, то би станало конкретен предмет и с него ще може да се борави. Оказа се обаче, че да се създаде подобен суперорганизъм не е тъй лесно, както се надявах. Първо на първо, то не може да се осъществи, ако хората не ценят суперорганизма повече от собствената си индивидуалност, така че се налагаше да открия подходяща настройка на ума. Доста време мина, преди да се сетя за законите на роботиката.

— Аха, значи геянците все пак са роботи! Подозирах го от самото начало.

— В такъв случай, сър, подозренията ви са неоснователни. Те са хора, ала в мозъците им е внедрен еквивалентът на законите на роботиката. На тях им е втълпено да ценят живота, наистина да го ценят. Но дори и след като тази трудност бе преодоляна, остана един сериозен недостатък. Суперорганизъм, изграден единствено от хора, е нестабилен. Той просто не може да се задейства. Трябва да се прибавят други животни, сетне растения, сетне и неорганичен свят. Най-малкият суперорганизъм, който е действително възможен, е един цял свят, и то достатъчно голям и сложен, за да има своя собствена екология. Трябваше ми много време, за да го разбера, така че едва през последния век Гея бе напълно основана и подготвена да тръгне към осъществяването на Галаксея — а това също ще отнеме доста време. Може би обаче не чак толкова, колкото отне извървеният дотук път, защото сега познавам основните принципи…

— И имаш нужда от мен, за да взема решението. Така ли е, Данил?

— Да, сър. Законите на роботиката не позволяват нито на мен, нито на Гея да взима решения и да преценява вредата за човечеството. А междувременно преди пет века, когато ми се струваше, че никога не ще успея да разработя методи за преодоляване на всички трудности по пътя на основаването на Гея, аз се заех с втората по оптималност задача и спомогнах за развитието на психоисторическата наука.

— Трябваше да се досетя — измърмори Тривайз. — Знаеш ли, започвам да вярвам, че наистина си на двадесет хиляди години.

— Благодаря ви, сър.

— Почакай малко — обади се Пелорат. — И аз, струва ми се, започвам да схващам нещо. Ти самият, Данил, не представляваш ли част от Гея? Не си ли разбрал тъкмо по тоя начин за кучетата на Аврора? Чрез Блис?

— В известен смисъл сте прав, сър — отвърна роботът. — Аз съм свързан с Гея, макар да не съм част от нея.

Съветникът вдигна вежди.

— Това ми звучи като версията на Компорелон — света, който посетихме веднага след като напуснахме Гея. Компорелонците твърдяха, че не са част от Фондационната конфедерация, а са само асоциирани към нея.

Данил бавно кимна.

— Предполагам, че аналогията е подходяща, сър. Като свързан с Гея мога да осъзнавам това, което осъзнава и тя — въплътена например в личността на тази жена Блис. Гея обаче не осъзнава онова, което аз съзнавам, така че запазвам свободата на действията си. Подобна свобода ще ми е необходима, докато планетата не се стабилизира окончателно.

Тривайз се вгледа внимателно в робота и рече:

— А използва ли долавяното чрез Блис, за да влияеш на събитията при нашето пътуване и да ги насочваш, както ти е изгодно?

Данил въздъхна по странно човешки начин.

— Не бих могъл да направя много, сър. Законите на роботиката почти винаги ми пречеха. Все пак облекчих товара върху ума й, като поех малка част от допълнителната отговорност, за да може тя да се справи с вълците на Аврора и соларианския космонит по-експедитивно и с по-малко вреда за себе си. В добавка повлиях чрез нея на жената от Компорелон и на другата от Нова Земя така, че те да погледнат на вас достатъчно благосклонно и да можете да продължите пътуването си.

Съветникът се усмихна малко насилено.

— Трябваше да се сетя, че не е било заради мен.

Данил прие констатацията без печалното й самоподценяване.

— Напротив, сър — каза той, — до голяма степен беше именно заради вас. И двете жени още отначало ви гледаха благосклонно. Аз просто подсилих вече съществуващите импулси — това е кажи-речи всичко, което може да се направи при ограниченията, налагани от законите на роботиката. Точно поради тях — както и по някои други причини, признавам го — съумях да ви докарам тук толкова трудно и благодарение на непряка намеса. На няколко пъти ме грозеше сериозна опасност да ви загубя.

— Е, сега съм тук — рече Тривайз. — Какво желаеш от мен? Да потвърдя решението си в полза на Галаксея?

Безизразното лице на Данил някак си успя да придобие отчаян вид.

— Не, сър. Само решението вече не е достатъчно. Повиках ви, доколкото ми позволяват силите при сегашното ми състояние, заради нещо далеч по-безнадеждно. Аз умирам.

102

Може би поради разговорния тон, с който го съобщи, или понеже един жизнен път от двадесет хиляди години, възприет през очите на човек, осъден да живее не повече от половин процент от този период, прави смъртта да не изглежда като трагедия, но във всеки случай, у Тривайз не се породи особено съчувствие.

— Да умреш? Може ли една машина да умре?

— Аз мога да престана да съществувам, сър, както и да пожелаете да наречете това. Стар съм. Нито един разумен организъм в Галактиката, който е бил жив, когато за пръв път ми бе дадено съзнание, днес вече не функционира — нищо органично, нищо роботско. Дори при мен самия започват някои прекъсвания.

— В какъв смисъл?

— Няма физическа част от тялото ми, сър, която да е избегнала подмяната, и то не само веднъж. Дори позитронният ми мозък бе сменян петкратно. Всеки път съдържанието на по-раншния бе пренасяно в новия до последния позитрон. Всеки път новият мозък имаше по-голям капацитет и бе по-сложен от стария, така че да има място за още спомени и възможност за по-бързи решения и действия. Обаче…

— Обаче какво?

— Колкото по-усъвършенстван и сложен е мозъкът, толкова е по-нестабилен и по-бързо се изхабява. Сегашният е сто хиляди пъти по-чувствителен от първия и има десет милиона пъти по-голям капацитет, но докато първият издържа над десет хиляди години, този е само на шестстотин, а е вече определено остарял. Всеки спомен от тези двадесет хиляди години е идеално записан, механизмът за търсене е в пълен порядък, ала самият капацитет е на изчерпване. Способността да взимам решения бързо намалява, още по-бързо намаляват възможностите ми да проверявам и влияя на умовете от хиперпространствени разстояния. А и не мога да конструирам шести мозък. По-нататъшната миниатюризация ще се натъкне на сляпата стена на принципа за неопределеността и усложняването ще доведе най-вероятно до моментален срив.

Пелорат изглеждаше ужасно обезпокоен.

— Но, Данил, Гея положително ще може да продължи без теб. Като се има предвид, че Тривайз вече прецени и избра Галаксея…

— Процесът ще отнеме прекалено много време, сър — отвърна Данил, както винаги без да прояви каквато и да било емоция. — Наложи се да изчакам Гея да бъде напълно стабилизирана, независимо от непредвидените трудности, които възникваха. Докато успеем да открием този човек — господин Тривайз, — който да е способен да взима правилни ключови решения, стана прекалено късно. Не мислете обаче, че не съм предприел никакви мерки да удължа времетраенето на живота си. Малко по малко ограничих своята дейност, за да запазя за спешни случаи онова, което ще ми е нужно. Когато вече не можех да разчитам на активни действия за съхраняване на изолацията на системата Земя-Луна, предприех пасивни мерки: В продължение на много години човекоподобните роботи, които работеха на различните планети, бяха привикани един по един у дома. Последните им поръчения целяха отстраняването на всички данни за Земята в планетните архиви. А без мен и без моите другари на Гея ще й липсва основният инструментариум, за да изведе докрай развитието на Галаксея, без то да отнеме прекалено дълго време.

— И ти си знаел всичко това — запита Тривайз, — когато взех решението си?

— Доста по-отдавна, сър — отвърна Данил. — Гея, разбира се, не го знаеше.

— Но тогава — ядно възкликна съветникът — какъв е бил смисълът от цялата тая главоблъсканица? Каква е ползата? Аз пребродих Галактиката, търсейки Земята и онова, за което си мислех като за нейна „тайна“ — без да знам, че тайната си бил ти, — та да мога да съм сигурен в правилността на решението си. Е, потвърдих го. Сега разбирам, че Галаксея е абсолютно необходима — и излиза, че всичко е било за тоя, що духа. Защо не остави Галактиката на самата нея, а и мен също?

— Защото, сър — каза спокойно Данил, — търсех начин да се спася и продължавах с надеждата, че бих могъл да намеря такъв. И мисля, че го намерих. Вместо да заменям моя мозък с друг позитронен, което е непрактично, аз бих могъл да го слея с един човешки мозък — той не се влияе от трите закона на роботиката и не само ще увеличи собствения ми капацитет, а и ще добави още куп нови способности. Ето защо ви доведох тук.

Тривайз бе ужасeн.

— Искаш да кажеш, че възнамеряваш да слееш човешки мозък със своя? Налага ли се този човешки мозък да загуби своята индивидуалност, за да можеш да постигнеш двумозъчната Гея?

— Да, сър. Това няма да ме направи безсмъртен, но сигурно ще ми позволи да живея достатъчно дълго, така че да мога да създам Галаксея.

— И заради това доведе тук мен? Независимостта ми от трите закона и чувството ми за вярна преценка да станат част от теб с цената на моята индивидуалност? Не!

— Но само преди минута вие казахте, че Галаксея е жизнено важна за добруването на човечеството…

— Дори и да е тъй, за това ще е нужно много време, а аз предпочитам да запазя индивидуалността си, докато съм жив. От друга страна, ако Галаксея бъде изградена бързо, ще последва трансформация на индивидуалност в галактически мащаб и моята собствена загуба ще представлява само част от неизмеримо по-голямата. Аз обаче никога не бих се съгласил да загубя индивидуалността си, докато останалите в Галактиката запазват своята.

— Значи е така, както си мислех — рече Данил. — Вашият мозък не би ми паснал добре, а и във всеки случай той ще е по-полезен, ако си запазите способността за независима преценка.

— Кога точно промени решението си? Ти каза, че си ме довел тук заради сливането.

— Да, и то след като използвах до последно моите силно намалели възможности. Но все пак заявих: „Ето защо ви доведох тук“, и моля да си спомните, че на стандартен галактически думата „ви“ може да се отнася както за единствено, така и за множествено число. Имах предвид всички вас.

Пелорат застина на мястото си.

— Наистина ли? Кажи ми тогава, Данил, дали един човешки мозък, който се е слял с твоя, ще сподели спомените ти за всички тези двадесет хиляди години, чак до легендарните времена?

— Положително, сър.

Историкът дълбоко си пое дъх.

— Това би оправдало едно продължило цял живот търсене и е нещо, за което аз с удоволствие бих дал моята индивидуалност. Моля те да ме удостоиш с привилегията да споделя мозъка ти.

Тривайз меко попита:

— А Блис? Помисли ли за нея?

Пелорат не се колеба повече от миг.

— Блис ще разбере — каза той. — Във всеки случай ще й е по-добре без мен… след известно време.

Данил поклати глава.

— Вашето предложение, доктор Пелорат, е много великодушно, но не мога да го приема. Мозъкът ви е стар и няма да издържи повече от две-три десетилетия, дори и да се слее с моя. Трябва ми нещо друго. Вижте! — той вдигна ръката си и рече:

— Привиках я обратно.

Блис се завръщаше с пружинираща и щастлива походка.

Пелорат конвулсивно се изправи на крака.

— Блис! О, не!

— Не се паникьосвайте, докторе — каза Данил. — Аз не мога да използвам Блис. Това би ме сляло с Гея, а вече ви обясних, че трябва да остана независим от нея.

— Но в такъв случай — объркано поде историкът — кой…

Не довърши, защото в този момент съветникът, гледайки крехката фигурка, която тичаше след Блис, каза:

— Янов, роботът през цялото време е търсил Фалъм.

103

Геянката приближи усмихната и очевидно в състояние на дълбоко задоволство.

— Не успяхме да излезем извън имението — рече тя, — но всичко ми напомня за Солария. Фалъм, разбира се, е убедена, че това наистина е нейната планета. Попитах я дали не мисли, че Данил изглежда по-различен от Джемби — все пак Джемби беше метален — а детенцето ми каза: „Не, не истински.“ Не зная какво имаше предвид с това „не истински“.

Тя погледна към поотдалечилата се Фалъм, която сега свиреше на флейта за печалния Данил, а той кимаше в такт с музиката. Звуците долитаха до тях — високи, чисти и сладостни.

— Знаехте ли, че когато напуснахме кораба, тя е взела флейтата със себе си? — попита Блис. — Подозирам, че още малко и няма да можем да я откъснем от робота.

Забележката й бе посрещната с неловко мълчание и това я накара да изгледа тревожно двамата мъже.

— Какво има?

Тривайз учтиво посочи с ръка Пелорат. От него зависи, говореше жестът му. Историкът се прокашля и рече:

— Блис, аз всъщност мисля, че Фалъм ще остане за постоянно с Данил.

— Нима? — намръщи се Геянката и като че се накани да тръгне към хлапето, но любимият й я хвана за ръката.

— Блис, миличка, не бива. Той е по-могъщ дори от Гея, а Фалъм трябва да остане с него, за да може Галаксея да се осъществи. Чакай да ти обясня, а ти, Голан, ако обичаш, ме поправяй, объркам ли нещо.

Младата жена изслуша разказа му и ведрото й изражение се смени с гримаса, твърде близка до отчаянието.

Тривайз се опита да демонстрира здрав разум.

— Блис, сега виждаш как стоят нещата. Детето е космонит, а Данил е бил конструиран и сглобен от космонити. То е отгледано в имение, което е празно като това тук, от един робот, без да познава никого другиго. Има преобразувателни способности, от които роботът се нуждае. Фалъм ще живее още три-четири века, а туй време може би ще е достатъчно за основаването на Галаксея.

С пламнали бузи и влажни очи Блис промълви:

— Предполагам, че роботът е насочвал нашето пътуване към Земята по такъв начин, че да ни накара да минем през Солария, за да вземем детето и той да може да го използва.

Съветникът сви рамене.

— По-вероятно е просто да е разчитал на случайността. Не мисля, че в момента способностите му са толкова големи, та да може да ни води като кукли през хиперпространствени разстояния.

— Не. Било е целенасочено. Той се е постарал да се почувствам толкова силно обвързана с детенцето, че да го взема с нас, за да не бъде убито, и да го защищавам дори от теб, когато ти проявяваше единствено отвращение и се дразнеше, че е на кораба.

— Но всичко това съвсем спокойно би могло да се дължи и на твоята геянска етика, която, подозирам, Данил може би мъничко е позасилил. Хайде, Блис, нищо няма да спечелиш от емоционални реакции. Допусни, че успееш да отведеш Фалъм. Би ли могла да я закараш някъде, където ще е тъй щастлива, както е тук? Ще я върнеш ли на Солария, след като знаеш, че може безжалостно да я убият; ще я заведеш ли на някой пренаселен свят, където сигурно ще се поболее и ще умре; на Гея, където ще страда за Джемби; или ще предприемете безкрайно пътуване из Галактиката, при което тя ще си мисли, че всяка планета, на която попадате, е нейната Солария? И още — ще можеш ли да намериш някой друг, когото Данил да използва, за да бъде изградена Галаксея?

Блис тъжно мълчеше.

Малко плахо Пелорат протегна ръката си към нея.

— Виж — каза той, — аз се писах доброволец да дам моя мозък за сливане с Даниловия. Той обаче не го прие, защото съм бил твърде стар. Иска ми се да бе приел, ако това можеше да запази Фалъм за теб.

Блис пое ръката му и я целуна.

— Благодаря ти, Пел, но цената щеше да е прекалено висока — тя въздъхна дълбоко и опита да се усмихне. — Може би когато се върнем на Гея, в глобалния организъм ще се намери място за едно дете… и аз ще вкарам „Фалъм“ в сричките на името му.

Данил, сякаш осъзнал, че въпросът е уреден, се запъти към тях, а малката заподскача край него.

После се затича и стигна първа до тримата.

— Благодаря ти, Блис — изчурулика тя, — загдето ме доведе пак у дома при Джемби и се грижеше за мен, докато бяхме на кораба. Винаги ще те помня — после се хвърли в обятията на Геянката и двете силно се прегърнаха.

— Надявам се да си щастлива — рече Блис. — Аз също ще те помня, мила Фалъм — и с нежелание я пусна. Хлапето се обърна към историка:

— Благодаря и на теб, Пелорат, че ми даваше да чета твоите книгофилми — сетне без нито дума повече и след моментно колебание протегна тънката си момичешка ръка към Тривайз. Той я пое за миг и я пусна.

— Късмет, Фалъм — измърмори съветникът.

Данил каза:

— Благодаря на всички ви, господа и госпожо, за онова, което — всеки по своему — направихте. Сега можете да си вървите, тъй като вашето търсене приключи. Що се отнася до собствената ми работа, тя също ще приключи доста скоро и, надявам се, успешно.

Блис обаче го спря:

— Чакай, още не сме свършили. Не знаем дали Тривайз продължава да е на мнение, че подходящото за човечеството бъдеще е Галаксея, а не огромният конгломерат от изолати.

— Той вече изясни това преди малко, мадам — напомни роботът. — Решил е в полза на Галаксея.

Устните на Блис се свиха.

— Предпочитам да го чуя от него. Кое от двете ще предпочетеш, Тривайз?

Съветникът спокойно се усмихна:

— А ти, Блис, кое желаеш да бъде? Ако не избера Галаксея, може би ще си върнеш Фалъм…

Блис решително тръсна глава.

— Аз съм Гея. Трябва да узная твоя избор и основанията за него заради самата истина, а не поради нещо друго.

— Кажете й, сър — помоли Данил. — Вашият ум, както Гея добре разбира, не е докосван.

И Тривайз каза:

— Решението ми е за Галаксея. Вече нямам никакви съмнения.

104

Блис не помръдна толкова време, колкото човек бавно да преброи до петдесет, сякаш за да даде възможност на информацията да стигне до всички части на Гея. После попита:

— Защо?

— Слушай внимателно — настоя Тривайз. — Още отначало знаех, че има само два възможни варианта за човечеството — Галаксея или Втората Империя от Плана на Селдън. И ми се струваше, че това са взаимноизключващи се възможности за развитие. Тоест, ние не бихме могли да реализираме Галаксея, освен ако по някаква причина Плана на Селдън не съдържа в себе някаква фундаментална грешка.

За нещастие, аз не знаех нищо за Плана на Селдън, с изключение на двете аксиоми, които лежат в основата му: едната — за възможността да се разглежда човечеството като група от случайно взаимодействащи си индивидиуми, тоест — статистически; и втората — човечеството не трябва да знае резултатите от психоисторическите изследвания, докато тези резултати не се реализират в живота.

Понеже вече реших в полза на Галаксея, аз разбирах, че трябва да съм бил подсъзнателно убеден в порочността на Плана на Селдън, а неговите грешки могат да произлязат само от аксиомите, понеже това е единственото, което знаех за него. Макар че не можех да открия нищо неправилно в тях. Тогава аз се впуснах в търсене на Земята, чувствайки, че не биха я крили толкова грижливо, ако нямаше нужда. Исках да разбера с каква цел е правено това.

Нямах никакви реални причини да очаквам, че веднага след като намеря Земята, ще намеря и решение на проблемите, но бях отчаян и не можех да мисля за нищо друго. И може би желанието на Данил да се срещне с детето от Солария усилваше желанието ми за пътешествие.

Както и да е, най-накрая достигнахме Земята, после Луната и Блис откри разума на Данил, който той преднамерено насочи към нея. Тя описваше този разум като нечовешки, но и нямащ нищо общо с роботите. Сега вече това твърдение придобива смисъл, понеже мозъка на Данил далеч превъзхожда мозъка на който и да е от съществуващите роботи и не трябва да се усеща като прост разум на робот. Но все пак, той по нищо не напомня за човешкия. Пелорат го характеризира като „нещо ново“ и това послужи за спусък на моето собствено „нещо ново“  — нови мисли.

Точно по същия начин, както много отдавна Данил с колегата си измислили четвъртия закон на роботиката, по-фундаментален от другите три, така и аз можах внезапно да видя трета базисна аксиома на психоисторията, по-фундаментална от другите две; толкова фундаментална, че никой даже не се е сетил да я спомене.

Ето я. Двете известни аксиоми се отнасят за хората, и те са основани на тази неизказана аксиома, че хората са единствените разумни същества в Галактиката, и следователно, единствените, чиито действия имат значение за развитието на историята и обществото. И така, неизвестната аксиома е: „В Галактиката има само едно разумно същество, и това е Homo Sapiens“. Ако възникне „нещо ново“, ако се намерят други разумни форми на живот, различни от хората по своята природа, тогава поведението им няма да се описва точно от математическия апарат на психоисторията и Плана на Селдън няма да има смисъл. Разбираш ли?

Тривайз едва не трепереше от силното желание да бъде разбран правилно.

— Разбираш ли? — повтори той.

— Да, разбирам, но като адвокат на дявола, приятелю…

— Да? Казвай.

— Човека наистина е единственото разумно същество в Галактиката.

— Роботите? — предположи Блис, — Гея?

Пелорат се позамисли, после бавно произнесе:

— Роботите не играят значима роля в живота откакто са изчезнали космонитите. Гея не е играла значителна роля до неотдавна. Роботите са творение на човека, а Гея — творение на роботите, и роботите и Гея, доколкото са свързани с Трите закона, нямат никакъв друг избор, освен да се покорят на волята на човека. Независимо от двадесетте хиляди години работа на Данил и дългото развитие на Гея, една-единствена дума на Тривайз, човешко същество, може да сложи край на тази работа, и на това развитие. От това следва, че човечеството е единствената значима форма на разумен живот и психоисторията остава в сила.

— Единствената форма на разумен живот. — бавно повтори Тривайз. — Съгласен съм с теб. Но ние толкова много и толкова често говорим за Галактиката, че не можем да разберем, че Галактиката не е всичко. Галактиката — това не е цялата Вселена. Има и други

Пелорат и Блис тревожно потрепнаха. Данил слушаше с любезна сериозност, а ръката му бавно милваше косата на Фалъм.

— Чуйте ме още веднъж внимателно — каза съветникът. — Току отвъд нашата Галактика са Магелановите облаци, където никога не е прониквал човешки крак или по-точно — кораб. Зад облаците има няколко по-малки звездни системи, а не чак толкова далеч е гигантската галактика Андромеда. Още по-нататък съществуват милиарди! Нашата собствена Галактика е развила само един интелигентен вид, достатъчно значим, за да създаде техническо общество, но какво знаем за останалите? Може би дори човешкият вариант е нетипичен. Възможно е в някои от другите галактики — а защо не и на всички — да има множество съперничещи си видове, които се борят един с друг, като всеки от тях е неразбираем за нас. Навярно все още ги занимава взаимното им съперничество, но какво ще стане, ако някой от тези видове надделее над останалите, а след туй има достатъчно време да обмисли възможността за проникване в други галактики? Погледнато хиперпространствено, Галактиката представлява точка — а същото важи и за цялата Вселена. Ние не сме посетили никоя друга и, доколкото ни е известно, никога не сме били посещавани от интелигентни същества от друга галактика, обаче това състояние на нещата един ден сигурно ще се промени. И ако нашествениците пристигнат, непременно ще открият начини да настроят някои хора срещу други хора. Толкова дълго сме имали за противник единствено себе си, че сме привикнали към подобни вътрешновидови разправии. Нашественик, който ни намери разделени, ще загосподства над всички ни или ще унищожи всички ни. Единствената истинска предпазна мярка е да създадем Галаксея, която не може да бъде настроена срещу самата себе си и е в състояние да посрещне нашествениците с максимална мощ.

— Рисуваш плашеща картина — обади се Блис. — Ще имаме ли време да достигнем до Галаксея?

Тривайз отправи поглед нагоре, като че искаше да проникне през дебелия стой лунна скала, който го отделяше от повърхността и от космоса; сякаш се опитваше да си представи как отдалечените галактики бавно се движат през невъобразимите простори на Вселената.

— Доколкото знаем — отвърна той, — в цялата досегашна човешка история никаква друга интелигентност не е посегнала на нашия вид. Ако това продължи само още няколко века — може би малко повече от една десетхилядна от времето, откакто съществува цивилизацията — ще бъдем в безопасност. В края на краищата — и тук съветникът усети внезапна тревожна тръпка, която се насили да пренебрегне, — не е като врагът да е вече между нас.

Той не погледна надолу, за да види замислените очи на Фалъм — хермафродитски, преобразуващи, различни — които неразгадаемо се бяха вторачили в него.

1

Ако не искаме да разбъркваме номерацията, тук може би като 9а би следвало да вместим написания по-късно и излязъл след смъртта на Азимов роман, „Битката за фондацията“ (1993). — Бел.пр.

2

Всички цитати от Енциклопедия Галактика тук са взети от 116-то издание, публикувано през 1020 г. от Ерата на Фондацията от Енциклопедия Галактика Пъблишинг Къмпани, Терминус, с разрешение на издателите. Бел.авт.

3

Един от големите кошмари за екипажите на някогашните кораби е бил по време на морска буря някое от оръдията да се освободи от застопоряващите го елементи и да започне да се лашка насам-натам по палубата. — Бел.пр.

4

На английски името на сектора се произнася Уай (Wye). Тъй като в „Битката за Фондацията“ Азимов не го е вмъкнал в любимите си каламбури, аз просто го транскрибирах фонетично и там то се появи така, както се произнася. По същия начин обаче се произнася и Why (защо). Понеже, както сами ще се убедите, и в настоящия роман каламбурите валят един след друг, се наложи да прибягна до смислов превод. Моля читателите да ме извинят за тази непоследователност. — Бел.пр.

5

Alter ego (лат.) — второ „аз“. — Бел.пр.

6

Кампус — територия на колеж или университет заедно с разположените на нея учебни и жилищни сгради. — Бел.пр.

7

Прозрачната алюзия за Луи Четиринадесети, краля-слънце, вероятно е предизвикана не толкова от специфичното чувство за хумор, колкото от крайните републикански убеждения на Азимов. Интересно е до каква степен тези убеждения и войнстващият му атеизъм, съчетан с превъзнасянето на науката, са допринесли за създаването на сциентоложката църква. — Бел.пр.

8

Стремеж да се привлекат повече последователи към някое вероизповедание. — Бел.пр.

9

За да получи непознат за Селдън термин, Азимов използва gabelle — средноанглийска заемка от френски. Така във франция отпреди Революцията е бил наричан отмененият през 1790 г. данък върху солта. — Бел.пр.

10

Моралите (фр. moralite от лат. moralitas — „нравственост“) — алегорична нравоучителна драма в Западна Европа през XV-XVI век. — Бел.пр.

11

От латинското simulare. Симулакрум — подобие, изображение, образ. — Бел.пр.

12

Тук Азимов обединява два термина: японското оби — широк шарф с панделка отзад, който се носи върху кимоното, и западноафриканското обиа — форма на магия или вещерство, практикувана от негрите в Гвиана. — Бел.пр.

13

Азимов се позовава на вдигналата голям шум по онова време книга на Торнстийн Веблен „Theory of the Leisure Class“. — Бел.пр.

14

Втората част от името — bottom — на английски е почти пълен омоним на bottom (дъно; стигам дъното). — Бел.пр.

15

Марон (от американски испански — cimarron — див) — член на негърско племе, което обитава Гвиана и островите в Карибския басейн и се състои от потомци на избягали през XVII и XVIII век роби. Първоначално така са наричали подивелите домашни животни. — Бел.пр.

16

Непреводима игра на думи. В оригинала е Sunbadger, което може да се преведе като „човек със знак, изобразяващ слънце“, а също така и като „слънчев борсук“, което явно изразява отношението на кореняка билиботънец към полицаите. — Бел.пр.

17

Blast (англ.) — взривявам, гърмя — Бел.пр.

18

В оригинала е употребена думата foundation — основа, фундамент, фондация. Намекът за Първата и Втората фондация е ясен, но за съжаление не може да се преведе гладко на български. — Бел.пр.

19

Всички цитати от Енциклопедия Галактика тук са взети от 116-то издание, публикувано през 1020 г. от Ерата на Фондацията от Енциклопедия Галактика Пъблишинг Къмпани, Терминус, с разрешение на издателите. Б.а.

20

Jo (шотл.) — любим. — Бел.прев.

21

Територия на колеж или университет. — Бел.ред.

22

Мярка за дължина, равняваща се на 30,48 см. — Бел.ред.

23

Мярка за дължина, равняваща се на 2,54 см. — Бел.ред.

24

Свършен факт (фр.) — Бел.прев.

25

Със старческо отслабване на организма. — Бел.ред.

26

Мярка за тегло, равняваща се на 453,6 грама. — Бел.ред.

27

Устройство, което чрез непрекъснати промени в честотата на вълната и други електронни трикове прави невъзможно подслушването и разшифроването на разговори. — Бел.прев.

28

Форма на брак, при която една жена има няколко мъже. — Бел.ред.

29

Blast (англ.) — взривявам. — Бел.прев.

30

Примитивен гущер, който води нощен живот. — Бел.ред.

31

Изкопаеми вкаменелости от животни или растения. — Бел.ред.

32

Мярка за разстояние, равняваща се на 3,263 светлинни години. — Бел.ред.

33

Съвкупността от гените в единичен комплект хромозоми. — Бел.ред.

34

Магистратът решава самостоятелно дребни криминални случаи, докато по-тежките са от компетенцията на съдия и жури от съдебни заседатели. — Бел. прев.

35

Съвкупността от законодателните органи на една държава. — Бел.ред.

36

Обсидианът е вулканично стъкло, обикновено с тъмен цвят. — Бел.ред.

37

В китайската митология женското пасивно начало ин, изразяващо се в тъмнина, студ и влага, и мъжкото активно начало ян, изразяващо се в светлина, топлина и сухота, се съчетават, за да се роди животът. — Бел.прев.

38

Всички цитати от Галактическата енциклопедия, приведени в тази книга, са взети от 116 издание, публикувано в 1020 г. от б.е. Галактическа корпорация, Терминус.

39

Всички цитати от Енциклопедия Галактика тук са взети от 116-то издание, публикувано през 1020 г. от Ерата на Фондацията от Енциклопедия Галактика Пъблишинг Къмпани, Терминус, с разрешение на издателите. — Б.а.

40

Разстоянията при космически полети се дават в мили по подобие на морската терминология. — Б.пр.

41

10^18 — Б.р.; европейското название на това голямо число е „трилион“ — Б. NomaD.

42

10^15 — Б.р.

43

Става дума за първата книга от многотомния епос на Азимов, издадена у нас през 1989 г. от издателство „Народна младеж“. Б.ред.

44

Всички цитати от „Енциклопедия Галактика“, дадени тук, са взети от 116-то издание, публикувано през 1020 г.е.ф. от „Енциклопедия пъблишинг ко“, Терминус, с разрешение на издателите. Б.а.

45

Търговски селища на завоевателите в колониалните страни. Б.ред.

46

Една квадратна миля се равнява на 2,59 кв.км. Б.ред.

47

Една миля (сухопътна) се равнява на 1609,31 м. Б.ред.

48

Трябва да се има предвид, че освен в буквалния й превод като „муле“, английската дума „Mule“ обозначава също и „хибрид“, както и се употребява в смисъла на „магарешки инат“. Б.ред.

49

Един инч се равнява на 2,54 см. Б.ред.

50

Един фунт се равнява на 453,59 г. Б.ред.

51

Casus belli (лат.) — риск, случаен прецедент във войната. Б.ред.

52

Ad religio (лат.) — ефект на благочестие, благоговение, религиозност. Б.ред.

53

В случая английското „cluster“ може да се преведе като „съзвездие“. Б.ред.

54

Един акър се равнява на 4046,86 кв.м. Б.ред.

55

Всички цитати от Енциклопедия Галактика тук са взети от 116-то издание, публикувано през 1020 г. от Ерата на Фондацията от Енциклопедия Галактика Пъблишинг Къмпани, Терминус, с разрешение на издателите. Б.а.

56

От лат. „creatio“ — създаване, сътворяване. Б. ред.

57

Т.е. началото на условната тримерна координатна система. Б. ред.

58

Поради естеството на поста си. (лат.) — Бел.пр.

59

От ерата на Фондацията. — Бел.пр.

60

Азимов прави алюзия за кръглата маса на крал Артур, която в известен смисъл представлява символ на съвещателен орган, чиито членове са равни помежду си. — Бел.пр.

61

Мярка за площ, равна на 4046,86 м. — Бел.пр.

62

На английски това име звучи донякъде като „високопарен главорез“. — Бел.пр.

63

Импийчмънт — парламентарна процедура по оказване на недоверие. — Бел.пр.

64

Надзирател за дисциплината в английските университети. — Бел.пр.

65

Авторски термин, образуван от „синапс“ и „усилвател“. Синапс е връзка между различни неврони, чрез която се предават импулси в нервната система. Обикновено се образува между аксона (единичното дълго влакно) на даден неврон и тялото на клетката или някой от дендритите (множеството къси влакна) на друг неврон. — Бел.пр.

66

De rigeur (фр.) — строго задължително. — Бел.пр.

67

Става дума за „Astounding Stories“ — едно от най-известните американски списания за научна фантастика. — Б.пр.

68

Ех оfficio (лат.) — поради естеството на поста си. — Б.пр.

69

На галактически език (както и на английски) Bliss означава блаженство, екстаз, пълно щастие. — Б.пр.

70

Изкопаема вкаменелост от древно животно или растение. — Б.ред.

71

Битие 3:18. — Б.пр.

72

В английския неодушевените предмети са винаги от среден род. Изключение правят единствено думите за плавателни съдове, самолети и космически кораби, които са от женски род. — Б.пр.

73

Книжа, които придружават натоварена стока (мор.) — Б.ред.

74

Райската градина. (Вж. Битие 2:8) — Б.пр.

75

Буквално: свърталище на зли духове, ад. — Б.ред.

76

Парафраза на думите на жреца Лаокоон, крито напразно предупреждавал жителите на Троя, че в дървения кон, пратен от данайците като дар на Минерва, се крие опасност. (Вж. Вергилий, „Енеида“, II, 45–49.) — Б.пр.

Content

Айзък Азимов
Фондация

Прелюдия за Фондацията

НЯКОЛКО ВСТЪПИТЕЛНИ ДУМИ

I. МАТЕМАТИКЪТ

1

2

3

4

5

II. БЯГСТВОТО

6

7

8

9

10

III. УНИВЕРСИТЕТЪТ

11

12

13

14

15

IV. БИБЛИОТЕКАТА

16

17

18

19

20

V. ГОРНАТА СТРАНА

21

22

23

24

VI. СПАСЕНИЕТО

25

26

27

28

29

VII. МИКОГЕН

30

31

32

33

VIII. СЛЪНЦАР

34

35

36

37

38

39

IX. МИКРОФЕРМАТА

40

41

42

43

Х. КНИГАТА

44

45

46

47

48

XI. САКРАТОРИУМЪТ

49

50

51

52

53

54

XII. ГНЕЗДОТО

55

56

57

58

59

XIII. ТОПЛИННИЯТ РЕЗЕРВОАР

60

61

62

63

64

XIV. БИЛИБОТЪН

65

66

67

68

69

70

XV. НЕЛЕГАЛНИЯТ

71

72

73

74

75

XVI. ОФИЦЕРИТЕ

76

77

78

79

80

ХVII. ШТО

81

82

83

84

85

XVIII. ПОРАЖЕНИЕТО

86

87

88

89

XIX. ДОРС

90

91

92

93

Битката за Фондацията

ПЪРВА ЧАСТ ЕТО ДЕМЕРЦЕЛ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

ВТОРА ЧАСТ КЛЕОН I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

ТРЕТА ЧАСТ ДОРС ВЕНАБИЛИ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ УОНДА СЕЛДЪН

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

ПЕТА ЧАСТ ЕПИЛОГ

Фондацията

I част Психоисториците

1

2

3

4

5

6

7

8

II част Енциклопедистите

1

2

3

4

5

6

7

III част Кметовете

1

2

3

4

5

6

7

8

9

IV част Търговците

1

2

3

4

5

6

V част Търговците — принцове

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Фондация и Империя

ПРОЛОГ

ПЪРВА ЧАСТ ГЕНЕРАЛЪТ

1. Търсене на магьосници

2. Магьосниците

3. Мъртвата ръка

4. Императорът

5. Войната започва

6. Фаворитът

7. Подкупът

8. Към Трантор

9. На Трантор

10. Краят на войната

ВТОРА ЧАСТ МУЛЕТО

11. Невестата и женихът

12. Капитанът и кметът

13. Лейтенантът и шутът

14. Мутантът

15. Психологът

16. Съвещанието

17. Видеоорганът

18. Падането на Фондацията

19. Търсенето започва

20. Конспираторът

21. Сред звездите

22. Убийство на Неотрантор

23. Руините на Трантор

24. „Покръстеният“

25. Смъртта на психолога

26. Краят на търсенето

Втората Фондация

ПЪРВА ЧАСТ МУЛЕТО ИЗДИРВА

1. Двама мъже и Мулето

ПЪРВА ПРЕЛЮДИЯ

2. Двама мъже без Мулето

ВТОРА ИНТЕРЛЮДИЯ

3. Двама мъже и един селянин

ТРЕТА ИНТЕРЛЮДИЯ

4. Двама мъже и старейшините

ЧЕТВЪРТА ИНТЕРЛЮДИЯ

5. Един мъж и Мулето

6. Един мъж, Мулето и още някой

ПОСЛЕДНА ИНТЕРЛЮДИЯ

ВТОРА ЧАСТ ФОНДАЦИЯТА ИЗДИРВА

7. Аркадия

8. Планът на Селдън

9. Конспираторите

10. Наближаващата криза

11. Пътник без билет

12. Владетелят

13. Дамата

14. Безпокойство

15. През мрежата

16. Началото на войната

17. Война

18. Призракът на един свят

19. Краят на войната

20. „Аз зная…“

21. Отговорът, който задоволява

22. Верният отговор

Острието на Фондацията

ПРОЛОГ

I. СЪВЕТНИКЪТ

1

2

3

4

ІІ. КМЕТЪТ

5

6

7

8

III. ИСТОРИКЪТ

9

10

11

12

13

IV. КОСМОСЪТ

14

15

16

V. ГОВОРИТЕЛЯТ

17

18

19

20

VI. ЗЕМЯТА

21

22

VII. ФЕРМЕРЪТ

23

24

25

VIII. ФЕРМЕРКАТА

26

27

28

29

30

IX. ХИПЕРПРОСТРАНСТВОТО

31

32

Х. МАСАТА

33

34

35

36

37

38

XI. СЕЙШЕЛ

39

40

41

42

XII. АГЕНТЪТ

43

44

45

46

47

48

49

XIII. УНИВЕРСИТЕТЪТ

50

51

52

53

54

XIV. НАПРЕД!

55

56

57

XV. ГЕЯ-С

58

59

60

61

62

63

XVI. СРЕЩАТА

64

65

66

67

68

69

XVII. ГЕЯ

70

71

72

73

74

XVIII. СБЛЪСЪКЪТ

75

76

77

78

79

80

XIX. РЕШЕНИЕТО

81

82

83

84

85

86

87

XX. ЗАКЛЮЧЕНИЕ

88

89

90

91

92

Фондация и Земя

ЗАД КУЛИСИТЕ НА ФОНДАЦИЯТА

ЧАСТ ПЪРВА ГЕЯ

I. ТЪРСЕНЕТО ЗАПОЧВА

1

2

3

4

II. КЪМ КОМПОРЕЛОН

5

6

7

8

ЧАСТ ВТОРА КОМПОРЕЛОН

III. НА ВХОДНАТА СТАНЦИЯ

9

10

11

12

IV. НА КОМПОРЕЛОН

13

14

15

16

V. БОРБА ЗА КОРАБА

17

18

19

20

21

VI. ЕСТЕСТВОТО НА ЗЕМЯТА

22

23

24

25

VII. ОТПЪТУВАНЕ ОТ КОМПОРЕЛОН

26

27

28

29

30

ЧАСТ ТРЕТА АВРОРА

VIII. ЗАБРАНЕНИЯТ СВЯТ

31

32

33

34

IX. ОЧИ В ОЧИ С ГЛУТНИЦАТА

35

36

37

38

39

40

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА СОЛАРИЯ

Х. РОБОТИ

41

42

43

44

45

46

XI. ПОД ПОВЪРХНОСТТА

47

48

49

50

XII. КЪМ ПОВЪРХНОСТТА

51

52

53

54

55

ЧАСТ ПЕТА МЕЛПОМЕНИЯ

XIII. ДАЛЕЧ ОТ СОЛАРИЯ

56

57

58

59

XIV. МЪРТВАТА ПЛАНЕТА

60

61

62

63

64

65

XV. МЪХ

66

67

68

ЧАСТ ШЕСТА АЛФА

XVI. ЦЕНТЪРЪТ НА СВЕТОВЕТЕ

69

70

71

72

73

XVІІ. НОВА ЗЕМЯ

74

75

76

77

XVIII. МУЗИКАЛНИЯТ ФЕСТИВАЛ

78

79

80

81

82

83

84

ЧАСТ СЕДМА ЗЕМЯ

XIX. РАДИОАКТИВНА?

85

86

87

88

89

90

91

92

93

XX. СЪСЕДНИЯТ СВЯТ

94

95

96

97

98

99

100

XXI. ТЪРСЕНЕТО ПРИКЛЮЧВА

101

102

103

104

1